Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

[PERSON] 24.10.2018р. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн. Позов мотивований тим, що 19.05.2017р. на вул. Набережній Заводській в м. Дніпро водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Ніссан Тііда», д.н.з. [NUMBER] під час руху не вибрав безпечну швидкість руху та внаслідок чого допустив виїзд на смугу зустрічного руху де скоїв зіткнення із автомобілем «Lexus RX400Н», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . За наслідками ДТП позивач втратив доходи, які міг б реально одержати за звичайних обставин (упущена вигода) а також зазнав моральної шкоди. Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.23). Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до положень ст.ст. 128-129 ЦПК України. Відповідач надав суду відзив на позов, у якому позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував проти стягнення з нього моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте його представником - [PERSON] надано суду клопотання, в якому він позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти розгляду справи за відсутності позивача та його представника не заперечує (а.с.72). [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.70). Представник відповідача - [PERSON] надано суду клопотання, у якому вона посилаючись на зайнятість у інших судових засіданнях, просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату. Доказів на підтвердження даної обставини суду не надала (а.с.71). Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що представник відповідача була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, а також не надання останньою доказів неможливості бути присутньою у судовому засіданні, беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи на іншу дату. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2017р. у справі № 205/4175/17, який набрав законної сили 30.01.2018р., встановлено, що [PERSON] , [INFO] , близько 16 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «NISSAN TIIDA СПГ», реєстраційний номер [NUMBER] , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 30.03.2010 належить [PERSON] , рухався по вулиці Набережна Заводська в м. Дніпро з боку вул. Павлова у напрямку Кайдацького мосту. Під час руху між першою та другою смутою для руху, на закругленні дороги 19.05.2017 року близько 16 години 30 хвилин, в районі електроопори №323, розташованої на вул. Набережна Заводська м. Дніпро, водій [PERSON] , грубо порушуючи вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3(б), 12.1, 12.4 та 12.9(a) Правил дорожнього руху України, здійснював рух швидкістю 120 км\\год, яка перевищує допустиму швидкість в населеному пункті (60 км\\год), не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати вимоги Правил дорожнього руху України, виявляючи злочинну самовпевненість та легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати автомобілем, не обрав безпечної швидкості руху автомобіля, внаслідок чого втратив контроль над керуванням автомобіля «NISSAN TIIDA СПГ», реєстраційний номер [NUMBER] , та у стані заносу виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення правою бічною частиною керованого ним автомобіля з передньою лівою частиною автомобіля «LEXUS RX 400Н», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався по проїжджій частині вул. Набережна Заводська м. Дніпро у зустрічному напрямку руху у крайній лівій смузі для руху. Своїми діями водій [PERSON] грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3(б), 12.1, 12.4 та 12.9 (а) Правил дорожнього руху України (а.с.12-16). Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Позивач в обґрунтування стягнення з відповідача 200 000,00 грн. в якості упущеної вигоди посилається на податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, відповідно до якої обсяг доходу позивача за 1 квартал 2017 року склав 200 000,00 грн. Відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільно-правові відносини, які виникають у зв`язку з спричиненням (та відшкодуванням) майнової та моральної шкоди врегульовані положеннями статей 22, 23, 1167 ЦК України. У постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, що є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 10.01.2019р.308/4989/16-ц. Враховуючи, що позивачем, окрім як декларації про доходи за 1 квартал 2017 року, не надано суду достатніх та допустимих доказів з яких можливо було б встановити, що він як ФОП під час вимушеної непрацездатності, яка виникла внаслідок вказаної ДТП, міг би та отримав грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн., суд доходить висновку про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди. Стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В обґрунтування моральної шкоди позивач посилається на душевні страждання, спричинені внаслідок заподіяння йому тяжкого яловичу та усвідомленням факту, що його життя було поставлено в небезпеку. Зміну звичайного укладу життя, докладання значних зусиль для відновлення здоров`я. Повно та всебічно дослідивши причини виникнення і характер обставин, які спричинили завдання моральної шкоди позивачу, розмір і глибину душевних страждань позивача, пережитих останніми у зв`язку із ДТП, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у сумі 25 000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про достатність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial