Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого діє адвокат [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що 23.08.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, який було посвідчено розпискою відповідача, відповідно до якої відповідач [PERSON] взяв у позивача в борг суму в розмірі 16000 доларів США, еквівалент якої станом на сьогоднішній день у національній валюті України гривні становить 422720 грн. по курсу НБУ 26,42 грн./доларів СІІІА, і зобовязався повернути 23.09.2014 року. У визначений розпискою термін відповідач борг не повернув, виплат не здійснює. Зазначає, що протягом всього часу контактів з позивачем відповідач особисто уникає, переховується від нього та не бажає навіть спілкуватися, і, якщо спочатку він обіцянками повернути борг просто затягував час, то останнім часом взагалі не бере слухавку та переховується від позивача. Проте, власне скрутне матеріальне становище, яке виникло внаслідок економічної кризи в державі, примушує позивача звернутися до суду з позовом про стягнення боргу з відповідача, так як всі інші можливості ним вичерпані. Представник позивача вказує, що між сторонами в справі склалися правовідносини, які регулюються нормами ст. ст. 1046-1050 ЦК України (позика), тобто позивач передав у власність відповідача грошові кошти, які останній зобовязався повернути у встановлений строк і на виконання укладеного договору було складено розписку. Доказом, який надано позивачем на підтвердження заявлених вимог, є розписка. Зауважує, що зміст розписки містить зазначення обставин, на які посилається позивач факт надання ним грошових коштів відповідачу. Розписка свідчить також про обовязок відповідача [PERSON] повернути позивачу [PERSON] грошові кошти, які складаються з суми в розмірі 16000 доларів США. Таким чином, за твердженням представника позивача надана позивачем розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України, оскільки посвідчує передання грошової суми позикодавцем позичальнику. Відтак, надана позивачем розписка підтверджує укладення договору позики та його умов, тому вважає позовні вимоги із заявлених підстав такими, що підлягають задоволенню. З посиланням на положення ст. 526, ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України представник позивача зазначає, що даний договір позики не передбачає встановленого розміру процентів, а тому їх розмір повинен визначатися на рівні облікової ставки НБУ. Термін прострочення боргу становить 2 роки 211 днів. Згідно з проведеним представником позивача у позовній заяві розрахунком розмір нарахованих процентів за вказаний період прострочення боргу відповідно до облікової ставки Національного банку України становить суму в розмірі 206468,50 грн. (за період з 23.09.2014 року по 14.04.2017 року), а всього загальна заборгованість складає 629188,50 грн. (сума боргу + сума процентів). На підставі наведеного представник позивача просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму боргу в розмірі 422720 грн., еквівалентну 16000 доларів США по курсу НБУ 26,42 грн./доларів США станом на 12.05.2017 року, та відсотки у розмірі 206468,50 грн. відповідно до ставки НБУ за період прострочення боргу 2 роки 211 днів, що разом становить 629188,50 грн. У судове засідання позивач та його представник не зявилися. При цьому, представник позивача адвокат [PERSON] подала через канцелярію суду заяву від 03.07.2018 року, в якій просить судове засідання у даній справі, призначене на 26.07.2018 року, розглянути без їх участі., зазначивши, що проти заочного рішення не заперечують. Також згідно з поданою заявою представник позивача просить приєднати до матеріалів справи оригінал розписки [PERSON] від 23.08.2014 року, який долучений до заяви. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча про час та місце судового розгляду неодноразово повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик рекомендованими поштовими відправленнями (номери штрихкодових ідентифікаторів 8800021924305/8800022095647/8800022427437/8800022775915/8800023009728/8800000055250), про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 23.08.2014 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] суму в розмірі 16000 доларів США для своїх бізнесових потреб. Кошти позивач взяв на місяць 23.08.2018 року, які зобовязався повернути 23.09.2014 року. Вказані обставини підтверджуються оригіналом розписки відповідача [PERSON] від 23.08.2014 року, яку долучено до матеріалів цивільної справи представником позивача. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В силу ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14. Як встановлено судом, відповідач свої зобовязання за вищезазначеним договором позики не виконав і суму боргу в розмірі 16000 доларів США в обумовлений у договорі строк позивачу не повернув. На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань по поверненню суми позики представник позивач надав суду оригінал розписки відповідача від 23.08.2014 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобовязання за вказаним договором позики та повернув грошові кошти. Позивачем предявлено вимоги про стягнення з відповідача суми боргу в еквіваленті до гривні станом на 12.05.2017 року за курсом НБУ 26,42 грн., що відповідно становить 422720 грн. (16000 доларів США х 26,42 грн. = 422720 грн.). Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 2 ст. 524 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань. Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті у випадках, встановлених законом. Частиною 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року № 6-284цс17. Оскільки відповідачем не було виконано грошове зобовязання щодо повернення суми боргу, то позивач в силу положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України має право на стягнення процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України Відповідно до розрахунків представника позивача, наведених у позовній заяві, розмір процентів за період прострочення боргу відповідно до облікової ставки НБУ, а саме з 23.09.2014 року по 14.04.2017 року, складає 206468,50 грн. Вказаний розрахунок суд вважає помилковим, а, відтак, за результатом проведеного судом розрахунку процентів за період прострочення боргу відповідно до облікової ставки НБУ за період з 24.09.2014 року (наступний день після закінчення строку виконання зобовязання) по 14.04.2017 року такий становитиме розмір 214114,15 грн., виходячи з наступного: (проценти за період прострочення боргу відповідно до облікової ставки НБУ) = (сума боргу) ? (облікова ставка НБУ (%)) / 100% / 365 днів ? (кількість днів). Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Пеня 24.09.201412.11.201450422 720.0012.512.57238,36 13.11.201405.02.201585422 720.00141413781,83 06.02.201503.03.201526422 720.0019.519.55871,75 04.03.201527.08.2015177422 720.00303061497,07 28.08.201524.09.201528422 720.0027278755,52 25.09.201521.04.2016210422 720.00222253359,74 22.04.201626.05.201635422 720.0019197680,57 27.05.201623.06.201628422 720.0018185821,06 24.06.201628.07.201635422 720.0016.516.56669,97 29.07.201615.09.201649422 720.0015.515.58772,02 16.09.201627.10.201642422 720.0015157276,33 28.10.201613.04.2017168422 720.00141427239,38 14.04.201714.04.20171422 720.001313150,56 Всього: 214114,15 За приписами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Оскільки розмір процентів за період прострочення боргу відповідно до облікової ставки НБУ згідно з проведеним розрахунком, який є помилковим, є меншим за розмір, проведений згідно з розрахунком суду, а суд не може виходити за межі позовних вимог, то стягненню підлягають саме кошти у розмірі 206468,50 грн. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що позовні вимоги позивача є підставними, а тому позов слід задовольнити повністю і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 629188,50 грн., з яких 422720 грн. сума боргу, 206468,50 грн. проценти за період прострочення боргу відповідно до облікової ставки НБУ, в межах заявлених позивачем вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved