Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

[PERSON] 23.04.2018 року звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на її користь невиплачену заробітну плату за період з серпня 2017 р. по лютий 2018 року в розмірі 36 169,00 грн. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що перебуває у трудових відносинах з Комунальною 3-ою стоматологічною поліклінікою м. Львова, працює на посаді секретар-друкарки на 1,0 ставки та молодшої медичної сестри на 0,5 ставки. Починаючи з серпня 2017 року, після призначення на посаду головного лікаря [PERSON] та по сьогодні заробітна плати працівникам не нераховується та не виплачується, що унеможливлює отримати довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату. Розмір мінімальної заробітної плати гарантований законом на 2017 рік становив 3200 грн., а на 2018 рік 3723 грн., а період заборгованості за період з серпня 2017 року по лютий 2018 року складає сім місяців, тому заборгованість становить 36 169,00 грн., які просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 19.03.2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено відповідачу пятнадцятиденний строк з для вручення даної ухвали для відзиву на позовну заяву (а.с.22). У судове засідання позивач не з'явилася, при цьому однак через канцелярію суду подала заяву, в якій що позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує та просить про розгляд справи за її відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання у судове засідання свого повноважного представника повторно не направив, причин неявки такого суду не повідомив, відзиву не подав. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 02.04.2013 року прийнята на роботу у 3-тю стоматологічну поліклініку м. Львова, на посаду медичного реєстратора, 01.09.2014 року переведена на посаду секретаря-друкарки, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 4-5). Згідно наказу головного лікаря Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова від 20.04.2015 року [PERSON] з 20.04.2015 року на роботу за сумісництвом на 0,5 ставки посади молодшої медичної сестри з окладом згідно зі штатним розписом (а.с. 6). Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці » мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Згідно п.8 ч.1 ст. 40 Бюджетного Кодексу України розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період визначається Законом про Державний бюджет України. Так, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати становив 3200 грн., а відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 року становить 3723 грн. Як вбачається з розрахунку суми боргу, поданого позивачем у позовній заяві заборгованість відповідача перед позивачем становить 36169 грн., а саме: посада серкетар-друкарки 1,0 ставка; період заборгованості з серпня 2017 року по лютий 2018 року 7 місяців; сума заборгованості (3200х5)+(3723х2)=23446 грн., а також посада молодша медична сестра на 0,5 ставки, 3200х0,5=1600 грн. у 2017 році та 3723х0,5=1861,5грн. у 2018 році,; період заборгованості з серпня 2017 року по лютий 2018 року 7 місяців; сума заборгованості (1600х5)+(1861,5х2)=12723 грн. Однак, з виписки Пенсійного фонду з індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] вбачається, що за період з серпня- вересня 2017 року та з листопада 2017 року відсутнє нарахування та виплата заробітної плати позивачу, водночас у жовтні 2017 року позивачу було виплачено 819,28 грн. (а.с. 18-20), відтак стягненню підлягає заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період з серпня 2017 року по лютий 2018 року в розмірі 35349,72 грн. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, враховуючи, що позивач дійсно перебуває у трудових відносинах із відповідачем і з серпня 2017 року по вересень 2017 року та з листопада 2017 року по лютий 2018 року їй не було нараховано та виплачено заробітну плату, а у жовтні 2017 року виплачено зарплату в розмірі 819,28 грн., тому суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з відповідача 35349,72 грн. заборгованості. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Outcome: partial