Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

[PERSON] 17.01.2013 року звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов»язання вчинити певні дії. Позивачка зазначала, що 19.02.2008 року між нею та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №028/25-72, відповідно до якого їй банком було надано споживчий кредит у розмірі 110500,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 11,75% річних, з кінцевим строком повернення до 18.10.2028 року. Також сторонами було укладено дві додаткові угоди до Кредитного договору від 19.02.2008 року - Додаткова угода від 14.10.2008 року та Додаткова угода від 03.12.2010 року, згідно яких було підвищено процентну ставку відповідно - до 14,0% річних з 27.10.2008 року та до 14,35% річних з 03.12.2010 року. Оскільки кредитні кошти в іноземній валюті були надані позивачці для придбання нерухомого майна, тобто кредит є споживчим; стверджуючи, що зазначені кредитний договір та додаткові угоди до нього були укладені (підписані) позивачкою внаслідок помилки з її боку - щодо обставин договору, які мають істотне значення; Банком (відповідачем) були допущені порушення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема - споживчий кредит надано в іноземній валюті; Банком не було проведено з нею належної переддоговірної роботи, не проведено належного розрахунку сукупної вартості кредиту, не роз»яснено положення покладення ризиків зміни курсу валют лише на споживача; чим Банком було суттєво порушено принцип рівності прав та обов»язків сторін договору, у зв»язку з чим умови договору в цілому є несправедливими, що є підставою для визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними з моменту укладення, у зв»язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги в редакції від 08.05.2013 року підтримали та просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та постановити судове рішення, яким: визнати недійсним Договір кредиту №028/25-72 від 19.02.2008 року з моменту його укладення та зобов»язати ПАТ «Укрсоцбанк» прийняти від Позивачки суму залишкової заборгованості за Договором кредиту №028/25-72 від 19.02.2008 року станом на 24.04.2013 року рівними платежами на протязі 3 (трьох) років з моменту набрання рішенням суду чинності; представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» - Моцний О.Б. в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи, що позовні вимоги позивачки є безпідставними та необґрунтованими, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст.10, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В судовому засіданні встановлено: 19.02.2008 року між [PERSON] (позивачкою) та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (відповідач є правонаступником, а.с.191, 226) було укладено кредитний договір №028/25-72, відповідно до якого [PERSON] (позивачка) отримала від Банку споживчий кредит у розмірі 110500,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 11,75% річних, з кінцевим строком повернення до 18.10.2028 року (а.с.142-150). Також сторонами було укладено дві додаткові угоди до Кредитного договору №028/25-72 від 19.02.2008 року - Додаткову угоду від 14.10.2008 року та Додаткову угоду від 03.12.2010 року, згідно яких було підвищено процентну ставку відповідно - до 14,0% річних з 27.10.2008 року та - до 14,35% річних з 03.12.2010 року (а.с.156, 157-159). Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами. Як стверджує позивачка [PERSON], рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2013 року в задоволенні її позову до АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» про розірвання правочинів (кредитного договору та додаткових угод - вищезазначених) було відмовлено; зазначене рішення набрало законної сили (а.с.63-66). Згідно ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати банківські операції з розміщення залучених коштів (у національній валюті або іноземній валюті) від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на момент укладення кредитного договору мав необхідні банківські ліцензії та дозволи на проведення операцій із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с.223-227). Згідно ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Згідно ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах. Виняток можна робити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків. Як вбачається з пояснень самої позивачки [PERSON] та матеріалів справи, сторони підписували додаткові угоди від 14.10.2008 року та від 03.12.2010 року - щодо підвищення процентної ставки у тому числі, тобто одностороннього підвищення процентної ставки Банком не відбувалося; до оспорюваного кредитного договору було додано як додаток №1 до договору кредиту - «детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту» (а.с.148-150), який також підписано Позивачкою; за умовами Кредитного договору - п.1.1.1 було встановлено графік погашення заборгованості по кредиту, тощо (а.с.142). Згідно ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1, 3, 5 ст.203 цього Кодексу. Згідно положень ст.229 ЦК України - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що ствердження позивачки про те, що договір кредиту та додаткові угоди до нього були укладені сторонами з порушеннями законодавства України, а саме - ст.3, 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» №15-93 від 1993 року, Закону України «Про захист прав споживачів»; що договір кредиту укладено позивачкою внаслідок помилки, а умови договору в цілому є несправедливими, що є підставою для визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними з моменту укладення, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] має бути відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed