Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] 16.07.2014р. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01.06.2010р. позивач надав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 114 000 грн. (курс НБУ - 1 дол.США=11.40 грн.), про що було складено розписку, відповідно до якої відповідач зобов'язався повернути позивачу суму боргу в строк - до 01.01.2011р. Також, відповідач взяв на себе зобов'язання оплачувати позивачу за користування коштами 4% щомісячної виплати в строк з 22 по 30 число кожного місяця. Однак, своїх зобов'язань щодо повернення боргу у встановлений строк - до 01.01.2011р., відповідач не виконав, грошові кошти не повернув, проценти за користування грошовими коштами не сплачував, що і стало підставою для звернення до суду з метою захисту прав та законних інтересів позивача. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості в розмірі 331 070 грн., в тому числі: 114 000 грн. основного боргу, 214 320 грн. процентів за користування коштами та 2 750 грн. витрат, пов'язаних з розглядом справи; судовий збір. Представник позивача надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 01.06.2010р. позивач надав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 114 000 грн. (курс НБУ - 1 дол.США=11.40 грн.), про що було складено розписку, відповідно до якої відповідач зобов'язався повернути позивачу суму боргу в строк - до 01.01.2011р. Також, відповідач взяв на себе зобов'язання оплачувати позивачу за користування коштами 4% щомісячної виплати в строк з 22 по 30 число кожного місяця, що підтверджується розпискою (а.с.6). Однак, своїх зобов'язань щодо повернення боргу у встановлений строк - до 01.01.2011р., відповідач не виконав, грошові кошти не повернув, проценти за користування грошовими коштами не сплачував, що і стало підставою для звернення до суду з метою захисту прав та законних інтересів позивача Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов договору; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Загальна сума боргу за розпискою за офіційним курсом НБУ станом на 05.05.2014р. становить 328 320,00 грн. з них: сума основного боргу 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 114 000,00 грн.; сума відсотків за користування коштами 18 800,00 доларів США, що еквівалентно 214 320,00 грн. (а.с.5). Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу та відсотків за договором позики законні, обґрунтовані та повністю доведені, а, отже, підлягають задоволенню. Що стосується вимог в частині стягнення суми витрат за надання правової допомоги та підготовки необхідних документів для подачі позову до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська то в цій частині необхідно відмовити позивачу, у зв'язку з ненаданням доказів підтверджуючих витрати як того вимагає ст.60 ЦПК України. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 3 310,70 грн. (а.с. 1), тому з відповідача на користь позивача також слід стягнути судові витрати, які ним було сплачено при поданні позову, а саме: судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial