Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

[PERSON] 08.06.2017р. звернувся із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивував тим, що подружнє життя з відповідачкою не склалось, вона зраджувала йому, він не може їй цього пробачити, що з відповідачкою спільно не проживають, не підтримують подружніх стосунків, він втратив до неї почуття любові та поваги, просив розірвати шлюб. В суді [PERSON] позов підтримав, пояснив, що через зраду відповідачки має образу на неї, не довіряє їй, тому в липні 2016р. покинув її, що з цього часу спільно не проживають і не підтримують подружніх стосунків, вважає, що подальше збереження шлюбу є не доцільним, також пояснив, що вжиті судом заходи до примирення позитивного насідку не дали, дав інші пояснення, просить розірвати шлюб, від стягнення судових витрат відмовився. Відповідачка [PERSON] в суді підтвердила покликання позивача про припинення в липні 2016р. подружніх стосунків, пояснила, що твердження позивача про зраду - безпідставні, що він покинув її та проживає з іншою жінкою, що примирення між ними не відбулось, подальше збереження шлюбу є не доцільним, просить розірвати шлюб. На підтримку позиції відповідачки висловився її представник. Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов. Із пояснень сторін, із долученого до справи свідоцтва про шлюб [NUMBER] (а.с.3) убачається, що сторони в шлюбі з 27.08.1994р., мають повнолітніх дітей, в липні 2016р. припинили подружні стосунки, проживають окремо. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Як убачається із пояснень позивача [PERSON], він настоює на розірванні шлюбу, мотивуючи тим, що втратив до відповідачки добрі почуття, не довіряє їй і не бажає поновлювати з нею сімейні стосунки. Відповідачка [PERSON], як убачається із її пояснень в суді 30.07.2018р., вважає, що відновлення сімейних стосунків з позивачем є неможливе, тому теж просить розірвати шлюб. Вжиті судом заходи до примирення сторін, як видно із їх пояснень в суді, позитивного наслідку не дали. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, а отже, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, суд задоволює позов.

Outcome: approved