Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

[PERSON] в особі адвоката - Охлопкова І. О. звернулася до суду в інтересах малолітньої [PERSON] з вказаною позовною заявою, обґрунтовуючи її тим, що згідно рішення суду відповідачку було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], а відомості про її батька внесені до актового запису про народження зі слів матері. На підставі розпорядження голови райдержадміністрації [PERSON] було призначено опікуном над малолітньою [PERSON] 17 червня 2014 року [PERSON] набула у власність трикімнатну квартиру, яка знаходиться по [ADDRESS] У 1992 році колишнім власником [PERSON] зареєстровано у зазначеній квартирі місце проживання своєї доньки [PERSON], яка на теперішній час продовжує там проживати. З огляду на те, що відповідачка не є членом сім'ї [PERSON] й добровільно звільнити житлове приміщення не бажає, в позовній заяві висловлено прохання про виселення відповідачки з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою суду від 25.01.2019 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 23-24). Ухвалою суду від 12.03.2019 по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 42-43). В судовому засіданні [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] та її представник - адвокат Охлопков І. О. позовну заяву підтримали з підстав у ній викладених. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заявлені в позовній заяві вимоги не визнала, зазначила, що не має іншого житла. Просила відмовити у задоволенні позовної заяви. Представник Служби у справах дітей Скадовської РДА Херсонської області Лелякова І. М. вважала необхідним задовольнити позовну заяву, що відповідатиме інтересам дитини. Заслухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України). За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], на підставі розпорядження голови Скадовської РДА Херсонської області № 224 від 08.04.2009 було встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування, оскільки рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 27.02.2009 у справі № 2-293/09 її матір, [PERSON], було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], а відомості про її батька внесені до актового запису про народження зі слів матері на підставі частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 8-9, 10). Як вбачається з копії розпорядження голови Скадовської РДА Херсонської області № 784 від 25.12.2012 [PERSON] було призначено опікуном над малолітньою [PERSON] (а.с. 11). 17 червня 2014 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Скадовської державної нотаріальної контори Херсонської області 17.06.2014, набула у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 12-13). Із копії домової книги для прописки громадян вбачається, що у 1992 році колишній власник вищевказаної вказаної квартири [PERSON] зареєструвала у ній місце проживання своєї доньки [PERSON] (а.с. 14-17). Актом обстеження житлово-побутових умов від 06.03.2019 встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], квартира складається з трьох кімнат, опалення відсутнє, відключене, в квартирі наявні необхідні меблі, зі слів [PERSON] є борги за комунальні послуги, вона не працює, а перебуває на обліку в районному центрі зайнятості (а.с. 39). Згідно висновку від 07.03.2019 Скадовською районною державною адміністрацією Херсонської області встановлено факт неможливості проживання в одному житловому приміщенні дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], яка позбавлена батьківських прав відносно неї (а.с. 37-38). За змістом частини 1 статті 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом статей 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності з частинами 1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (частина 1 статті 383 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Частиною 3 статті 98 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) встановлено, що тимчасові жильці зобов'язані на вимогу власника будинку негайно звільнити приміщення, яке вони займають. У разі відмови в цьому, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Відповідно до частини 3 статті 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Тобто, положення статей 98, 116 ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтями 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. За встановлених обставин суд виходить з того, що права відповідачки, яка не є власником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право відповідачки на користування житлом. Оскільки малолітня [PERSON] є новим власником квартири, в її інтересах у встановленому законом порядку згоди на вселення та реєстрацію у квартирі відповідачки не надавалось, а остання вселилася та проживає у квартирі зі згоди колишнього власника, суд приходить до висновку, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору у зв'язку з подачею позовної заяви, яка стосується захисту прав малолітньої особи.

Outcome: approved