Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, в якій вказує, що 18 вересня 2001 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] (далі - Відповідач), проживав з нею разом до 25 червня 2013 року. Від вказаного шлюбу у них дітей немає. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини між ними припинені з 25 червня 2013 року. Спільне господарство не ведеться. Позивач вказує, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливо. Спору про поділ майна, що є їхньою спільною власністю, немає. Позивач просить, шлюб між ним та [PERSON] розірвати. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі , позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчать: конверти з почтовим повідомленням, які повернулися з відміткою Укрпошти «За закінченням терміну зберігання»; розписки про отримання повісток від 10.02.2017 року, про причини неявки суд не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки сторони не підтримують подружні стосунки і не бажають миритися. Судом встановлено, що 18 вересня 2001 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 1488, зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилося на «[PERSON]», що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Відповідно до частин другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (стаття 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з частиною четвертою статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до частини другої статті 114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною третьою статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved