Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

[PERSON] 04 березня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області про фактично визнання права власності на неотриману пенсію в порядку спадкування за законом і стягнення вказаної суми, коштів і витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті її батька [PERSON] , що помер [INFO] , інших спадкоємців немає і позивачка після смерті батька вчасно звернулася до нотаріальної контори з питанням видачі свідоцтва про прийняття спадщини в вигляді недоотриманої батьком пенсії за певний період, але звернення до нотаріуса про видачу свідоцтво про право на спадщину позивачці після смерті її батька на неотриману пенсію в сумі 111 грн. 076 коп. ні до чого не призвело, була відмова через відсутність необхідних для цього документів; позивач прийняла спадщину та вступила в права спадкування, фактично отримала право на спадкове майно після смерті батька, утримує це спадкове майно, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. Але у видачі свідоцтва і виплаті вказаної суми пенсії батька було відмовлено. Отже звернення до пенсійного фонду, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (кошти з пенсійного фонду) оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про своє право власності в порядку спадкування по законом після смерті батька на вказану суму і стягнення її з відповідача, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Їй завдано збитків. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила визнати за нею право на вказане майно (кошти) в порядку спадкування за законом та стягнути ці кошти зі збитками на її користь, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду не погодилися з викладеними в позові обставинами, підтвердивши не правильність викладеного і свою не згоду, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просили слухати справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем першої черги за померлим батьком [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 22 травня 2019 року на ім`я позивача [PERSON] державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видане це свідоцтво, зокрема, складається з грошової суми у розмірі 111 076 (сто одинадцять тисяч сімдесят шість) гривень 79 копійок, є недоотриманою пенсією її померлого батька - [PERSON] (спадкова справа № 201/2019). Ця сума стверджується довідкою, виданою відділом з питань виплати пенсій № 3 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 11 квітня 2019 року № 729. 06 червня 2019 року позивач разом із своєю малолітньою донькою - [PERSON] поїхала потягом з м. Києва до м. Дніпра. 04 червня 2019 року вона звернулася до сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 116а) з свідоцтвом про право на спадщину за законом. Спеціаліст ПФ в усній формі відмовила їй у прийомі документів з посиланням на те, що нотаріус не тими словами і фразами написала свідоцтво про право на спадщину за законом. Після того, як позивачка попросила спеціаліста ПФ назвати і показати нормативні документи, на підставі яких вона відмовляється прийняти документи, вона сказала, що їй треба зателефонувати в Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і уточнити чи можна прийняти такі документи. Приблизно через півгодини спеціаліст ПФ прийняла документи і сказала, що гроші виплатять протягом 7-10 днів, очікуйте дзвінка. 07 червня 2019 року позивачка зателефонувала до сервісного центру ПФ України в Дніпропетровській області і спитала, коли вона зможе отримати належні їй кошти. Спеціаліст повідомила, що документи в роботі і потрібно очікувати дзвінка. 10 червня 2019 року позивач зателефонувала на гарячу лінію Пенсійного фонду України, розповіла свою проблему, на що їй відповіли, що виплатити кошти повинні без затримки, підстав для затримки і невиплати вони не бачать. В той же день позивач зателефонувала ГУ ПФ України в Дніпропетровській області повідомила відповідь гарячої лінії Пенсійного фонду України. Спеціаліст пообіцяла розібратися і попросила зателефонувати через декілька годин. Через декілька годин, коли позивач зателефонувала знову в ПФ, спеціаліст повідомила, що дані позивача в базі на виплати відсутні, а в сервісний центр ПФ вона додзвонитися не змогла, тому і причину невиплати не знає. 11 червня 2019 року позивач поїхала до сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 116а), щоб дізнатися коли вона зможе отримати свої гроші. В приймальні начальника вищезазначеного сервісного центру секретар сказала їй, що начальник такими питаннями не займається і позивачці треба звернутися у відділ виплат. Начальник відділу виплат перевірила по базі дані позивачки, сказала, що їх нема, що виплачують вони протягом 15 днів (а не 7-10 днів, як сказала спеціаліст, що приймала документи) і порадила чекати або спитати у відділі нарахувань. Начальник відділу нарахувань викликала спеціаліста свого відділу, яка розглядала документи позивачки, подивилася справу, підписала і сказала, що віднесе їх сама у відділ нарахувань і щоб позивачка йшла теж у відділ нарахувань і спитала дату виплати. У відділі нарахувань позивачці повідомили, що з документами все в порядку і завтра, тобто 12 червня 2019 року, вона точно зможе отримати свої кошти, але перед тим сьогодні після обіду, тобто 11 червня 2019 року, або завтра зранку, тобто 12 червня 2019 року, їй зателефонують спеціалісти сервісного центру і повідомлять час коли можна забрати кошти. Жодних дзвінків а ні 11 червня 2019 року, а ні 12 червня 2019 року позивачці не надходило. Тому вона вирішила знову їхати до сервісного центру ПФ України в Дніпропетровській області і спитати в чому причина не виплати. У відділі виплат спеціаліст, що гарантувала, що 12 червня 2019 року вона точно отримає кошти, вибачилася і сказала, що вона вчора не звернула уваги, що сума велика і що недоотримана пенсія належить внутрішньопереміщеній особі, але вона зробила все, що від неї залежить. Такі кошти сервісний центр виплачує тільки після погодження з Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і коли буде надано погодження їй невідомо. Після цієї розмови позивачка одразу зателефонувала до ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і спитала які проблеми по її справі, чому не надають погодження і чи отримували вони її справу взагалі. Спеціаліст Головного управління сказала, що розбереться і зателефонує позивачці. Після цієї розмови протягом 10-15 хвилин позивачці зателефонувала спеціаліст з відділу виплат сервісного центру і повідомила, що погодження надійшло, вона замовила кошти і завтра (13 червня 2019 року) після 10 години вона зможе їх отримати у поштовому відділенні № 33 «Укрпошти» (м. Дніпро, вул. 152-ї Дивізії, 6). Її кошти будуть оформлені окремим талоном. 13 червня 2019 року близько 10 години позивачка прийшла у вищезазначене поштове відділення і виявила, що ї талоні на виплату було зазначено значно меншу суму, а саме 103 427.85 грн. (сто три тисячі чотириста двадцять сім гривень 85 копійок), що не відповідає сумі, зазначеній у свідоцтві про право на спадщину. Щоб дізнатися чому сума виплат зазначена в талоні на виплату не співпадає з сумою зазначеною в свідоцтві про право на спадщину за законом аж на 7648.94 (сім тисяч шістсот сорок вісім гривень 94 копійок), позивачка звернулася до начальника сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Начальник сервісного центру повідомила їй, що питаннями виплат вона не займається, відділ виплат підпорядковується не їй, а Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і вона нічим позивачці допомогти не може. І з цим питанням порадила звернутися до начальника відділу виплат. Після цього позивачка звернулася із вищезазначеним питанням до начальника відділу виплат. На що отримала відповідь, що все виплачено правильно, нічого вона більше не отримає і взагалі її батько сам винен у всьому. Також начальник відділу виплат почала посилатися на ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивачка попросила її пояснити, яким чином зазначена стаття Закону стосується позивачку як спадкоємицю, на що отримала відповідь, що якщо вона бажає отримати ще щось, то потрібно звертатися до суду, а Пенсійний Фонд їй добровільно жодної копійки більше не виплатить. Спеціалісти ГУ ПФ України в Дніпропетровській області в телефонному режимі теж не змогли пояснити причину невідповідності суми у талоні на виплату і суми, що зазначена у свідоцтві про право на спадщину. Не знайшовши порозуміння із співробітниками сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і зрозумівши, що її хочуть обікрасти, посилаючись на ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка жодним чином не стосується позивача та тих правовідносин, які виникли між позивачкою та ПФ. Тому вбачаючи в цьому ознаки шахрайства, позивачка звернулась до Шевченківського відділення поліції з заявою на дії працівників сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Період з 01 березня 2016 року по 01 жовтня 2018 року в разовому дорученні за № 912010805803/9 від 11 червня 2019 року на виплату заборгованої пенсії вказано правильно, а виплачена сума не відповідає: менше на 7648.94 грн.. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті батька позивач стала спадкоємцем майна, до якого відноситься недоотримана пенсія. Якщо пенсіонер за життя не отримав пенсію, то недоотримана ним сума в повному обсязі по місяць смерті включно відповідно норм чинного законодавства є сумою пенсії, яка належала спадкодавцеві, але не була одержана за життя (сумою пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю), в тому числі за весь період починаючи від дати припинення видатків. Через недостатній професіоналізм, а також не приховану ненависть окремих посадових осіб ПФ до переселенців, позивач та її родина (мама, донька, чоловік) зазнали значних матеріальних та моральних втрат. ПФ влаштував спочатку матері позивача, а потім і їй самій випробовування: 29 листопада 2018 року мама позивачки [PERSON] звернулась до сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з документами на виплату допомоги на поховання, а також на виплату недоотриманої пенсії померлого [PERSON] . Працівники сервісного центру ПФ в грубій формі їй відмовили в прийнятті документів. І тільки після вручання чоловіка позивачки, який звернувся до начальника ПФ, документи на виплату допомоги на поховання були прийняті, а в прийнятті документів на виплату недоотриманої пенсії було відмовлено. Спочатку розповідали, що ви взагалі не отримаєте цих грошей, потім, що треба вступати в спадщину, але все одно нічого не отримаєте. 03 грудня 2018 року мама позивачки звернулась з листом до ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з приводу виплати їй недоотриманої пенсії батька позивачки. Виходячи з відповіді ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 17 грудня 2018 року виявилося, що їх вимоги правомірні і як зазначено у відповіді після надання необхідних документів буде розглянуте питання про виплату недоотриманої пенсії. 22 січня 2019 року мама позивачки знову звернулась до сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з документами по виплаті недоотриманої пенсії, додавши до них відповідь ГУ ПФ України в Дніпропетровській області, відповідь виявилась «авторитетним папірцем», тому в цей раз взяли документи мовчки і сказали очікуйте дзвінка, коли приходити за коштами. Але а ні виплачених грошей, а ні відповіді так і не дочекались. Спілкувалася з працівниками сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в телефонному режимі позивачка, адже мама морально і фізично вже не витримувала такого знущання. Таким чином, знущання сервісного центру Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області перейшло на неї. Дотелефонуватися було просто неможливо, на це потрібно було по декілька годин, а то і цілий день. Збитки на дзвінки навіть важко підрахувати, а витрачені нерви взагалі не піддаються обліку. А коли вдалося додзвонитись, то виявилось, що вони і не розглядали документи взагалі. Документи просто лежали без руху вже понад місяць. Потім почалися розповіді, що документи в роботі, чекайте відповіді. Але письмової відповіді так і не було отримано, тому й звернутися до суду мама позивачки не могла, бо офіційного документу про відмову не було. Між тим 6-ти місячний термін після смерті батька добігав кінця, час вступу до спадщини закінчувався і гроші взагалі можна було втратити, прийшлося вдатися до вимушеного кроку і подати документи до нотаріальної контори на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. При в ступі у спадщину позивачці прийшлося заплатити велику кількість різноманітних зборів, мита, оплачувати послуги нотаріуса. Обійшлося це в розмірі 1622.99 гривень, і це не враховуючи витраченого часу. Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, позивачка придбала квитки на потяг на 03 червня 2019 року для себе та своєї малолітньої доньки, адже її ні на кого було залишити вдома, і вирушила до м. Дніпра. Квитки Київ - Дніпро та Дніпро - Київ обійшлися їй у 666.72 грн.. Отже, окрім матеріальної шкоди позивачу було завдано ще й моральну шкоду: вона на деякий час була позбавлений нормального ритму життя, протягом певного проміжку часу нормально не могла спати, її знервованість відбилася на членах її родини, до того ж постійна думка про те, як повернути гроші постійно не давало їй спокою. До цього слід додати втрату часу на звертання до поліції, на написання цього позову, поїздки, телефонні розмови. Душевні страждання також полягають в хамській протиправній поведінці самих співробітників ПФ, які фактично ставилися до неї як до особи другого сорту, а їх фрази, на кшталт, «йдіть звідси, ви все одно нічого не отримаєте», «понаїхали і щось вимагають», «самі в усьому винні» спочатку вимотали нерви її 79-річній матері, а потім і самій позивачці, а також її 6-річній дитині, в присутності якої співробітники ПФ називали її померлого дідуся терористом і зачинщиком війни на Донбасі. Це все приниження, відчуття безпорадності обурювало, пригнічувало та створювало дискомфорт. Виходячи з вказаного, якби ПФ виконував закони України, позивачка та її родина загалом не понесла б таких витрат, які вже понесла. Якби ці гроші були б виплачені її матері, то їй не прийшлося б нести матеріальні, а також відповідно й моральні збитки. Позивач вважає, що обмеження відповідачем суми недоотриманої пенсії, яка входить до складу спадщини, трирічним терміном є неправомірним позивача позбавлено можливості оформити спадкові права і отримати спадщину, а тому, з рахуванням принципу верховенства права, наявності у заявника законних очікувань на отримання у спадок належної спадкодавцю соціальної виплати, позивач вважає, що її право підлягає захисту судом. Отже, після смерті батька позивача відкрилася спадщина, до складу якої на тепер входить нарахована та недоотримана пенсія за певний період. Оскільки позивач, який тепер як і раніше був постійно зареєстрований та проживав із спадкодавцем, тому є таким, що прийняв спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, а також отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Зараз без визнання права власності на вказане майно (коштів недоотриманої пенсії - окремо) оформлення стягнення цієї спадщини не можливо. Звернення до відповідача ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і позивач оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про стягнення вказаних сум спадщини за законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України. Позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказану недоотриману пенсію батька в порядку спадкування за законом. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом в порядку спадкування. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що позивач [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем першої черги за померлим батьком [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Дарницьким районним у місті Києві відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Факт родинних відносин підтверджується копією паспорту, свідоцтвом про шлюб і іншими документами. 22 травня 2019 року на ім`я позивача [PERSON] державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видане це свідоцтво, зокрема, складається з грошової суми у розмірі 111 076 (сто одинадцять тисяч сімдесят шість) гривень 79 копійок, є недоотриманою пенсією її померлого батька - [PERSON] (спадкова справа № 201/2019). Ця сума стверджується довідкою, виданою відділом з питань виплати пенсій № 3 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 11 квітня 2019 року № 729. 06 червня 2019 року позивач разом із своєю малолітньою донькою - [PERSON] поїхала потягом з м. Києва до м. Дніпра. 04 червня 2019 року вона звернулася до сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 116а) з свідоцтвом про право на спадщину за законом. Спеціаліст ПФ в усній формі відмовила їй у прийомі документів з посиланням на те, що нотаріус не тими словами і фразами написала свідоцтво про право на спадщину за законом. Після того, як позивачка попросила спеціаліста ПФ назвати і показати нормативні документи, на підставі яких вона відмовляється прийняти документи, вона сказала, що їй треба зателефонувати в Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і уточнити чи можна прийняти такі документи. Приблизно через півгодини спеціаліст ПФ прийняла документи і сказала, що гроші виплатять протягом 7-10 днів, очікуйте дзвінка. 07 червня 2019 року позивачка зателефонувала до сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і спитала, коли вона зможе отримати належні їй кошти. Спеціаліст повідомила, що документи в роботі і потрібно очікувати дзвінка. 10 червня 2019 року позивач зателефонувала на гарячу лінію Пенсійного фонду України, розповіла свою проблему, на що їй відповіли, що виплатити кошти повинні без затримки, підстав для затримки і невиплати вони не бачать. В той же день позивач зателефонувала Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомила відповідь гарячої лінії Пенсійного фонду України. Спеціаліст пообіцяла розібратися і попросила зателефонувати через декілька годин. Через декілька годин, коли позивач зателефонувала знову в ПФ, спеціаліст повідомила, що дані позивача в базі на виплати відсутні, а в сервісний центр ПФ вона додзвонитися не змогла, тому і причину невиплати не знає. 11 червня 2019 року позивач поїхала до сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 116а), щоб дізнатися коли вона зможе отримати свої гроші. В приймальні начальника вищезазначеного сервісного центру секретар сказала їй, що начальник такими питаннями не займається і позивачці треба звернутися у відділ виплат. Начальник відділу виплат перевірила по базі дані позивачки, сказала, що їх нема, що виплачують вони протягом 15 днів (а не 7-10 днів, як сказала спеціаліст, що приймала документи) і порадила чекати або спитати у відділі нарахувань. Начальник відділу нарахувань викликала спеціаліста свого відділу, яка розглядала документи позивачки, подивилася справу, підписала і сказала, що віднесе їх сама у відділ нарахувань і щоб позивачка йшла теж у відділ нарахувань і спитала дату виплати. У відділі нарахувань позивачці повідомили, що з документами все в порядку і завтра, тобто 12 червня 2019 року, вона точно зможе отримати свої кошти, але перед тим сьогодні після обіду, тобто 11 червня 2019 року, або завтра зранку, тобто 12 червня 2019 року, їй зателефонують спеціалісти сервісного центру і повідомлять час коли можна забрати кошти. Жодних дзвінків а ні 11 червня 2019 року, а ні 12 червня 2019 року позивачці не надходило. Тому вона вирішила знову їхати до сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і спитати в чому причина не виплати. У відділі виплат спеціаліст, що гарантувала, що 12 червня 2019 року вона точно отримає кошти, вибачилася і сказала, що вона вчора не звернула уваги, що сума велика і що недоотримана пенсія належить внутрішньопереміщеній особі, але вона зробила все, що від неї залежить. Такі кошти сервісний центр виплачує тільки після погодження з Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і коли буде надано погодження їй невідомо. Після цієї розмови позивачка одразу зателефонувала до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і спитала які проблеми по її справі, чому не надають погодження і чи отримували вони її справу взагалі. Спеціаліст Головного управління сказала, що розбереться і зателефонує позивачці. Після цієї розмови протягом 10-15 хвилин позивачці зателефонувала спеціаліст з відділу виплат сервісного центру і повідомила, що погодження надійшло, вона замовила кошти і завтра (13 червня 2019 року) після 10 години вона зможе їх отримати у поштовому відділенні № 33 «Укрпошти» (м. Дніпро, вул. 152-ї Дивізії, 6). Її кошти будуть оформлені окремим талоном. 13 червня 2019 року близько 10 години позивачка прийшла у вищезазначене поштове відділення і виявила, що ї талоні на виплату було зазначено значно меншу суму, а саме 103 427.85 грн. (сто три тисячі чотириста двадцять сім гривень 85 копійок), що не відповідає сумі, зазначеній у свідоцтві про право на спадщину. Щоб дізнатися чому сума виплат зазначена в талоні на виплату не співпадає з сумою зазначеною в свідоцтві про право на спадщину за законом аж на 7648.94 (сім тисяч шістсот сорок вісім гривень 94 копійок), позивачка звернулася до начальника сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Начальник сервісного центру повідомила їй, що питаннями виплат вона не займається, відділ виплат підпорядковується не їй, а Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і вона нічим позивачці допомогти не може. І з цим питанням порадила звернутися до начальника відділу виплат. Після цього позивачка звернулася із вищезазначеним питанням до начальника відділу виплат. На що отримала відповідь, що все виплачено правильно, нічого вона більше не отримає і взагалі її батько сам винен у всьому. Тобто виходить, що батько позивачки винен в тому, що чесно більше 40 років працював на Укрзалізниці і сплачував податки, а держава Україна віддячила йому тим, що просто кинула його на призволяще. Також начальник відділу виплат почала посилатися на ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивачка попросила її пояснити, яким чином зазначена стаття Закону стосується позивачку як спадкоємицю, на що отримала відповідь, що якщо вона бажає отримати ще щось, то потрібно звертатися до суду, а Пенсійний Фонд їй добровільно жодної копійки більше не виплатить. Спеціалісти ГУ ПФ України в Дніпропетровській області в телефонному режимі теж не змогли пояснити причину невідповідності суми у талоні на виплату і суми, що зазначена у свідоцтві про право на спадщину. Не знайшовши порозуміння із співробітниками сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, вбачаючи ознаки шахрайства, позивачка звернулась до Шевченківського відділення поліції з заявою на дії працівників сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Період з 01 березня 2016 року по 01 жовтня 2018 року в разовому дорученні за № 912010805803/9 від 11 червня 2019 року на виплату заборгованої пенсії вказано правильно, а виплачена сума не відповідає на 7648.94 грн.. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті батька позивач стала спадкоємцем майна, до якого відноситься недоотримана пенсія. Згідно ст. 1227 Цивільного кодексу України суми ...пенсії ...які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до ст. 52 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 зазначеного закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Отже, якщо пенсіонер за життя не отримав пенсію, то недоотримана ним сума в повному обсязі по місяць смерті включно відповідно норм чинного законодавства є сумою пенсії, яка належала спадкодавцеві, але не була одержана за життя (сумою пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю), в тому числі за весь період починаючи від дати припинення видатків. Зміст ч. З ст. 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. ПФ було грубо порушено норми ст. 1227 ЦК України суми ...пенсії, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї. Згідно ч. 1 ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї. Також відповідно до ст. 52 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті виключно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті. 03 грудня 2018 року мама позивачки [PERSON] звернулась з листом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з приводу виплати їй недоотриманої пенсії батька позивачки. Виходячи з відповіді ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 17 грудня 2018 року виявилося, що їх вимоги правомірні і як зазначено у відповіді після надання необхідних документів буде розглянуте питання про виплату недоотриманої пенсії. 22 січня 2019 року мама позивачки знову звернулась до сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з документами по виплаті недоотриманої пенсії, додавши до них відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, цей раз взяли документи і рекомендували очікувати дзвінка, коли приходити за коштами. Але а ні виплачених грошей, а ні відповіді так і не дочекались. Спілкувалася з працівниками сервісного центру Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в телефонному режимі позивачка, адже мама морально і фізично вже не витримувала такого знущання. 6-ти місячний термін після смерті батька позивачки добігав кінця, час вступу до спадщини закінчувався і гроші взагалі можна було втратити, прийшлося вдатися до вимушеного кроку і подати документи до нотаріальної контори на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. При в ступі у спадщину позивачці прийшлося заплатити велику кількість різноманітних зборів, мита, оплачувати послуги нотаріуса. Обійшлося це в розмірі 1622.99 гривень. Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, позивачка придбала квитки на потяг на 03 червня 2019 року для себе та своєї малолітньої доньки, адже її ні на кого було залишити вдома, і вирушила до м. Дніпра. Квитки Київ - Дніпро та Дніпро - Київ обійшлися їй у 666.72 грн.. Відповідно до статті 22 ЦК України «Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди 1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 2. Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати. Які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки): 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигодаї). З) Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.». Позивач вважає, що обмеження відповідачем суми недоотриманої пенсії, яка входить до складу спадщини, трирічним терміном є неправомірним позивача позбавлено можливості оформити свої права і отримати спадщину в повному обсязі, а тому, з рахуванням принципу верховенства права, наявності у заявника законних очікувань на отримання у спадок належної спадкодавцю соціальної виплати, позивач вважає, що її право підлягає захисту судом. Отже, після смерті батька позивача відкрилася спадщина, до складу якої на тепер входить нарахована та недоотримана пенсія за певний період. Оскільки позивач, який тепер як і раніше був постійно зареєстрований та проживав із спадкодавцем, тому є таким, що прийняв спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, а також отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Зараз без визнання права власності на вказане майно (коштів недоотриманої пенсії - окремо) оформлення стягнення цієї спадщини не можливо. Звернення до відповідача ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і позивач оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про стягнення вказаних сум спадщини за законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації права на спадкування» та статті 11 Закону України «Про забезпечення трав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та статті 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якщо етапній місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія (АР Крим) або населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням Кабінету Міністрів країни (зона АТО), місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, з нерухоме майно або основна його частина, у разі відсутності нерухомого майна основна частина нерухомого майна знаходиться на окупованій території або зоні АТО, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Згідно Постанови Верховного Суду України від 22 жовтня 2018 року у адміністративній страві за № 235/2357/17 за позовом громадянина до Красноармійського об`єднаного Пенсійного зонду України Донецької області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії колегія суддів прийшла до висновку, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У відповідності до рішення Конституційного суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року по справі № 1-42/20114, Кабінет Міністрів України, як вищий органу системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належать і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України розробляє проект бюджету Пенсійного фонду України та подає його Міністрові соціальної політики для внесення в установленому порядку на розгляд Кабінетові Міністрів України, здійснює ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення, складає звіт про виконання бюджету Пенсійного фонду України. До повноважень Пенсійного фонду України відноситься: здійснення контролю за держанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів, за достовірністю документів, поданих для призначення пенсії, та відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, призначенням перерахунком) і виплатою пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та іншими виплатами, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного Фонду України, інших джерел, визначених законодавством; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством; обліку коштів Пенсійного фонду України, ведення статистичної та бухгалтерської звітності. Пенсійний фонд України розпоряджається у межах повноважень коштами Пенсійного Фонду України. Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через створені в установленому порядку територіальні органи. Таким чином, Пенсійний фонд України є органом, який реалізує політику пенсійного забезпечення, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, а тому саме від цього органу залежить право позивача на отримання належної йому виплати за рахунок коштів пенсійного фонду. В даному випадку предметом спору є захист права громадянина України на одержання суми недоотриманої пенсії, яка належала спадкодавцю і яку спадкоємець, маючи законне сподівання може отримати від держави. Відповідно до п. 2.26 Постанови Правління Пенсійного Фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для визначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі не звернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину. Зазначені вище вимоги були виконані позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Весь час позивач зі спадкодавцем фактично проживали разом в розумінні статті 3 сімейного кодексу України: «Сім`ю складають особи, і спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права обов`язки». Факт спільного проживання позивача з батьком в місті Дніпро копії паспортів, довідка з місця мешкання. Позивач є спадкоємцем за законом першої черги, який проживав спадкодавцем і у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заяві про прийняття спадщини. З огляду на вищевикладені обставини і праві отримання у спадок недоотриманої пенсії, своєчасно звернувся до нотаріуса метою оформлення права на спадщину і отримання пенсії у порядку спадкування, не отримала свідоцтво про спадщину і має право на вказану спадщину. За правилами ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. За правилами ч. З ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмово заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду правилами позовного провадження. Після звернення позивача до відповідача у відповідності до листа відповідача звернення позивача розглянуто та повідомлено, що згідно ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ від 09 липня 2003 року нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачується за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Таким чином недоотримана пенсія в сумі 7 648 грн. 94 коп. залишається невиплаченою. Отже відповідач обмежив виплату пенсії строком. На думку позивача вказане не обгрунтовано, її вина відсутня, виходячи і з наступного. Конституцією України ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1, діє принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Зі змісту ст. 1227 ЦК України вбачається, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення ч. 2 та 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Таким чином, правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без урахування норм ст. 46. З огляду на викладене, та враховуючи, що у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача, як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна, яке увійшло до складу спадщини, вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законі сподівання» ефективно скористатися правом власності. Натомість сподівання на визнання права власності на майно, яким тривалий час неможливо було користуватися ефективно, не може вважатися «майном» у розумінні ст. Першого протоколу до Конвенції; це також стосується умовної вимоги, як втрачає силу внаслідок недотримання цієї вимоги. Відповідно до прецедентного права суду будь-яке втручання має підтримувати «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо дотримання основоположних прав окремої особи. Намагання забезпечити цей баланс відображене в структурі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутим цілями. Більше того, так само, як і в інших сферах соціальної, фінансової і економічної політики, національні органи мають певну свободу розсуду під час прийняття і виконання законів, що регулюють питання власності та договірні відносини. Цю свободу розсуду все ж таки мають контролювати європейські структури. Тому Суд повинен був упевнитися, чи не були перевищені надані Урядові межі свободи розсуду, тобто чи застосовано в цій справі доктрина «ultra vires» (хоча й законну саму по собі) з урахуванням принци пропорційності. У справі «Вольф-Ульрих фон Мальтцан та інші проти …» ЄСПЛ зробив висновок про те, що певні законні очікувані заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретацій вимоги як такої що може вважатись активом: вона повинна мати обґрунтовану закону підставу, якою зокрема є чинна норма закону, тобто встановлю законом норма щодо виплат (зокрема пенсійних, допомоги) на момент дії щ норми є активом, на який може розраховувати громадянин як на свою власність. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах іф порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Внаслідок смерті батька позивача, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є його день смерті. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов`язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися слідок його смерті, а саме майнові права на особисте майно та пенсійні кошти. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з вказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті батька, які він вважає законними та обґрунтованими. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Отже, в даному випадку немає перешкод для набуття позивачем права приватної власності на вказане майно - кошти. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] , на недоотриману пенсію за період з 01 березня 2016 року по 01 жовтня 2018 року в сумі 7 648 грн. 94 коп. та стягнути вказану суму 7 648 грн. 94 коп. з ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь [PERSON] , стягнути з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь позивача збитки в сумі 2 289 грн. 71 коп., а також стягнути з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір в сумі 840 грн 80 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про право власності на недоотриману пенсію в порядку спадкування за законом і її стягнення та витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved