Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

[PERSON] 26 жовтня 2016 року звернувся до суду з зазначеним позовом до ТОВ «БМ-АГРО», обгрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно наказу №10 від 28 липня 2016 року його було незаконно звільнено з роботи за ст.38 КЗпП України, так як заяви про звільнення за власним бажанням він не писав, в звязку з чим, він за захистом своїх прав звернувся до Управління Держпраці в Чернігівській області. За наслідками проведеної перевірки було встановлено дане порушення трудового законодавства при його звільненні, а також й ряд інших порушень. Будучи юридично необізнаним, отримавши в жовтні 2016 року відповідь з Управління Держпраці в Чернігівській області, витратив певний час на пошуки фахівця для складання заяви до суду. В звязку з цим, просить поновити строк звернення до суду з даним позовом; визнати незаконним наказ відповідача від 28.07.2016р. про припинення трудового договору з ним за власним бажанням; поновити його на посаді сторожа ТОВ «БМ-АГРО»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3500 грн. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав, пояснивши, що 15 липня 2016 року подав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, так як роботодавець запропонував йому істотно змінити умови праці; наміру працювати у відповідача в подальшому не мав. Цього ж дня керівник товариства на його заяві наклав резолюцію й він вважав себе звільненим саме за угодою сторін. Однак, 29 липня 2016 року ознайомившись з наказом про звільнення та записами в трудовій книжці, виявив, що його звільнення проведено відповідачем за власним бажанням, про що він відповідної заяви не писав. На таку підставу звільнення він не погодився, так як це погіршує його становище при отриманні допомоги по безробіттю, про що й зазначив у наказі. Поважність причин пропуску місячного строку звернення до суду за захистом свого права обгрунтовує тим, що після звільнення керівник товариства довгий час обіцяв врегулювати причину звільнення у добровільному порядку, після чого він, будучи юридично необізнаним, в кінці серпня 2016 року за порадою знайомих звернувся до інспекції праці, а отримавши від даного державного органу в жовтні місяці відповідь про необхідність вирішення спірного питання в судовому порядку, витратив деякий час на пошуки фахівця-юриста, який і склав йому дану заяву до суду. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що наведені [PERSON] причини пропуску місячного строку на оскарження наказу про звільнення з роботи не є поважними, так як про порушення свого права той дізнався ще 29 липня 2016 року, висловивши свою незгоду з наказом, й міг раніше звернутися за правовою допомогою та своєчасно подати позов до суду. Близько тижня після звільнення [PERSON] з роботи лише одного разу по телефону спілкувався з його довіреною особою, але згоди не дійшли. Зазначає, що не бажав звільнити [PERSON] з роботи за угодою сторін, так як підприємство потребувало добросовісних працівників, яким і був позивач. Стверджує, що істотні умови праці на підприємстві не змінювались, але оскільки [PERSON] не бажав продовжувати працювати й не хотів переписати заяву на звільнення за власним бажанням, то він, щоб не звільняти його за порушення трудової дисципліни, вирішив звільнити позивача за власним бажанням. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 15 вересня 2015 року був прийнятий на посаду сторожа ТОВ «БМ-АГРО» й згідно наказу №10 від 28 липня 2016 року звільнений з роботи за власним бажанням (ст.38 КЗпП України); з даним наказом [PERSON] ознайомився 29 липня 2016 року, що підтверджуються записами в трудовій книжці позивача, копією наказу про звільнення, його власноручним підписом у даному наказі та не оспорюється сторонами. Однак, як вбачається зі змісту заяви №8 від 15.07.2016р., [PERSON] просив звільнити його з роботи за угодою сторін й більше ніяких заяв з приводу звільнення, в тому числі й за власним бажанням, не подавав, але на даній заяві позивача міститься візуючий напис роботодавця «в наказ ст.38 КЗпП України з 28.07.2016р». Оскільки звільнення «за угодою сторін» та «за власним бажанням» є різними підставами припинення трудового договору, передбаченими п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України та ст.38 КЗпП України, відповідно, а [PERSON] заяви про звільнення з роботи за власним бажанням не подавав, то позивача звільнено з порушенням вимог трудового законодавства (ст.38 КЗпП України). Зазначені обставини підтверджуються копіями акту перевірки та припису Управління Держпраці у Чернігівській області від 14.09.2016р., постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2016 року про притягнення директора ТОВ «БМ-АГРО» [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП, з яким представник відповідача погодився. Отже, порушення трудових прав позивача з боку відповідача мало місце і знайшло своє підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Вирішуючи ж питання щодо можливості поновлення [PERSON] строку звернення до суду з даним позовом, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу чи виконання нижчеоплачуваної роботи. За змістом положень ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас, приписами ст.234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно правових позицій, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» пропущений строк може бути поновлений судом лише з поважних причин; у рішенні суд має навести мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Чинним законодавством не визначено переліку таких причин, оскільки їх поважність визначається в кожному окремому випадку залежно від конкретних обставин. Суд приймає до уваги, що дотримання процесуальних строків є складовим елементом принципу правової визначеності, який покликаний дисциплінувати субєктів правовідносин. Так, приписами ст.ст.232, 233 КЗпП України чітко визначено, що працівник може оскаржити своє звільнення в місячний строк і лише до суду, а не до якихось інших органів чи посадових осіб (інспекції праці, прокуратури, уповноваженого з прав людини та ін). Тому, зазначені у позові підстави, за яких [PERSON] порушив строки звернення до суду, не можна вважати поважними, оскільки чинне законодавство не містить норм, які б передбачали, що звернення до територіального управління держпраці, тривалий пошук фахівця-юриста є перешкодою для звернення до суду. Також, суд зважує і на ту обставину, що про порушення своїх прав при звільненні [PERSON] дізнався ще 29 липня 2016 року, висловивши свою незгоду з наказом, в звязку з чим, мав достатньо часу і можливостей (на лікуванні і у відрядженні не перебував, знаходився вдома) звернутися за правовою допомогою з даного питання. Однак, до суду [PERSON] подав позов лише 26 жовтня 2016 року, тобто з пропуском майже двомісячного строку. Тому, не можна вважати поважною причиною той факт, що позивач дізнався про необхідність захисту свого права в судовому порядку після отримання відповіді від вищезазначеного органу держпраці, оскільки заяву до Управління Держпраці в Чернігівській області він подав лише 26 серпня 2016 року, тобто після спливу близько одного місяця від дня ознайомлення з оспорюваним наказом. Ця обставина також не позбавляла [PERSON] можливості отримати відповідну консультацію й у вказаному державному органі, фахівці якого обізнані з вимогами трудового законодавства. До того ж, у вказаній заяві [PERSON] не просить орган Держпраці певним способом захистити його права, а лише клопоче призначити проведення перевірки колишнього роботодавця. Водночас, приписами ст.68 Конституції України встановлено презумпцію знання законодавства, що означає «незнання закону не вибачається». Крім того, на думку суду істотне значення має й та обставина, що [PERSON] фактично не мав наміру продовжувати працювати у відповідача, його цікавить лише така підстава припинення трудового договору як «угода сторін», оскільки це в порівнянні зі звільненням «за власним бажанням» дає йому певні привілеї для постановки на облік у центрі зайнятості та отриманні допомоги по безробіттю. Підтвердженням цьому є й власноруч написана позивачем заява про звільнення з роботи від 15.07.2016р., що також свідчить про певну юридичну грамотність [PERSON] й здатність розуміння ним вибору належних способів захисту своїх прав та інтересів. Доводи ж [PERSON] про те, що він вимушений був звільнитися через зміну роботодавцем істотних умов праці, тривалий час намагався вирішити питання щодо зміни формулювання причин звільнення з керівником товариства не підтверджені належними та допустимими доказами, а його пояснення в цій частині з огляду на приписи ст.57 ЦПК України не є джерелом доказів по справі. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд вважає, що хоча позивача й було звільнено з роботи з порушенням вимог трудового законодавства, але ним не надано переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку звернення до суду, вказаний строк поновленню не підлягає, а тому даний позов [PERSON] не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed