Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду із позовом про скасування рішення Чинадіївської селищної ради Закарпатської області від 13 листопада 2014 року за №1610 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам в межах населених пунктів Чинадіївської селищної ради для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд» (надалі - Рішення). Також предмет позову містить вимоги про скасування свідоцтва про право власності від 16.12.2014 №31050919, яке видане Реєстраційною службою Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області (надалі - Свідоцтво), а також про внесення змін до Державного земельного кадастру, а саме: вилучити відомості про земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] (надалі - Земельна ділянка 1), яка належить [PERSON] на підставі Свідоцтва та внести відомості до Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] (надалі - Земельна ділянка 2), яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю [NUMBER] від 23.02.2002. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про порушення прав позивача, оскільки має місце накладка Земельної ділянки 1 на Земельну ділянку №2. Вказана обставина виявилася за наслідком спроби позивача внести відомості про належну їй Земельну ділянку №2 в Державний земельний кадастр України, що підтверджується письмовою відповіддю Управління Держгеокадастру у Мукачівському районі Закарпатської області від 24.05.2016 №19-705-999-1047/2-16 (а.с. 11, надалі - Відповідь). Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, додатково вказавши на те, що усунути вищевказане порушення прав позивача можливо лише шляхом задоволення вимог за предметом позову. Представник відповідача (1) у задоволенні позову просив відмовити повністю, посилаючись на те, що спірні земельні ділянки не межують одна з одною, а позивач та її представник доказово не підтвердили свої доводи щодо порушення прав [PERSON] Крім того, за доводами представника, у спірній по справі ситуації мала бути заявлена вимога про скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким його довірительці було виділено у власність Земельну ділянку 1, а не рішення, яке передувало цьому. Представник відповідача (2), прийнявши участь у судовому розгляді справи, висловила аналогічну з представником [PERSON] позицію щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог, з посиланням на їх безпідставність та необґрунтованість. Також зауважила на тому, що будь - яких порушень земельного законодавства, при винесенні оспорюваного за предметом позову рішення органом місцевого самоврядування допущено не було. При цьому, обидва представники відповідачів висловили спільне переконання в тому, що представник позивача, без належного з'ясування обставин спірної ситуації, передчасно звернувся до суду із даним позовом, а вказані вище суперечливі моменти могли бути усунуті в позасудовому порядку, за умови належного підходу до їх вирішення. Уповноважені представники відповідачів (3) та (4) у судове засідання повторно не з'явилися. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. На підставі частини першої ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб'єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. Зокрема диспозитивний характер мають і права сторін, визначені у ст.ст. 27, 31 Цивільного процесуального кодексу України. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Також суд, сприяючи учасникам судового процесу у зібранні ними доказової бази (частина четверта ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України), вирішує справу виключно та підставі тих доказів, які є в матеріалах справи. Дані норми носять імперативний характер, тому підлягають обов'язковому врахуванню судом та мають бути дотриманні учасниками судового процесу. Поряд з цим, основою для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому позовні вимоги та підстави, якими він їх обґрунтував, а також подав ті докази, які вважав за потрібне. При цьому, суд, як до початку розгляду справи по суті, а також у судових дебатах, констатуючи можливість повернення до стадії з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, наголошував учасникам судового розгляду справи на можливості практичної реалізації ними процесуальних прав, передбачених ст. ст. 27, 31, 131, 133, 137 Цивільного процесуального кодексу України. Однак представники сторін, зазначили, що справу можна розглядати по суті на підставі тих доказів, які в ній є, і жодної необхідності у витребуванні додаткових доказів немає. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства закріплені у ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України, повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам та доказам, які є в матеріалах даної справи. Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення. Якщо докази у справі зібрані в порядку, передбаченому статтями 132, 133, 140 та частиною четвертою статті 191 ЦПК України, суд може обґрунтувати ними рішення лише за умови, якщо вони були ним оголошені в судовому засіданні, пред'явлені для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, та досліджені в сукупності з іншими доказами. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У п. 13 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 № 5 Пленум Верховного суду України звернув увагу суддів на те, що при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК України. Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов'язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів (частина четверта статті 10, стаття 137 ЦПК України. Докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними (стаття 136 ЦПК України). Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. ст. 106, 107 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянокдержавної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом). На підставі оспорюваного за предметом позову Рішення (а.с. 12), Чинадіївською селищною радою Мукачівського району було надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки 1. Надаючи оцінку доводам позивача та її представника щодо необхідності задоволення вимог за предметом позову, суд, у контексті із запереченнями представників відповідачів виходить з того, що у матеріалах справи відсутніми є належні фактичні дані, які б підтверджували зазначені позивачем та її представником обставини щодо накладення земельних ділянок одна на одну. Наявна у матеріалах справи Відповідь не містить фактичних даних щодо конкретно визначеної конфігурації земельних ділянок та геометричних параметрів накладки (при її фактичній наявності). Таким чином, представником позивача, всупереч вимогам ст.ст. 58-60 Цивільного процесуального кодексу України, не доведено обставин щодо накладення земельних ділянок одна на одну. Не подано суду також і відомостей про відновлення чи визначення меж земельних ділянок в натурі, чи про спробу зробити це у позасудовому порядку. Такі дані могли бути встановленні також і в процесі судового розгляду даної справи, шляхом призначення тих чи інших експертних досліджень, однак жодних клопотань з цього приводу представником позивача заявлено не було. Поряд з цим, обставини відносно того, що накладення земельних ділянок є технічною помилкою, а також про те, що передана [PERSON] земельна ділянка не була вільною, також залишилися доказово непідтвердженими. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування оспорюваних за предметом позову Рішення та Свідоцтва. Разом з тим, у відповідності до частини шостої ст. 16 Закону України «Про державний земельний кадастр» кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. З огляду на відсутність відомостей про скасування державної реєстрації Земельної ділянки 1- відсутніми є і підстави для вилучення відповідних відомостей з Державного земельного кадастру та внесення замість них інших. Таким чином, позов задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed