Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

[PERSON] 10 липня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що з 11 липня 2015 року з відповідачем перебували в шлюбі, мають від цього шлюбу і спільного мешкання, виховують одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], відповідач є батьком цієї неповнолітньої дитини, вона є мамою цієї дитини. Спільне життя не склалося, в сім'ї не було взаєморозуміння, виникали сварки, конфлікти, що призвело до розпаду сім'ї. Зараз вирішується питання про розірвання шлюбу, шлюбні відносини припинені, мешкають окремо і дитина залишилася мешкати з позивачкою, зараз вони з відповідачем мешкають окремо. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні неповнолітньої дитини участі зараз не приймає, офіційно не працює, стосунки у них з чоловіком не склалися і вони мешкають не разом. Вона (позивачка) зараз також не працює, доглядає дитину, займається її вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї дитини. Матеріально погано забезпечена. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини до досягнення сином повноліття в твердій грошовій сумі по 1200 грн. щомісячно на їх дитину, починаючи стягнення з часу подання позову, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнав, вказавши на те, що дійсно перебували з позивачкою в шлюбі, мають одну спільну неповнолітню дитину, шлюб за рішенням суду розірвано і позивачка з дитиною мешкає окремо від нього. Відповідач погоджується виплачувати аліменти на утримання свого сина в твердій грошовій сумі в заявленій - по 1200 грн. щомісячно, він офіційно не працює, також має скрутне матеріальне становище. Він не заперечує проти аліментів, хоче має намір добровільно надавати матеріальну і іншу допомогу на утримання цієї дитини, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суду, щоб ці кошти йшли на їх сина, вважає, що сума позову законна і він в змозі виплачувати такі аліменти, як просить позивачка, не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 11 липня 2015 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають і виховують одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], відповідач є батьком цієї неповнолітньої дитини, вона є мамою цієї дитини. Спільне життя не склалося, в сім'ї не було взаєморозуміння, виникали сварки, конфлікти, що призвело до розпаду сім'ї. Зараз вирішується питання про розірвання шлюбу, шлюбні відносини припинені, мешкають окремо і дитина залишилася мешкати з позивачкою, зараз вони з відповідачем мешкають окремо. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні неповнолітньої дитини участі зараз не приймає, офіційно не працює, стосунки у них з чоловіком не склалися. Сторони разом не мешкають, стало питання про вирішення спору про порядок виховання і утримання неповнолітньої дитини. На теперішній час позивач [PERSON] мешкає разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], займається його вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання цієї неповнолітньої дитини регулярну матеріальну допомогу (особливо останнім часом) не надає. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що син сторін [PERSON] неповнолітній, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від батька цієї дитини, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини - сина [PERSON] до досягнення ним повноліття. При цьому суд враховує наступне: Верховний суд України, в абз. 2 п. 17 постанови № 3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз'яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Щодо матеріального становища відповідача: судом встановлено, відповідач офіційно не працює, не має постійної заробітної плати, має тимчасові заробітки, інших прибутків зараз відповідач не отримує; аліменти на утримання інших дітей чи інш. не виплачує. З наведеного вбачається що доходи відповідача є не значними, але вони дають можливість сплачувати аліменти на утримання своєї одної неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень. При цьому суд враховує і наступне. Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становить на одну особу в розрахунку на місяць - у 2017 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року - 1544 гривні, з 1 травня - 1624 гривні, з 1 грудня - 1700 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні; а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров'я відповідача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів у твердій грошовій сумі буде становити зараз загальну суму по 1200 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (за згодою відповідача). При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач частково раніше виплачував аліменти в добровільному порядку, не працює, має не регулярні доходи і не суттєве матеріальне становище. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову про стягнення аліментів, а тому можливим їх задоволення. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина з 10 липня 2017 року. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Зважаючи на те, що позивачка не працює, має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу зараз не отримує, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] звільнена від сплати судового збору, не сплатила вказане, тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.. Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов'язків батьків. Вищезазначене підтверджено і доведено доказами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача та їх неповнолітнього сина по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та предмета спору і не довів цього, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідача стосовно не погодження з рештою, іншою частиною позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягувати з відповідача [PERSON], [INFO], уродженця м. Дніпропетровська, аліменти на утримання однієї неповнолітньої дитини: сина [PERSON], [INFO], на користь матері цієї дитини [PERSON] в твердій грошовій сумі по 1200 грн. щомісячно до досягнення сином [PERSON] повноліття, починаючи стягнення з 10 липня 2017 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved