Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що їм на підставі свідоцтва про право власності на житло належить квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності. В квартирі зареєстрована, однак, з вересня 2019 року не проживає [PERSON] , яка добровільно покинула житло, не сплачує комунальних послуг, в утриманні житла участі не приймає, та не цікавиться квартирою взагалі. Наявність зареєстрованої особи в квартирі, яка не проживає в ній, створює позивачам перешкоди в повному користуванні власністю та додає додаткових фінансових витрат пов`язаних з утриманням житла. На підставі викладеного позивачі просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом приміщенням. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 05 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам було надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. У судове засідання позивачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не з`явились, разом з цим, звернулись до суду з заявою, в якій зазначили про підтримку позовних вимог, просили позов задовольнити з підстав, що в ньому викладені, розгляд справи провести у їх відсутність, та не заперечували проти заочного розгляду справи (а.с.34-35) Відповідач [PERSON] , у судові засідання також не з`явилась, про дату, час і місце проведення яких повідомлялась у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації, (а.с.30-31, 37). Заяв про відкладення справи, або відзиву на позов не надала, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 02 липня 2021 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачами письмові докази на підтвердження обставин позовної заяви в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1998 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.9). Свідоцтво про право власності на житло видано відповідно до розпорядження органу приватизації від 25.03.1998 року № 123235 зареєстровано в реєстраційну книгу за № 16-5340 (а.с.10). Згідно довідки про склад сім`ї та реєстрацію (виписка з книги про склад сім`ї і прописку) № 418 від 17.11.2020 р., в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - основний квартиронаймач з 24.12.1986 року; [PERSON] - син, з 16.09.1992 року; [PERSON] - син, з 17.03.2000 року; [PERSON] - син, з 29.11.1991 року; [PERSON] - невістка, з 09.07.2004 року та [PERSON] - онука, з 09.07.2004 року (а.с.11). Позивачі зазначають, що відповідає є колишнім членом сім`ї співвласника [PERSON] , яка з 2019 року залишила квартиру та більше в ній не проживає, позивачі також зазначають, що перешкод відповідачу в проживані в квартирі не чинили. Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.09.2020 року (справа № 523/2297/20) шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 05.10.2002 року розірвано. Рішення суду набрало законної сили 12.10.2020 року (а.с.19). Згідно акту про не проживання особи за місцем її реєстрації зазначено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з вересня 2019 року. Акт засвідчено головою ОСББ «Зоряний 86» (а.с.20). Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також поштовими повідомленнями, які повернулись на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 30-31, 37). Враховуючи, що квартира є власністю позивачів, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає більше ніж рік у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин, судом не встановлено наміру відповідача проживати в квартирі, а отже є підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини встановлені по справі, той факт, що [PERSON] не проживає у квартирі з вересня 2019 року, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником квартири не є, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивачів, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратила право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житлом приміщенням, квартирою [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших доказів суду не надано про їх витребування питання не порушувалось. Разом з цим, суд вважає за доцільне вирішити питання щодо повернення надміри сплаченого судового збору виходячи з наступного. Відповідно до ч. 7 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. Однак, при зверненні до суду з даним позовом позивачами було сплачено судовий збір у розмірі: 908 грн., кожним, а відтак даний судовий збір є таким, що сплачений надмірно. Таким чином, в силу п.1.ч.1. ст.7 ЗУ «Про судовий збір» позивачам: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підлягає поверненню сума сплаченого судового збору у розмірі: 908 грн., кожному відповідно до поданих платіжних доручень. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі: 908 грн., 00 коп. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved