Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування належним позивачам на праві спільної часткової власності житловим будинком по [ADDRESS], посилаючись на те, що [PERSON] з малолітньою дочкою [PERSON] після припинення в лютому 2014 року з [PERSON] шлюбу мешкають за іншою адресою, хоча значаться зареєстрованими в належному позивачам домоволодінні й у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажають. Позивач [PERSON], що діє від себе особисто та за довіреністю від імені позивача [PERSON], в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав, зазначивши, що відповідачка з дочкою були вселені та зареєструвалися в його домоволодінні на правах членів сім'ї, але після розірвання шлюбу 08 квітня 2014 року добровільно залишили помешкання і з того часу в ньому не проживають; ніякого насильства до відповідачки він не вчиняв і з дому її не виганяв. Наполягає на своїх позовних вимогах і щодо малолітньої дочки, так як її реєстрація позбавляє його можливості отримати субсидію. Відповідачка, що діє особисто та в інтересах своєї малолітньої дитини, в судовому засіданні позов визнала частково і пояснила, що вона з дочкою дійсно не проживають у будинку позивачів понад один рік, так як [PERSON] після розірвання шлюбу вчиняв над нею насильство і фактично вигнав з дому, в зв'язку з чим, вона з дитиною спочатку проживала у своїх батьків, а на даний час винаймає інше житло; свого будинку в неї з дочкою на праві власності не має. Представник Борзнянської РДА, як органу опіки та піклування, в судовому засіданні пояснив, що ними неодноразово заслуховувалися [PERSON] та [PERSON] з приводу визначення місця проживання їх спільної малолітньої дочки [PERSON], позбавлення матері батьківських прав, але вирішено залишити дитину з матір'ю; також було встановлено, що [PERSON] вчиняв психологічне насильство щодо своєї колишньої дружини, користуючись її станом здоров'я, й мати з дитиною були змушені залишити будинок не з власної волі, а під тиском [PERSON] Іншого власного житла [PERSON] з дочкою не мають. Заслухавши пояснення сторін, представника органу опіки та піклування, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. За змістом положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено органом реєстрації за наявності відповідного судового рішення про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно з приписами ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє членів сім'ї власника, якими згідно з ч.2 ст.64 ЖК України є, зокрема, дружина та діти, права користування житлом, а тому виселення членів сім'ї власника можливе лише у випадках, визначених законом. За змістом положень ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; в разі відсутності члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік він втрачає право користування даним житлом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON] являються співвласниками (спільна часткова власність по 1/3 частині) домоволодіння по [ADDRESS]; решта 1/3 частини зазначеного домоволодіння належала померлому [INFO] батьку [PERSON] [PERSON] й на даний час в установленому законом порядку не переоформлена. Колишня дружина позивача [PERSON] [PERSON], шлюб з якою розірвано рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2014 року, а також їх спільна малолітня дочка [PERSON], [INFO], були вселені у спірне житлове приміщення на правах членів сім'ї та значаться зареєстрованими в ньому зі згоди його власників ([PERSON] - з 28 березня 2008 року, [PERSON] - з 05 липня 2012 року), але фактично з 08 квітня 2014 року не проживають (мешкають по [ADDRESS]), що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Ніжинське МБТІ», витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, домової книги, рішення суду про розірвання шлюбу, довідками Берестовецької сільської ради Борзнянського району про склад сім'ї від 17.06.2015р., №206 від 17.06.2015р. та Борзнянського РС УДМС від 08.07.2015р. Свідки [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] з дочкою [PERSON] в будинку позивачів не проживають більше одного року - після розірвання шлюбу, але причина залишення ними помешкання їм невідома. Відповідно до приписів ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачка разом з дитиною відсутні за місцем реєстраційного обліку понад один рік без поважних причин. Натомість, доводи відповідачки про вимушеність залишення нею з малолітньою дочкою спірного помешкання під психологічним тиском з боку колишнього чоловіка [PERSON] підтверджується поясненнями представника органу опіки та піклування та зібраними ними письмовими матеріалами, які були оглянуті в судовому засіданні, постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2014 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, згідно якої [PERSON] вчиняв психологічне насильство щодо своєї колишньої дружини саме напередодні залишення нею житлового будинку. Крім того, згідно з ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає. За змістом положень ст.ст.141, 160, 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, які мають рівні права та обов'язки щодо дитини; якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло; діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Приписами п.1 ст.3 ч.1 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією Генеральної Ансамблеї ООН від 20.11.1989р. та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-ХІІ (із змінами та доповненнями), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Системний аналіз зазначених норм законодавства вказує на те, що право малолітньої дитини користуватися спірним житлом є похідним правом від аналогічного права одного з батьків, та існує лише за наявності його у одного з них. Тому, оскільки у батька дитини - позивача [PERSON] - наявне право користування належним йому на праві спільної часткової власності домоволодінням, малолітня [PERSON], [INFO], відсутня в цьому помешканні не з власної волі, а внаслідок вимушеного переїзду до іншого житла разом з матір'ю і в силу закону не може самостійно вибирати місце свого проживання, мати дитини не має у власності іншого житла, де можливо зареєструвати місце проживання дочки, то відсутні й підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому вона зареєстрована. Таким чином, враховуючи викладені обставини, вимоги позивачів є необгрунтованими і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed