Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

[PERSON] , 28.09.2020 звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 61 000 грн. 00 коп. боргу за договором позики грошових коштів від 21.05.2020. Вимоги мотивує тим, що 21.05.2020 між ним та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позичив [PERSON] до 21.08.2020 грошові кошти в сумі 61 000 грн., того ж дня останній на підтвердження отримання коштів надав йому розписку. У порушення умов означеного договору, відповідач свої зобов`язання за таким не виконує, на неодноразові його прохання та звернення про повернення боргу не реагує, тому він змушений звернутись за захистом свого порушеного права до суду. Просить позов задовольнити, стягнути з [PERSON] 61 000 грн. 00 коп. боргу за договором позики, 840 грн. 80 коп. судового збору та 6 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 20.10.2020 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача - [PERSON] у клопотанні від 18.01.2021 вимоги підтримав покликаючись на мотиви викладені у заяві, просив позов задовольнити, розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача, заперечень щодо заочного розгляду справи не висловив (а.с. 40). [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в т.ч. через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у судові засідання 26.11.2020, 17.12.2020 та 19.01.2021 не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву не подав, тому згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечив у клопотанні представник позивача (а.с. 28, 34, 38-39). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 4, 13, 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). За положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). У висновку Верховного Суду України викладеному у постанові від 13.12.2017 у справі за № 6-996цс17 зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Із оригіналу договору позики грошових коштів від 21.05.2020 вбачається, що 21.05.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 61 000 грн. 00 коп., а останній зобов`язався повернути кошти до 21.08.2020 (а.с. 7-8). На підтвердження укладення між сторонами договору позики грошових коштів та отримання в борг 61 000 грн., [PERSON] надав [PERSON] власноруч написану розписку (а.с. 9). Відповідно до п. 6 договору, після виконання позичальником свого зобов`язання, позикодавець повинен передати належний йому примірник цього договору. За положеннями статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом договору позики грошових коштів та оригіналом розписки [PERSON] від 21.05.2020 долученими до матеріалів цивільної справи, останні підтверджують як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до 21.08.2020 (а.с. 41-42). Верховний Суд України 11.11.2015 у справі за №6-1967цс15 роз`яснив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Із змісту боргової розписки [PERSON] від 21.05.2020 убачається, що при її складанні сторонами дотримано всіх істотних умов, зокрема зазначено дату складання (отримання коштів), прізвища, ім`я і по батькові сторін, валюту позики, зобов`язання про повернення коштів. Як видно із змісту заяви від 28.09.2020, [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з усними вимогами про повернення боргу, однак останнім такі вимоги проігноровані. Згідно із ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, оскільки позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику не повертає, однак зобов`язаний повернути, а саме грошові кошти в сумі 61 000 грн. за договором позики грошових коштів від 21.05.2020, то таку суму боргу за невиконання грошового зобов`язання слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку. З огляду на вимоги ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд також стягує з відповідача на користь позивача 840 грн. 80 коп. судового збору. Разом з цим, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, суд не убачає, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Із змісту постанови Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) також убачається, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Із змісту заяви від 28.09.2020, долученого до нього копії договору про надання правової допомоги №07/0920 убачається, що 14.09.2020 між Адвокатським бюро «Олександри Ружицької» (далі - Адвокатське бюро) та [PERSON] (далі - Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого Клієнт доручив, а Адвокатське об`єднання прийняло на себе зобов`язання надавати Клієнту правову допомогу у справі про стягнення на користь останнього грошових коштів за договором позики грошових коштів від 21.05.2020, в обсязі та на умовах, визначених означеним договором (а.с. 15). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, [PERSON] надано суду копію договору про надання правової допомоги №07/0920 від 14.09.2020, ордер серії ВС №1028889 від 26.11.2020 та акт прийому-передачі виконаних робіт від 16.09.2020 із зазначенням переліку наданих послуг (а.с. 15-18, 30). Документів, що свідчать про оплату гонорару, розрахунків витрат та інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, у справі немає, позивачем та його представником суду не надано. Інформація, яка міститься в акті прийому-передачі виконаних робіт, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, документів, що свідчать про оплату гонорару та розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Ураховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні вимог позивача в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial