Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

[PERSON] 16 березня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» і ПАТ «Омега Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, скасування реєстрації і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що 25 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед ВАТ «Сведбанк» (перейменований в ПАТ «Омега Банк») за кредитним договором №\~025/0408/71-099 від 25 квітня 2008 року було укладено іпотечний договір №\~025/0408/71-099-І, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Вона вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, оскільки він укладений без письмової згоди другого з подружжя, відсутності права власності у [PERSON] на момент укладання договору, що вбачається з відсутності оплати за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25 квітня 2008 року на користь продавця ТОВ «Перспектива Інвестмент» та відсутності державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку. Також, позивач зазначає, що 07 липня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» укладена Додаткова угода № 2 до кредитного договору щодо збільшення розміру процентів за користування кредитом з 14.9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом до 14.9 % річних, що в даному випадку, призвело до збільшення обсягу відповідальності [PERSON], а відповідно і позивача за іпотечним договором, за відсутності на це їх письмової згоди. Проте, а ні згоди на укладення іпотечного договору, а ні договору про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] як дружина власника нерухомого майна не надавала, що є підставою для визнання спірного договору недійсним в судовому порядку. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідачів по укладанню вказаного спірного договору неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати вказаний спірний договір іпотеки недійсним та скасувати реєстрації їх квартири та заборон, стягнути судові витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на те, що дійсно, право власності на квартиру за [PERSON] було зареєстровано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР 03 червня 2008 року, в той час як договір іпотеки був укладений 25 квітня 2008 року. Просила суд вирішити справу по закону на підставі наявних матеріалів справи, відповідно до вимог чинного законодавства. Представник відповідач ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду просив справу розглядати без їх участі. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти позову і розгляду справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Представник відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що укладали з відповідачем вказаний договір іпотеки правомірно, оформлено все було вірно і зареєстровано в передбаченому законом порядку. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове розяснення цього позивачам було, порушень відносно позивачів допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивачів при укладанні договору не було, ніхто в оману їх не вводив. Ніяких інших зобовязань відносно позивача та відповідача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу і відповідачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду заперечував проти позовних вимог та просив справу розглянути без його участі. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти розгляду справу за наявними документами без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача і представників відповідачів, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 07 березня 2008 року Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис 106. 25 квітня 2008 року укладений договір купівлі продажу квартири [PERSON] та ТОВ «Перспектива Інвестмент», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №\~1757, Витяг з Державного реєстру правочинів № 5858567 від 25 квітня 2008 року, предметом якого є квартира № 16, яка розташована у м.\~Дніпропетровську по вул. Дзержинського, буд. 35Л. 25 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», перейменоване у ПАТ «Омега Банк» (банк) за кредитним договором №\~025/0408/71-099 (кредитний договір) від 25 квітня 2008 року укладено іпотечний договір №\~025/0408/71-099-І (договір іпотеки). Згідно п. 2 договору іпотеки, на забезпечення виконання основного зобовязання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартира під номером 16, яка знаходиться у м. Дніпропетровську, по вул. Дзержинського, 35-Л. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], 25 квітня 2008 року. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісію, штрафні санкції та інші можливі платежі) за кредитним договором відступлені ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». 02 червня 2015 року укладено договір купівлі-продажу квартири між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Бліс-Істейт», зареєстрований та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1646 (договір купівлі-продажу квартири). Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач стверджує, що 25 квітня 2008 року між [PERSON] (позичальник) та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», перейменоване у ПАТ «Омега Банк» (Банк) укладено кредитний договір №\~025/0408/71-099. 25 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед ВАТ «Сведбанк» за кредитним договором укладено іпотечний договір №\~025/0408/71-099-І. 06 квітня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору. 07 липня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» укладено Додаткову угоду № 2 до кредитного договору, 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісію, штрафні санкції та інші можливі платежі) за кредитним договором відступлені ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Вона вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, оскільки він укладений без письмової згоди другого з подружжя, відсутності права власності у [PERSON] на момент укладання договору, що вбачається з відсутності оплати за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25 квітня 2008 року на користь продавця ТОВ «Перспектива Інвестмент» та відсутності державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку. Проте, а ні згоди на укладення іпотечного договору, а ні договору про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] як дружина власника нерухомого майна не надавала, що є підставою для визнання спірного договору недійсним в судовому порядку. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, дії відповідачів по укладанню вказаного спірного договору неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним,\~як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового;\~згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У п. 4 договору іпотеки вказано, що іпотекодавець свідчить, що його дружина згодна з укладанням цього договору та його умовами. На підтвердження цього дружина іпотекодавця надала іпотекодержателю письмову заяву про таку згоду. Відповідно до положення п. 44\~Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (Інструкція) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Відповідно до п. 13 Інструкції при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення водія, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, та ін.). Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] є обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. В матеріалах справи міститься копія заяви [PERSON] (т. 1 а. с. 105), що мешкає за адресою: м. Ялта, смт. Масандра, вул. Миру, буд. 10, посвідчена та зареєстрована в реєстрі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 25 квітня 2008 року під № 1756. В той час, як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, зокрема, копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с. 111), копією паспорта [PERSON] (т. 1 а. с. 109-110), копією паспорта [PERSON] (т. 1 а. с. 6), після укладання шлюбу 07 березня 2008 року дружина іпотекодавця взяла прізвище чоловіка [PERSON], а місцем її проживання з 10 квітня 2001 року є м. Ялта, смт. Масандра, вул. Миру, буд. 29. Відповідно до пп. 1 п. 16 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 15 червня 2006 року № 600, пп. 1 п. 16 Положення «Про паспорт громадянина України», затвердженого постановою Верховної ради України від 26.06.1992 р. № 2503-ХІІ обмін паспорта здійснюється у разі зміни прізвища, імені та по батькові особи тощо. Відповідно до пп. 1 п. 40 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти , які обмінюються у зв'язку зі зміною прізвища, імені та по батькові або внаслідок інших обставин. Згідно з п. 18 Положення «Про паспорт громадянина України» для одержання, обміну паспорта і вклеювання до нього нових фотокарток громадянин подає документи і фотокартки не пізніш як через місяць після досягнення відповідного віку або зміни (переміни) прізвища, імені чи по батькові, встановлення розбіжностей у записах або непридатності паспорта для користування. Таким чином, нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] не було встановлено особу, яка звернулась за засвідченням підпису на заяві про надання згоди [PERSON] на передачу квартири [ADDRESS] в іпотеку, оскільки паспорт заявником не предявлявся. Окрім того, в матеріалах справи міститься копія заяви [PERSON] (т. 2 а. с. 200) від 25 квітня 2008 року про надання згоди чоловікові [PERSON] на отримання кредиту. Враховуючи наведені обставини і оцінюючи досліджені наявні у судовій справі докази, судом не приймається до уваги копія заяви [PERSON], посвідчена та зареєстрована в реєстрі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 25 квітня 2008 року під № 1756 як належний та допустимий доказ надання письмової другого з подружжя на укладення договору іпотеки. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність письмової згоди [PERSON] на укладання [PERSON] з ВАТ «Сведбанк» іпотечного договору №\~025/0408/71-099-І від 25 квітня 2008 року. Оскільки, як зазначено вище, нотаріально засвідчена згода на передачу в іпотеку квартири [PERSON] не надавалася, відтак, зміст даного правочину суперечить вимогам чинного законодавства та порушує охоронювані законом права [PERSON], зокрема, охоронюване законом право спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає визнанню недійсним. Крім вищенаведених доводів, судом встановлено наступне. Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради до матеріалів справи надана копія інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS]. З наданої інвентаризаційної справи вбачається, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] 03 червня 2008 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 червня 2008 року № 19063698. Відповідно до п. 2 договору іпотеки предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], 25 квітня 2008 року. Відповідно до п. 3 договору іпотеки Інвентаризаційна оцінка предмета іпотеки згідно Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 17 березня 2008 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, номер витягу 18119790, реєстраційний номер 22040953, становить 704001.15 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Станом на дату виникнення спірних правовідносин, питання реєстрації права власності на нерухоме майно регулювались Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно. Згідно з п. 1.3. Тимчасового положення, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць на підставі відповідних рішень виконавчих органів місцевого самоврядування. Відповідно до п. 4.1.2. Тимчасового положення, реєстраційна справа відкривається на нерухоме майно, право власності на яке підлягає реєстрації. Реєстраційна справа містить такі документи: заяви про реєстрацію відповідних прав; копію розділу Реєстру прав; нотаріально засвідчені копії право встановлювальних документів, що підтверджують права на нерухоме майно; документи, що свідчать про внесення плати за реєстрацію; інформацію про видані витяги з Реєстру прав; дані технічної інвентаризації; інші документи, що є підставою для реєстрації прав. Таким чином, судом встановлено, що на момент укладання договору іпотеки між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» право власності на квартиру [ADDRESS] не було зареєстроване за іпотекодавцем у встановленому законом порядку. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомо майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. З урахуванням вищевикладених норм законодавства суд вважає, що у [PERSON] було відсутнє право розпоряджатися квартирою № 16 вул. Дзержинського, буд. 35-Л у м.\~Дніпропетровську, в тому числі і передавати в іпотеку ВАТ «Сведбанк» за іпотечним договором №\~025/0408/71-099-І від 25 квітня 2008 року. Висновки відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про те, що іпотека, передбачена умовами іпотечного договору №\~025/0408/71-099-І від 25 квітня 2008 року розповсюджується на будь-яке збільшення Основного зобовязання або процентів за основним зобовязанням та не потребує державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна, - є протиправними та не узгоджуються з нормами чинного законодавства, а також з позицією Верховного суду України, викладеною в листі від 01 лютого 2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна». Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07 липня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» укладено Додаткову угоду № 2 до кредитного договору №\~025/0408/71-099 від 25 квітня 2008 року (т. 1 а. с. 16). Пунктом 1 Додаткової угоди № 2 від 07 липня 2011 року передбачено, що на виконання п. 8.4.2 Кредитного договору в звязку з виконанням позичальником зобовязання, передбаченого п. 5.7. сторони домовились викласти п. 1.3. кредитного договору в наступній редакції: «1.3. З дати підписання цієї Додаткової угоди до договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 14.9 (чотирнадцять цілих девяносто сотих) % річних. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватись без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1, п. 8.4 цього договору.» Тобто, за змістом Додаткової угоди № 2 від 07 липня 2011 року було збільшено розмір процентів за користування кредитом з 14.9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом до 14.9 % річних, що є збільшенням обсягу відповідальності позичальника та зміною істотної умови договору іпотеки. Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено обовязкові істотні умови, які повинні міститись в договорі, за відсутності хоча б однієї з яких договір іпотеки може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду, а саме:\~1) для іпотекодержателя - юридичної особи (резидента) відомості про найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для іпотекодавця - фізичної особи (громадянин України) відомості про прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.\~ Відповідно до ст. 19 Закону України «Про іпотеку» зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Після видачі заставної зміни і доповнення до іпотечного договору і договору, яким обумовлене основне зобов'язання, можуть вноситися лише після анулювання заставної і видачі нової заставної в порядку, встановленому частиною четвертою статті 20 цього Закону. Будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Таке збільшення підпорядковується пріоритету вимоги за будь-яким іншим зобов'язанням, забезпеченим предметом іпотеки, яка була зареєстрована до реєстрації відповідної зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою. У разі коригування графіка виконання основного зобов'язання у зв'язку з його частковим достроковим погашенням анулювання заставної і видача нової заставної не є обов'язковими. Це положення не узгоджується з іншими положеннями цього Закону, оскільки ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» встановлюється похідний характер іпотеки від основного зобовязання, а отже, передбачається першочергове встановлення основного зобовязання, тобто повинне бути й першочергове внесення змін саме до основного зобовязання; збільшення основного зобовязання або процентів за ним у розумінні Закону України «Про іпотеку» має наслідком виникнення нового основного зобовязання, якщо в договорі, яким визначається це зобовязання, не встановлені критерії такого збільшення. Зазначене вбачається з аналізу норм ч. 4 ст. 3 та ч. 2 ст. 7 цього Закону, відповідно до яких іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Якщо вимога за основним зобовязанням підлягає виконанню в грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобовязання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобовязання. При цьому навіть окреме застереження в іпотечному договорі щодо згоди на майбутні зміни обсягів зобовязання, за відсутності зазначених вище критеріїв, не усуває невизначеності обсягів майбутньої відповідальності іпотекодавця та не є вимогою, яка може виникнути в майбутньому, виконання якої забезпечується іпотекою, оскільки порядок та інші необхідні умови такої вимоги на майбутнє повинні бути конкретизовані на момент укладення договору іпотеки.\~ Таким чином, суд вважає, що доводи [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору №\~025/0408/71-099-І від 25 квітня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі\~ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений ним при подачі позову судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. по 81 грн. 20 коп. з кожного. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги не визнання представником відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним іпотечний договір №\~025/0408/71-099-І від 25 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» та стягнути з [PERSON], ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» на користь [PERSON] судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. по 81 грн. 20 коп. з кожного. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та стягнення витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, суд приходить до висновків про необхідність скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запис про іпотеку, що були внесені на підставі іпотечного договору №\~025/0408/71-099-І від 25 квітня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк». Щодо поданої представником ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заяви про застосування строків позовної давності судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Як встановлено під час розгляду справи [PERSON] не є стороною договору іпотеки та не надавала згоду на його укладання, а відповідно не знала і не могла знати про порушення своїх прав у 2008 році. Довідався ж позивач про порушення свого права у лютому 2015 року, коли отримав копію ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2015 року про відкриття провадження по справі № 201/358/15-ц за позовом ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Разом з вищезазначеною ухвалою [PERSON] отримав копію позовної заяви з додатками, серед яких і була копія договору іпотеки. Отже, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки перебіг позовної давності почався у лютому 2015 року та закінчиться через три роки, тобто у лютому 2018 року, а відтак, враховуючи, що позовна заяви [PERSON] подана до суду 16 березня 2015 року, то строк позовної давності не пропущений. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та скасування запису про державну реєстрацію права власності в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved