Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] 25.02.2019р. звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: визнати недійсним договір дарування 11/50 частин домоволодіння [ADDRESS] , посвідчений 06 вересня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Юлією Юріївною, реєстровий номер 682; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , ІПН: [NUMBER] на 11/50 частин домоволодіння [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1637854312101 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] 06.09.2018р. уклала з [PERSON] договір дарування, відповідно до умов якого позивач подарувала відповідачу 11/50 часток домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] . Водночас, позивач в силу свого похилого віку, [INFO] , при укладенні вказаного договору припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, а уклала договір дарування належного їй майна. На даний час відповідач намагається висилити позивача з домоволодіння. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2019р. накладено арешт на 11/50 частин домоволодіння [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування частини домоволодіння, серія та номер: 682, виданий 06.09.2018р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. [PERSON] 06.06.2019р. надала суду відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Відзив мотивований тим, що відповідач та позивач познайомились у 2017 році. Після неодноразових прохань позивача проживати разом з нею та допомагати по господарству, відповідач у 2018 році погодилась на це та за спільною домовленістю і на взаємовигідних умовах сторони вирішили укласти спірний договір дарування та проживати однією сім`єю. Окрім того, в той же день позивач наполягла на складанні відповідачем заповіту, яким на випадок своєї смерті остання заповіла 11/50 подарованих часток позивачу, проте у грудні 2018 року відповідач хвилюючись за своє життя скасувала заповіт та забрала речі з будинку. Зазначила, що жодним чином не чинить перешкоди позивачу в користуванні домоволодінням. 13.06.2019р. представником [PERSON] , - [PERSON] надано суду відповідь на відзив, яка мотивована тим що відповідач навмисно не уклала з позивачем договір довічного утримання, оскільки він був би укладений на невигідних для неї умовах, передбачав би майнові обов`язки та заборону відчуження нерухомості до смерті відчужувача. Зазначив, що відповідач після укладання договору дарування перестала належним чином виконувати усну домовленість з позивачем та перестала її утримувати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала. Участі у судових дебатах не приймала. В судовому засіданні представник [PERSON] , - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В судовому засіданні представник [PERSON] , - [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Ю.Ю. не з`явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Заслухавши пояснення представників учасників справи, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Відповідно до договору дарування квартири, який посвідчений 06.09.2018р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю., [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 11/50 часток домоволодіння [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. З позовної заяви та пояснень представника позивача у судовому засіданні вбачається, що укладаючи оспорюваний договір дарування, [PERSON] , [INFO] , діяла під впливом помилки відносно правової природи угод, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збиралася відчужувати та передавати будинок у власність, у якому проживає та іншого житла не має. Зважаючи на похилий вік вважала, що укладає договір довічного утримання. При цьому, після підписання договору, фактично будинок не передавала, від особистих речей його не звільняла, залишилася там проживати. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, постанові Верховного суду від 20 вересня 2018 року № 61-21008св18. З пояснень свідків [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були допитані у судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] в силу свого похилого віку шукала людину яка б їй допомагала по домогосподарству та здійснювала догляд за нею, внаслідок чого її у 2017 році було познайомлено з відповідачем. В подальшому між позивачем та відповідачем склались доброзичливі стосунки та остання періодично її відвідувала та допомагала по господарству. Згодом, після перебування відповідача за кордоном (період з лютого 2018 року по липень 2018 року) в вересні 2018р. між позивачем та відповідачем укладено усну домовленість щодо утримання позивача, після чого позивач подарувала відповідачу належну їй частину спірного домоволодіння. Відповідно до довідки ЛЛК № 308 від 27.11.2018р. [PERSON] 1929 року народження потребує постійного стороннього догляду. Не здатна до самообслуговування. потребує постійного медикаментозного лікування. (а.с.13). Суд критично ставиться до тверджень відповідача щодо того, що позивач хотіла укласти саме договір дарування домоволодіння, оскільки як вбачається з відзиву на позов відповідачу було відомо, що позивач раніше складала на інших жінок заповіт та потім його скасовувала, а відтак, з метою уникнення можливого повтору ситуації, сторони уклали договір дарування. Окрім того, суд також критично ставиться до посилання відповідача на те, що позивач чітко усвідомлювала свої дії при укладанні спірного договору, що підтверджується складеним відповідачем заповітом, яким вона на випадок своєї смерті заповіла подаровану їй частину домоволодіння позивачу, оскільки такий правочин не підтверджує дійсні намірі укладання договору дарування та відповідно до наявної в матеріалах заяви був скасований самим відповідачем у грудні 2018 року (а.с.69). Таким чином, враховуючи, що спірний будинок є єдиним житлом позивача, іншого житла остання не має, продовжує проживати у спірному будинку, фактичної передачі будинку не відбулося, беручи до уваги похилий вік та стан здоров`я позивача на час укладення оспорюваного договору, потребу в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, суд доходить висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування житлового будинку, позивач помилялась щодо правової природи цього правочину, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, а відтак і про наявність правових підстав для визнання спірного договору недійсним на підставі статті 229 ЦК України та Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved