Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 18 лютого 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і застосування наслідків його недійсності, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 10 серпня 2018 року вона здійснила продаж цієї квартири під впливом обману зі сторони невідомих їй двох жінок, які ввели її в оману, ввійшовши в її довіру, можливо, навіть, володіючи гіпнотичними властивостями, та шляхом шахрайських дій умовили її здійснити та підписати договір купівлі- продажу зазначеної вище квартири в обмін на те, що в майбутньому вони їй перерахують на її валютний картковий рахунок 400 000 доларів США. У момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, перебуваючи у тимчасовому психічному розладі, ейфорії, в надії на здійснення обіцянок на її багате та забезпечене життя в майбутньому. Підписуючи договір, вона думала, що підписує договір оренди квартири, а не договір купівлі-продажу. Вважає, що підписаний нею договір купівлі-продажу її квартири є недійсним, так як вона його підписала під впливом обману, перебуваючи в тимчасовому психічному розладі, думаючи, що підписує договір оренди, а не купівлі- продажу. 10 лютого 2002 року нею була придбана 2-кімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 49.9 кв. м.. житловою площею 28.0 кв. м. Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 1-978. Зазначена квартира перебувала у її власності до 10 серпня 2018 року. В цій квартирі позивачка не проживала, тому вона вирішила її надати в оренду та мати кошти для своїх щоденних потреб. Позивака є пенсіонеркою, особою похилого віку, часто хворіє, отримує мізерну пенсію, якої не вистачає для харчування, лікування, сплати комунальних послуг та просто для щоденних витрат. На її ініціативу здати в оренду квартиру знайшлися дві жінки, які запропонували свою допомогу у пошуку орендарів. Вони сказати, ще є представниками великого бізнесу із Росії та хочуть відкрити філію свого бізнесу в Україні та Дніпрі і обіцяли, що вона буде їх представником і помічником, вони будуть їй за це добре платити. Позивачка їм повірила і дала ключі від своєї квартири. Через деякий час вони обіцяли перерахувати на її картковий валютний рахунок велику суму коштів в іноземній валюті та попрохали відкрити картковий рахунок, на який будуть надходити кошти для розвитку бізнесу. Але для того, щоб ці кошти прийшли, необхідно покласти початкову суму на картковий рахунок. Початкова сума повинна бути з її коштів, яких вона не мала. Тоді вони запропонували продати їй квартиру, ту, що вона хотіла здати в оренду. І виручені кошти покласти на її валютний картковий рахунок. Ці дві жіночки були дуже чемними та щедрими, обіцяли позивачці красиве, сите та багате життя разом з ними. Вони повністю ввійшли до неї в довіру, вона їм повірила. Так як правовстановчі документи на квартиру були нею втрачені, вони повністю займалися їх відновленням. Вони ж привели покупця, який згодився купити квартиру. З ним позивачка не спілкувалася, і не домовлялася про продаж квартири. Всі переговори з ним вели ці дві жінки. Його прізвище вона дізналася вже під ас підписання договору купівлі-продажу. Позивачка поставила свій підпис на договорі купівлі- продажу, не усвідомлюючи, що втрачає квартиру. Вона повністю довірилася цим жіночкам, які взяли кошти від продажу квартири, наказали їй після оформлення договору чекати у будинку міської ради, ніби-то до неї повинна вийти їх довірена особа, яка там працює і допомагає їм у веденні їх бізнесу. Позивачка довго чекала, ніхто до неї не виходив. Через деякий час вона почала їм телефонувати, але їх телефони вже були відключені та не відповідали. Кошти від квартири зникли разом з цими двома жіночками. Тільки тоді вона зрозуміла, що її ошукано, що вона не знає чи справжніми іменами представлялися жіночки, де вони фактично мешкають, хто вони є насправді. В той же день вона звернулася до Шевченківського відділення поліції ГУ НП в Дніпропетровській області із заявою про шахрайство. Заяву 11 серпня 2018 року внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань, відкрито кримінальне провадження № 12018040640002101. 13 серпня 2018 року її визнано потерпілою у кримінальному провадженні. На теперішній час по кримінальному провадженню проводяться досудові слідчі дії. Апеляційним судом Дніпропетровської області накладено арешт в частині заборони відчуження квартири [ADDRESS] . По теперішній час її зареєстроване місце проживання по паспорту залишається за зазначеною адресою. Ключі від квартири вона продавцю не віддавала та не надавала дозволу на вселення, так як вважає, що договір купівлі-продажу укладений з порушенням норм діючого законодавства та є недійсним. Але покупець самовільно, в порушення норм конституції, зайняв її квартиру, де знаходяться її речі, меблі, кошти та інші цінності та поставив свій замок. Доступу до своєї квартири, а також до своїх речей вона не має. Вважає його дії незаконними, такими, що порушують Конституцію та закони України. Таким чином, вказаним майном позивач не розпоряджався, договору купівлі-продажу чи дарування не укладав, договір не підписував, з особою покупця не знайомий. Оспорюваний договір позивач вважає недійсним, оскільки останній укладений в супереч його волі та загальним засадам ЦК України. Позивач вважає, що його конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним, протиправним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними. Отже відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані договору. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова. Позивач вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу квартири та застоссувати наслідки недійсності правочину, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином; в письмовому зверненні до суду проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі та в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Третя особа приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Ричка Ю.О. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, та в письмовому зверненні до суду проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , користуючись своїми конституційними правами звернулася до суду за захистом свого порушеного права власності на квартиру [ADDRESS] . 10 серпня 2018 року вона здійснила продаж цієї квартири, на її думку, під впливом обману зі сторони невідомих їй двох жінок, які ввійшовши в її довіру, можливо, навіть, володіючи гіпнотичними властивостями, та шляхом шахрайських дій умовили її здійснити та підписати договір купівлі- продажу зазначеної вище квартири в обмін на те, що в майбутньому вони їй перерахують на її валютний картковий рахунок 400 000 доларів США. У момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, перебуваючи у тимчасовому психічному розладі, ейфорії, в надії на здійснення обіцянок аферисток на її багате та забезпечене життя в майбутньому. Підписуючи договір, вона думала, що підписує договір оренди квартири, а не договір купівлі-продажу. Вважає, що підписаний нею договір купівлі-продажу її квартири є недійсним, так як вона його підписала під впливом обману, перебуваючи в тимчасовому психічному розладі, думаючи, що підписує договір оренди, а не купівлі- продажу. 10 лютого 2002 року нею була придбана 2-кімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 49.9 кв. м.. житловою площею 28.0 кв. м. Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 1-978. Зазначена квартира перебувала у її власності до 10 серпня 2018 року. В цій квартирі позивачка не проживала, тому вона вирішила її надати в оренду та мати кошти для своїх щоденних потреб. Позивака є пенсіонеркою, особою похилого віку, часто хворіє, отримує мізерну пенсію, якої не вистачає для харчування, лікування, сплати комунальних послуг та просто для щоденних витрат. Як стверджує позивач, на її ініціативу здати в оренду квартиру знайшлися дві жінки, які запропонували свою допомогу у пошуку орендарів. Вони сказати, ще є представниками великого бізнесу із Росії та хочуть відкрити філію свого бізнесу в Україні та Дніпрі і обіцяли, що вона буде їх представником і помічником, вони будуть їй за це добре платити. Позивачка їм повірила і дала ключі від своєї квартири. Через деякий час вони обіцяли перерахувати на її картковий валютний рахунок велику суму коштів в іноземній валюті та попрохали відкрити картковий рахунок, на який будуть надходити кошти для розвитку бізнесу. Але для того, щоб ці кошти прийшли, необхідно покласти початкову суму на картковий рахунок. Початкова сума повинна бути з її коштів, яких вона не мала. Тоді вони запропонували продати їй квартиру, ту, що вона хотіла здати в оренду. І виручені кошти покласти на її валютний картковий рахунок. Говорили. що договір купівлі-продажу буде не справжнім, а фіктивним і вони його знищать при першому ж траншу коштів із Росії. Ці дві жіночки були дуже чемними та щедрими, обіцяли позивачці красиве, сите та багате життя разом з ними. Вони повністю ввійшли до неї в довіру, вона їм повірила. Так як правовстановчі документи на квартиру були нею втрачені, вони повністю займалися їх відновленням. Як вони їх відновлювали без неї, куди ходили, в які інстанції зверталися - позивачка не знає, але нотаріус прийняв відновлені ними правовстановчі документи та експертну оцінку квартири для оформлення договору купівлі-продажу. Вони ж - ці дві жіночки - привели покупця, який згодився купити квартиру. З ним позивачка не спілкувалася, і не домовлялася про продаж квартири. Всі переговори з ним вели ці дві жінки. Його прізвище вона дізналася вже під ас підписання договору купівлі-продажу. Покупця вона побачила вперше в нотаріальній конторі, при підписанні договору, вона не домовлялася з ним про вартість квартири, суму коштів, які він сплачує за оформлення правочину, ні про комунальні борги за квартиру. У нього запитань до позивача не було. Він постійно перемовлявся з цим двома жіночками, було таке враження, що вони з ним були давно знайомі. Позивачка поставила свій підпис на договорі купівлі- продажу, не усвідомлюючи, що втрачає квартиру. Вона повністю довірилася цим жіночкам, які взяли кошти від продажу квартири, наказали їй після оформлення договору чекати у будинку міської ради, ніби-то до неї повинна вийти їх довірена особа, яка там працює і допомагає їм у веденні їх бізнесу. Позивачка довго чекала, ніхто до неї не виходив. Через деякий час вона почала їм телефонувати, але їх телефони вже були відключені та не відповідали. Кошти від квартири зникли разом з цими двома жіночками. Позивач стверджує, що тільки тоді вона зрозуміла, що її ошукано, що вона не знає чи справжніми іменами представлялися жіночки, де вони фактично мешкають, хто вони є насправді. В той же день вона звернулася до Шевченківського відділення поліції ГУ НП в Дніпропетровській області із заявою про шахрайство. Заяву 11 серпня 2018 року внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань, відкрито кримінальне провадження № 12018040640002101. 13 серпня 2018 року її визнано потерпілою у кримінальному провадженні. На теперішній час по кримінальному провадженню проводяться досудові слідчі дії. Апеляційним судом Дніпропетровської області накладено арешт в частині заборони відчуження квартири [ADDRESS] . По теперішній час її зареєстроване місце проживання по паспорту залишається за зазначеною адресою. Ключі від квартири вона продавцю не віддавала та не надавала дозволу на вселення, так як вважає, що договір купівлі-продажу укладений з порушенням норм діючого законодавства та є недійсним. Але покупець самовільно, в порушення норм конституції, зайняв її квартиру, де знаходяться її речі, меблі, кошти та інші цінності та поставив свій замок. Доступу до своєї квартири, а також до своїх речей вона не має. Вважає його дії незаконними, такими, що порушують Конституцію та закони України. В п. З оспорюваного договору купівлі-продажу квартири зазначено, що оспорюваний договір вчинено на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 1-978. Так як оригінал цього договору позивачкою було давно втрачено, оспорюваний правочин вчинено на підставі дублікату договору купівлі-продажу. Сам дублікат договору купівлі-продажу квартири від І0 лютого 2002 року виданий 09 серпня 2018 року Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області за реєстровим номером № 2-204. Позивач стверджує, що не зверталася за цим дублікатом і нікому не надавала довіреності на його отримання. Отже, дублікат договору купівлі-продажу квартири від 10 лютого 2002 року виданий без її особистої присутності та без її заяви до Держаного нотаріального архіву. Довіреності на видачу такого дублікату вона не давала нікому. В той же час, ці дві жінки, зі слів позивача, привели її до якоїсь установи та сказали поставити свій підпис. Позивачка, довіряючи повністю їм, ставила підписи, не читаючи тексту, за що вона підписується. Отже, хто за неї отримав дублікат правовстановлюючого документу на мою квартиру [ADDRESS] - їй невідомо, а отже, зазначений дублікат видано з порушенням вимого чинного законодавства і він є недійсним. Статтею 7 зазначеного закону передбачені випадки проведення обов`язкової оцінки майна у випадках відчудження для цілей оподаткування. За такою оцінкою майна, як стверджує позивач, вона також не зверталася, заяви не писала, договору про проведення оцінки квартири не підписувала та висновку про оцінку майна не отримувала. Хто звертався за оцінкою та укладав договір з суб`єктом оціночної діяльності, ставив за неї підписи на договорі та інших документах - їй невідомо. Отже, вважає, що експертна оцінка, надана нотаріусу при посвідченні договору купівлі-продажу квартири, є також недійсною. Таким чином, вказаним майном позивач не розпоряджався, договору купівлі-продажу чи дарування не укладав, договір не підписував, з особою покупця не знайомий. Оспорюваний договір позивач вважає недійсним, оскільки останній укладений в супереч його волі та загальним засадам ЦК України. Отже відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані договору. Позивач вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що позивачці на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 10 серпня 2018 року вона здійснила продаж цієї квартири, начебто під впливом обману зі сторони невідомих їй двох жінок, які ввели її в оману, ввійшовши в її довіру, можливо, навіть, володіючи гіпнотичними властивостями, та шляхом шахрайських дій умовили її здійснити та підписати договір купівлі- продажу зазначеної вище квартири в обмін на те, що в майбутньому вони їй перерахують на її валютний картковий рахунок 400 000 доларів США. У момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, перебуваючи у тимчасовому психічному розладі, ейфорії, в надії на здійснення обіцянок на її багате та забезпечене життя в майбутньому. Підписуючи договір, вона думала, що підписує договір оренди квартири, а не договір купівлі-продажу. Вважає, що підписаний нею договір купівлі-продажу її квартири є недійсним, так як вона його підписала під впливом обману, перебуваючи в тимчасовому психічному розладі, думаючи, що підписує договір оренди, а не купівлі- продажу. Згідно зі ст. 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~ Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до наявного в матеріалах справи договору (його копії) купівлі-продажу квартири позивач 09 серпня 2018 року продала, а відповідач придбав квартиру, яка знаходиться за адресом - [ADDRESS] . Дана квартира на час укладання договору належала позивачу на праві приватної власності. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1696 від 09 серпня 2018 року. Відповідно до п. 24 Договору, вказується про те, що на підтвердження своєї волі створити правочин, текст якого сформульований в цьому Договорі сторони власноруч підписуються. А відповідно до п. 26 Договору він вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. На вказаному договорі містяться підписи сторін, Позивач не заперечує щодо підписання власноруч даного договору. Також договір пройшов нотаріальне посвідчення у встановленому законодавством порядку. Відповідно до п. 27 Договору, право власності у відповідача виникає з дня нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації права власності. Як вбачається з матеріалів справи та змісту позовної заяви, позивач вперше звернулася з позовом до суду лише 18 лютого 2019 року, вперше позовна заява аналогічного спрямування була подана до суду лише 17 жовтня 2018 року. А, отже, є незрозумілим, з огляду на зміст позовної заяви, такий тривалий строк звернення до суду, адже, як вказує позивач про факт її омани вона здогадалася одразу після укладання договору, тобто 09 серпня 2018 року, а перша позовна заява буда подана лише через майже 2.5 місяця. Такий тривалий строк для подання позовної заяви для особи, яка мешкає у м. Дніпро, має всі можливості скористатися правовою допомого, у т. ч. скористатися правовою допомогою на безоплатній підставі, є незрозумілим та таким, що не пояснюється самим позивачем у змісті позовної заяви. Твердження позивача, про те, що вона особисто начебто не отримувала коштів відповідно до договору купівлі-продажу квартири, спростовуються її підписом у самому Договорі та змістом п. 4 Договору, де вказується про те, що продаж майна здійснюється за 539640 грн. 00 коп., які продавець (позивач) отримала повністю до підписання даного договору. Також є цікавим з огляду на твердження позивача про не усвідомлення факту укладання саме договору купівлі-продажу квартири, п. 18 Договору, де вказується про те, що витрати по нотаріальному оформленню цього Договору сторони сплачують в рівних частках. Додатковим підтвердженням неспроможності доводів позивача щодо не усвідомлення значущості та характеру Договору, який вона підписувала, є той, факт, що позивач вже раніше приймала участь та укладала раніше як одна зі сторін договір купівлі-продажу квартири. Адже, спірна квартира так само була придбана позивачем ще 10 лютого 2002 року, а тому знала всі особливості та в який спосіб укладаються відповідні договори. Вказування позивачем на арк. 2 позовної заяви про намір отримати вірогідний прибуток від невідомих осіб за участь пайову (шляхом грошового внеску) в невідомому бізнесі підтверджує той факт, що позивач мала реальний намір продати квартиру та отримати за неї кошти, які потім передати на якийсь бізнес (добровільно). Тобто, позивач усвідомлювала всі ризики та мала намір після отримання грошових коштів від проданої квартири даними коштами розпорядитися на власний вибір. Позовні вимоги до відповідача у справі не можуть бути задоволенні з огляду на те, що позивач не наводить жодних доказів про те, що саме відповідач ввів її в оману щодо дійсного характеру укладеного договору. Більш того, саме на нотаріуса, який посвідчує договір й покладається виключний обов`язок роз`яснити всім сторонам характер угоди та пересвідчитися аби сторони зрозуміли даний зміст угоди та бажали настання саме тих правових наслідків, про які вказується в договорі тощо. З огляду на викладення фактів у позовній заяві позивачем, є незрозуміло які у неї можуть бути взагалі вимоги та претензії до відповідача, оскільки позивач вказує про факт омани її з боку якихось незрозумілих знайомих вже після фактичного укладання договору, отримання грошових коштів тощо. Яке до цього відношення має сам відповідач взагалі незрозуміло, оскільки в тексті позовної заяви весь час йде мова про якихось знайомих з боку позивача, які увійшли до неї в довіру, супроводжували її усюди, допомагали, а вже потім заволоділи грошовими коштами, отриманими від продажу квартири тощо. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 рік), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Вирішуючи даний спір, суд має встановити три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В результаті внесення записів про скасування державної реєстрації прав у відповідному розділі Державного реєстру прав державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав. При внесенні записів до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав, що здійснюється щодо державної реєстрації переходу чи припинення речових прав, державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав, а також поновлює записи про речові права на нерухоме майно, що існували до проведення державної реєстрації прав. Вказаним майном позивач розпоряджалася особисто, а не за дорученням, була у нотаріуса, сама підписувала і укладала договір. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 Листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. \~ \~ \~ \~Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позивачці [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і застосування наслідків його недійсності відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу і застосування наслідків його недійсності в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed