Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

[PERSON], в особі представника [PERSON], звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним, з моменту укладення, договору про відступлення права вимоги від 10.04.2015 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON]. Як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог, позивач посилається на те, що положення оспорюваного правочину не відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема приписам ст.ст. 1077, 1079 Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». В судове засідання позивач та її представник не зявилися, натомість від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с. 93). Відповідач (1), за умов його належного повідомлення про час і розгляду справи (а.с. 68, 79), у судове засідання повторно не зявився, про причину неявки суд не повідомив. Уповноважений представник відповідача (2), прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовних вимог не визнала з посиланням на те, що між банківською установою та відповідачем (1) фактично був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), на підставі якого до [PERSON], як до поручителя, перейшло право вимоги до позичальника за виконаним ним основним зобовязанням. Також представник банку зауважила на помилковості доводів позивача відносно того, що оспорюваний за предметом позову має ознаки факторингу, так як у спірній по справі ситуації не було проведено оплатного відступлення права вимоги, а було здійснено лише виконання умов договору поруки, внаслідок чого поручитель отримав право регресної вимоги до позичальника. Заслухавши заперечення представника відповідача (2) та дослідивши подані по справі доказові матеріали суд констатує наступне. На підставі оспорюваного за предметом позову договору (надалі Договір, а.с. 9-11), ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання положень належним чином виконаного договору поруки від 18 вересня 2014 року, відступило фізичній особі - [PERSON] право вимоги за договором поруки від 18.09.2014 (а.с. 85-87) на суму 231000,00 грн. кредитної заборгованості (надалі - Договір), яка виникла за результатами цивільно правової реалізації укладеного 18 січня 2006 року між відповідачем (2) та позивачем кредитного договору за №МКZ0GK00000227, на підставі якого банк надав у кредит [PERSON] суму 23493,00 Євро на купівлю житла (а.с. 9-12, справа №303/1763/14-ц). Відповідно до п. 1.2. Договору наслідком відступлення права вимоги є перехід від первісного кредитора (ПАТ КБ «ПриватБанк») до нового кредитора ([PERSON]В.) права вимоги на частину заборгованості за основним зобовязанням, при якому до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, передбачені основним зобовязанням. У матеріалах справи міститься копія укладеного 18 вересня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договору поруки, на підставі якого останній взяв на себе обовязок відповідати перед банком за зобовязаннями [PERSON] за кредитним договором від 18.01.2006 року №МKZ0GK00000227 (а.с. 85 87). Приймаючи до уваги вищенаведені фактичні обставини справи, суд виходить з наступного. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, в особі уповноваженого представника, зазначила, що між відповідачами був укладений договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), а відповідач (1), виступив фактично фактором. В свою чергу, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ. Оскільки відповідач (1), який за Договором виступив фактично фактором, не може вважатися фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», як особа, що може надавати фінансові послуги у формі факторингу, тому у відповідачів були відсутні правові підстави для укладення оспорюваного за предметом позову договору. В свою чергу, представник відповідача (2), у письмовому запереченні на позов від 29.09.2016 (а.с. 80-84) та в судовому засіданні по справі 30.09.2016, зазначила, що між банківською установою та відповідачем (1) фактично був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), який не містить ознак договору факторингу. Надаючи правову оцінку вищевказаним аргументам позивача, суд, у контексті із запереченнями представника відповідача (2), виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. По відношенню до цього слід зазначити, що правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 Цивільного кодексу України. Так, частиною першою статті 1077 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК України). Разом із тим щодо субєктного складу таких правовідносин частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), повязані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), повязані з наданням фінансових послуг. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У відповідності до п. 11 частини першої ст. 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. У частині першій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобовязана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема від договору цесії, зумовлено рядом відмінностей.\~\~\~\~ Так, відповідно до пункту 1 частини 1\~статті 512 Цивільного кодексу України\~кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).\~\~ Згідно з положеннями статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Отже, за змістом ст. 513-519 Цивільного кодексу України договір цесії не обмежується вимогами до субєктного складу сторін за таким правочином, в той час, як у відповідності зі ст. 1079 названого Кодексу особи, які є сторонами у договорі факторингу повинні відповідати наступним вимогам: Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є субєктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. В свою чергу, безпосереднім предметом цесії є виключно передача права вимоги, тоді як за договором факторингу предметом вказаного правочину буде фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи. Також, за договором цесії грошові кошти передаються новим кредитором першопочатковому кредитору в оплату придбаного майнового права, а за договором факторингу - грошова вимога або уступається в обмін на кошти або передається в якості забезпечення виконання зобовязань по іншому договору. Отже, відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.\~\~Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.\~\~ Натомість\~\~договір факторингу\~\~має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.\~\~ Разом з тим, відповідно до статті 556 Цивільного кодексу України, після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Судом встановлено, що при укладенні договору про відступлення права вимоги від 10 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] керувалися положеннями статей\~\~512,\~513, 514\~\~Цивільного кодексу України. Фактичний аналіз змісту оспорюваного за предметом позову договору свідчить про те, що вказаний правочин є договором про відступлення права вимоги, оскільки його предметом була передача права вимоги за договором поруки від 18 квітня 2014 року, укладеного між ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON], вартістю 231000 грн., які на момент укладання цього Договору вже були сплачені відповідачем (1) на користь банківської установи. При цьому перехід від первісного кредитора до нового кредитора на частину заборгованості за основним зобовязанням, не вплинув на характер правовідносин між сторонами, а також на обсяг відповідальності та порядок виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобовязанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 Цивільного України). З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що договір від 10 квітня 2015 року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання такого правочину недійсним. Саме така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України 06.07.2015 року у справі № 6-301цс15, і вказана, в силу правових приписів, зазначених у ст. 214, ст. 3607 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи вищевказані обставини справи, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed