Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

[PERSON], [PERSON] свій позов мотивують тим, що 26 січня 2010 року помер їхній батько [PERSON], який все належне йому майно в рівних частках заповів їм , згідно заповіту від 07.02.2000р., складеного приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] Після смерті їхнього батька відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме: на квартиру [ADDRESS]. Дана квартира належала спадкодавцю [PERSON] на підставі договорів довічного утримання від 17.01.2000р., які були укладені з непрацездатними матірю спадкодавця (їхньою бабою) [PERSON] та батьком спадкодавця (їхнім дідом) [PERSON] Відповідно до укладених договорів довічного утримання, [PERSON] та [PERSON] передали у власність спадкодавця [PERSON] по належній їм частині квартири [ADDRESS], що належала їм на праві приватної власності, взамін чого [PERSON] зобовязувався надавати відчужувачам довічне матеріальне забезпечення. Договори довічного утримання, посвідчені приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровані в нотаріальному реєстрі за номером 1 та номером 2. Окрім цього, під час свого життя їхні дід та баба склали заповіт від 15.10.2004р., яким все своє рухоме та нерухоме майно заповіли їхньому батькові [PERSON] Їхні дід та баба померли 12 січня 2008 року та 30 березня 2009 року відповідно. Після смерті їхнього батька вони звернулися до державного нотаріуса Першої Луцької нотаріальної контори - [PERSON] за видачою свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом. Однак, нотаріусом у видачі документа було відмовлено, через те, що відсутня державна реєстрація права власності на спадкове майно, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. За час їхнього життя їхній батько не зареєстрував право власності в бюро технічної інвентаризації на квартиру [ADDRESS], що стало причиною відмови у видачі їм свідоцтв на спадкове майно, оскільки, відповідно до положень ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вони фактично прийняли спадкове майно, систематично ведуть догляд за ним, сплачуть платежі, повязані з утриманням спадкової квартири. На момент відкриття спадщини вони постійно проживали зі спадкодавцем. Посилаючись на вищенаведене, позивачі просять суд визнати за ними, в рівних частках, право власності на спадкове майно, а саме: квартиру [ADDRESS], після смерті [PERSON], який помер 26 січня 2010 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача не заперечувала щодо задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З копії свідоцтва про смерть серії І-ЕГ № 091803 від 26 січня 2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області вбачається, що 26 січня 2010 року помер [PERSON]. Судом встановлено, що останній є батьком позивачів. Їхні родинні відносини з померлим підтверджуються: свідоцтвом про народження серії ІІ-ЕГ № 448005 [PERSON], [INFO], та свідоцтвом про народження серії ІІ-ЕГ № 012487 [PERSON], [INFO] (а.с.10-11). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається, в тому числі, з квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі договорів довічного утримання від 17.01.2000р., які були укладені з непрацездатними матірю спадкодавця [PERSON] та батьком спадкодавця [PERSON] Відповідно до укладених договорів довічного утримання, посвідчених приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованих в нотаріальному реєстрі за номером 1 та номером 2, [PERSON] та [PERSON] передали у власність спадкодавця [PERSON] по належній їм частині квартири [ADDRESS], що належала їм на праві приватної власності. За життя дід та баба позивачів [PERSON] та [PERSON] склали заповіт від 15.10.2004р., згідно з яким все своє рухоме та нерухоме майно заповіли батькові позивачів - [PERSON] Їхні дід та баба померли 12 січня 2008 року та 30 березня 2009 року відповідно. Як встановлено судом, після смерті батька, відповідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, позивачі, у встановленому законом порядку і терміни, звернулися до державного нотаріуса Першої Луцької нотаріальної контори - [PERSON] за видачею свідоцтв про право власності на спадщину за заповітом. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, нотаріусом у видачі документа було відмовлено, через те, що відсутня державна реєстрація права власності на вищевказане спадкове майно. За час їхнього життя їхній батько не зареєстрував право власності в бюро технічної інвентаризації на квартиру [ADDRESS], що стало причиною відмови у видачі їм свідоцтв на спадкове майно. Відповідно до ст.1296 ЦК України , спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, за таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити та визнати за позивачами право власності на квартиру [ADDRESS], після смерті батька [PERSON], який помер 26 січня 2010 року.

Outcome: approved