Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], звернулась до суду з даним позовом, та, уточнивши позовні вимоги, просила визнати частково недійсним п.1.1. кредитного договору № CVMWGK00000003 від 05.05.2005 року, укладеного між ЗАТ «Приватбанк» та [PERSON], в частині стягнення платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати за кредитним договором; зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути [PERSON] зайво сплачені платежі по комісії в розмірі 5684 доларів США, що еквівалентно 154661,64 гривень; визнати незаконними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з 19.02.2007 року комісії відповідно до п.1.1. кредитного договору. Вказує, що умова договору про встановлення щомісячної комісія є такою, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним з моменту укладання, і, з цих підстав, просить застосувати правові наслідки визнання недійсною умови договору. Крім того, що дії відповідача щодо стягнення щомісячної комісії є незаконними. В судове засідання сторони не з'явилися, позивач подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, справу розглянути у їх відсутності. Представник відповідача подала письмове клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених вимог та просила справу розглядати у її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності до заявлених вимог, суд виходить з наступного. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 03.02.2016 року при розгляду справи № 6-75цс15, загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини пятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Приймаючи до уваги вказану правову позицію, суд вирішує спір по суті. Судом встановлено, що згідно укладеного 05.05.2005 року кредитного договору № CVMWGK0000003 між Приватбанком та [PERSON] останній надано кредит у розмірі 41401 доларів США на строк до 28.04.2025 року. Відповідно до умов договору також встановлювалась щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту (п.1.1 кредитного договору). Відповідно до ч.1\~ ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.111011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Як передбачено статтею 1013 ЦК України,\~комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Відповідно до ч.1 ст.1022 ЦК України \~після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Згідно ч.2 ст.628 ЦК України \~сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до п.3\~ ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Діючим законодавством передбачено, що у сфері надання кредитних послуг, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Згідно вимог, передбачених ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», \~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону \~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України,\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року за № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника, щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Відповідачем не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача, як це передбачає ст.1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. Крім того, відповідно із абз.3 ч.4\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» \~кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~ Закону. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1\~ст.1054 ЦК України \~є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Також, слід зазначити, що оскільки надання кредиту є виконання зобов'язання банка за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов'язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту -позичальнику. Суд вважає, що комісію банку за обслуговування кредиту не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1\~ст.203 цього Кодексу. Згідно ч.1\~ ст.203 Цк України \~зміст правочину не може суперечити\~ ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу, крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та, відповідно до\~ ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ці умови договору є недійсними. Відповідно до ст.216 ЦК України \~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому суд вважає обґрунтованим вимогу позивача щодо застосування правових наслідків визнання недійсним умову договору споживчого кредиту щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 5684 доларів США, що еквівалентно 154661,64 гривень. Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 року при розгляді справи № 6-1746цс16 висловив наступну правову позицію. Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Стосовно заявлених вимог про визнання незаконними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з 19.02.2007 року комісії суд виходить з наступного. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Право позивача підлягає захисту шляхом визнання умови про обов'язок позичальника сплачувати щомісячну комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця недійсною та шляхом застосування наслідків визнання в цій частині правочину недійсним. Таким чином припиняються дії, які порушують право, відновлюється порушене право та відновлюється становище, яке існувало до порушення. Тому в частині заявлених вимог про визнання незаконними дій відповідача щодо стягнення комісії суд не знаходить підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1546,61 гривень. Враховуючи викладене, ст.ст.3, 11, 15, 16, 203, 215, 216, 628, 1011, 1013, 1022, 1054 ЦК України, ст.ст.23, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial