Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Макарівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) третя особа: [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення. В обгрунтування позову позивач вказала, що з відповідачем у справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1993 року, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у належному їй на праві власності житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована та проживають: вона - позивач, дві її доньки та онука. Останні роки відповідач не працює, зловживає алкогольними напоями, на сьогоднішній день має безліч кредитів, а також чинить психологічне та фізичне насильство над нею та доньками. Відповідач у належному позивачці будинку не зареєстрований, висилятися не бажає. Позивач вважає, що наявні всі підстави для виселення відповідача з належного їй житлового будинку. А тому за захистом своїх прав позивач звернулася до суду та просить: усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою суду від 30.04.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Копію ухвали суду від 30.04.2020 року та копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 19.05.2020 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням № 0800104979137. Відповідно у встановлений судом строк, з урахуванням п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, яким процесуальні строки, визначені Кодексом та встановлені судом, продовжуються на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав. Поряд з тим, 17.07.2020 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-ІХ від 18.06.2020 року, відповідно до якого процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України №540-IX від 30.03.2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06.08.2020 року (включно). Протягом цього 20-денного строку учасники справи мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Проте, протягом зазначеного 20-денного строку відповідач не заявляв до суду клопотання про продовження йому процесуального строку, встановленого судом, для подання відзиву на позовну заяву. Третя особа [PERSON] копію ухвали суду від 30.04.2020 року та копію позовної заяви з додатками отримала 19.05.2020 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням № 0800104979145. У встановлений судом строк письмових пояснень щодо позову не подала. У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно копії паспорту [NUMBER] виданого 28.08.1996 р., [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , сторони у справі 28.08.1993 року зареєстрували шлюб (а.с. 9). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року шлюб між сторонами у справі розірвано (а.с. 10). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 12.11.2019 р., житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , позивач успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] (а.с. 13, 14). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.11.2019 р. номер витягу 188391023, вказаний житловий будинок позивачу належить на праві власності (а.с. 15). Згідно довідки про склад сім`ї № 750 від 19.12.2019 р., [PERSON] проживає у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та до складу зареєстрованих у ньому осіб входять: [PERSON] - позивач, [PERSON] - дочка (а.с. 11), [PERSON] - дочка (а.с. 12), [PERSON] онука (а.с. 16). Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31), проте фактичного проживає за адресою: [ADDRESS] . Як вказала позивач, а відповідач не скористався своїм правом заперечити проти цього, відповідач проживає у належному їй на праві власності житловому будинку, висилятися не бажає, чинить психологічне та фізичне насильство щодо неї та дітей. З довідки № 2446 від 03.01.2020 року виданої Макарівською ЦРЛ встановлено, що [PERSON] - донька позивача та відповідача, зверталась до травматолога 03.01.2020 р. з приводу тілесних ушкоджень та їй встановлено діагноз: забій лівого передпліччя з наявністю ссадин, крововиливів (а.с. 19). Окрім того, позивач неодноразово зверталась до поліції з приводу вчинення відповідачем психологічного та фізичного насильства щодо неї та дітей (а.с. 20). Листом від 02.09.2019 р. Макарівське ВП Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області надало відповідь на звернення позивачки, щодо відсутності у діях відповідача ознак кримінального правопорушення, оскільки грубого порушення громадського порядку не було (а.с. 21). Також згідно довідки № 7 від 11.02.2020 р. Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області встановлено, що 31.12.2019 року до Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення зі служби «102» від гр. [PERSON] жительки [ADDRESS] про те, що її батько [PERSON] дебоширить та б`є її. Дане повідомлення зареєстровано в ІТС ІПНП Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області від 31.12.2019 № 8291. Прибувши на місце події на громадянина [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та проведено профілактичну бесіду на предмет недопущення подібного в майбутньому. Також 01.01.2020 до Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення від гр. [PERSON] про те, що в неї сварка з батьком гр. [PERSON] . Дане повідомлення зареєстровано в ІТС ІПНП Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області від 01.01.2020 № 13. Після приїзду на місце події було з`ясовано, що конфлікт врегульовано самостійно. Також, 26.01.2020 до відділення поліції надійшло повідомлення від гр. [PERSON] про те, що її батько буянить та провокує на сварку. Дане повідомлення зареєстровано в ІТС ІПНП Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області від 26.01.2020 № 531. По приїзду на місце події з`ясувалося, що конфлікт врегульовано самостійно (а.с. 22). Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно правового висновку Верховний Суд України в постанові № 6-709цс16 від 16.11.2016 р. зазначено, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною другою статті 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.» Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР. Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (стаття 157 ЖК Української РСР). Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тож, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що позивач є власником будинку, у якому проживає відповідач, який на сьогоднішній день не є членом її сім`ї, оскільки шлюб між ними було розірвано, систематично порушує правила соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, а тому підлягає виселенню з нього. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved