Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2010, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] (позивачами), останнім на праві приватної власності (в рівних частках) перейшла квартира, загальною площею 57,2 кв. м., за [ADDRESS] , що за адресою: [ADDRESS] . Через понад десять років, позивачі вирішили вказану квартиру продати. Однак, згідно отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта з`ясували, що на підставі акту опису й арешту майна, АА 884848 від 25.08.2010, Центральним відділом ДВС Черкаського міського управління юстиції (ДВ-2) здійснено обтяження на вказану квартиру, де де власником являлась [PERSON] . Дане обтяження зареєстровано за № 10313186 від 01.10.2010. У подальшому [PERSON] звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) про зняття арешту з квартири по [ADDRESS] . Вказане рішення, позивачами прийнято з тих підстав, що за останніми будь-які зобов`язання за будь-якими правочинами перед будь-якими юридичними чи фізичними особами відсутні, а тому вони вважають, що накладення арешту на їх майно є протиправним. Проте, Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) відмовлено позивачу у задоволені його звернення, роз`яснено, що дії відповідача щодо накладення арешту на спірну квартиру є законними та позивачу рекомендовано звернутися до суду. Однак, помилково враховано ту обставину, що накладення арешту на спірну квартиру, що наразі належить позивачам відбулося законно. Оскільки, право власності на згадану вище квартиру за позивачами вже рахувалося з 29.09.2010 на підставі укладеного договору купівлі - продажу, у якому зазначено, що будь-які обтяження на дану квартиру відсутні. Як з`ясовано з відповіді Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) та рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державного реєстратора прав на нерухоме майно Гнатика А.І., що арешт накладався на квартиру, яка ще належала [PERSON] . Враховуючи те, що відповідач не бажає вирішити дане питання в порядку досудового врегулювання спору, позивачі вимушений звернутися до суду за захистом прав та інтересів останніх. Враховуючи наведене вище, вважають за можливе скасування арешту із квартири, що за адресою: [ADDRESS] та яка належить на праві приватної власності (в рівних їх частках) [PERSON] та [PERSON] (позивачам). Просять зняти арешт та заборону відчуження з квартири, яка належить на праві приватної власності (в рівних її частках) [PERSON] та [PERSON] та яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що був накладений на підставі акту опису майна АА 884848 від 25.08.2010 Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції (ДВ-2). Представник позивачів [PERSON] скерував до суду клопотання, в якому просить розглядати цивільну справу № 712/6401/21 за відсутності позивачів та їх представників, та за наявними матеріалами. Відповідач скерувала до суду клопотання про розгляд справи № 712/6401/21 без її відсутності та за наявними матеріалами справи за наявними матеріалами, а також просить вказаний позов задовольнити. Представник третьої особи скерував клопотання про розгляд справи без участі їх представника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2010, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] (позивачами), останнім на праві приватної власності (в рівних частках) перейшла квартира, загальною площею 57,2 кв. м., за [ADDRESS] , що за адресою: [ADDRESS] . Під час продажу квартири позивачами було з`ясовано, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта з`ясували, що на підставі акту опису й арешту майна, АА 884848 від 25.08.2010, Центральним відділом ДВС Черкаського міського управління юстиції (ДВ-2) здійснено обтяження на вказану квартиру, де власником являлась [PERSON] . Дане обтяження зареєстровано за № 10313186 від 01.10.2010. [PERSON] звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) про зняття арешту з квартири по [ADDRESS] . Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) відмовлено позивачу у задоволені його звернення, роз`яснено, що їх дії щодо накладення арешту на спірну квартиру є законними та позивачу рекомендовано звернутися до суду. Як з`ясовано з відповіді Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) та рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державного реєстратора прав на нерухоме майно Гнатика А.І., що арешт накладався на квартиру, яка ще належала [PERSON] . Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 травня 2013 року, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Відповідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5 зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені змоги вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивачів підлягає судовому захисту у заявлений ними спосіб.

Outcome: approved