Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] 10.04.2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 210520,21 грн. грошової компенсації вартості Ѕ частини відчуженого спільного майна подружжя автомобіля «Mitsubishi Lancer X», 2009 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , та «Peugeot 208», 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позов мотивований тим, що шлюб між сторонами було зареєстровано 18.12.2009 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.01.2019 року шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу подружжям було придбано: у 2010 році автомобіль «Mitsubishi Lancer X», 2009 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] ; у 2013 році автомобіль «Peugeot 208», 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] . Вказані автомобілі були відчужені відповідачем 18.08.2018 року без згоди позивача. Відповідно до висновку № 174-20 експерта по результатам проведення автотоварознавчої експертизи від 06.02.2020 року середня ринкова вартість автомобілю «Mitsubishi Lancer X», 2009 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , складає 211912,20 грн.; середня ринкова вартість автомобілю «Peugeot 208», 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , на час проведення експертизи складає 209128,23 грн. Тобто грошова компенсація вартості Ѕ частини відчуженого без згоди позивача спільного майна подружжя транспортних засобів складає 210520,21 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.05.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2019 року призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2020 року відновлено провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2019 року призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2021 року відновлено провадження у справі. У відзиві\~на позов\~відповідач просив\~відмовити в\~задоволенні позову,\~посилаючись на\~те,\~щоавтомобіль «Mitsubishi Lancer X», 2009 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобіль «Peugeot 208», 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу між подружжям. Також позивачем не надано доказів, що загальна сума отриманих відповідачем грошових коштів в результаті відчуження зазначених транспортних засобів складає 337574 грн. У відповіді на відзив, представник позивача просив відхилити доводи відповідача, які викладені у відзиві, посилаючись на невірне тлумачення відповідачем норм матеріального та процесуального права. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились. Представник позивача адвокат Шостаков С.М. письмово просив справу розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та його представник адвокат Соловей В.А. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи сповіщались належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що неявка учасників справи у судове засідання 14.12.2021 року не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 14.12.2021 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18.12.2009 року Амур-Нижньодніпровським відділом актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12, том 1). Від сумісного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 13, том 1). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.01.2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 24-25, том 1). У період\~шлюбу сторонами\~27.01.2010\~року було\~придбано автомобіль\~«Mitsubishi\~Lancer\~X»,\~2009\~р.в.,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~право власності\~на який\~було зареєстровано\~за [PERSON] , та 10.04.2013 року було придбано автомобіль «Peugeot 208», 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] . 18.08.2018 року вищезазначені автомобілі були відчужені та зареєстровані на інших фізичних осіб (а.с. 28, 218-223, том 1). [PERSON] письмової згоди на відчуження автомобілів «Mitsubishi Lancer X», 2009 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , та «Peugeot 208», 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , не надавала. Рішенням Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~11.06.2019\~року визнано\~автомобіль марки\~Міцубісі Лансер,\~2009\~року випуску,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~та автомобіль\~марки Пежо\~208,\~2013\~року випуску,\~номер держреєстрації [NUMBER] , об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 78, том 1). Статтями 69 та 70 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до висновку № 174-20 експерта по результатам проведення автотоварознавчої експертизи, складеного 06.02.2020 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, середня ринкова вартість автомобілю «Mitsubishi Lancer X», 2009 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , на час проведення експертизи складає 211912,20 грн.; середня ринкова вартість автомобілю «Peugeot 208», 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , на час проведення експертизи складає 209128,23 грн. (а.с. 151-161, том 1). Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України суб`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно правового висновку Верховного суду України у справі за № 6-54цс17, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2017 року № 11 роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Звертаючись з вищевказаним позовом до суду [PERSON] зазначала, що кошти отримані від відчуження автомобілів були використані відповідачем на свій розсуд проти її волі, не в інтересах сім`ї та не на її потреби. Суд виходить із того, що із відчуженням відповідачем 18.08.2018 року автомобілів «Mitsubishi Lancer X», 2009 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , та «Peugeot 208», 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , які були об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач набув у володіння грошові кошти, які були сплачені йому за вказані автомобілі, а відтак, із моменту переходу права власності на спірні автомобілі до нового власника, який є добросовісним набувачем, об`єктом спільної сумісної власності подружжя стали грошові кошти, які отримав відповідач за вказаним договором. Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2017 року № 11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що автомобілі були придбані ним за особисті кошти, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2019 року визнано автомобіль марки Міцубісі Лансер, 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та автомобіль марки Пежо 208, 2013 року випуску, номер держреєстрації [NUMBER] , об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина вартості вищевказаних автомобілів, визначена висновком експертизи № 174-20 від 06.02.2020 року, тобто 210520,21 грн. (211912,20 грн. + 209128,23 грн. = 210520,21 грн.). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 6626,80 грн.: 1687,87 грн. (судовий збір) + 417,33 грн. (судовий збір) + 4521,60 грн. (вартість проведеної експертизи) = 6626,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved