Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації, в якому просить дозволити їй оформити документи для тимчасового виїзду за межі України неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] без згоди його батька [PERSON], дозволити виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України разом з позивачкою, у тому числі до АР Крим. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 травня 2009 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. У період шлюбу у них із відповідачем народився син [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалося, внаслідок чого, на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 04.01.2012р., шлюб між ними було розірвано, позивачці залишено прізвище [PERSON]. У даний час вона має намір повезти дитину тимчасово до АР Крим для відпочинку та оздоровлення, однак, для оформлення відповідних документів потрібна згода батька, яку останній надати не може, оскільки за скоєння злочину перебуває у розшуку Генічеським ВП ГУНП в Херсонській області. Таким чином, приймаючи до уваги, що згідно чинного законодавства України про порядок виїзду неповнолітніх дітей за кордон необхідна нотаріально засвідчена згода на це батьків, отримати таку згоду від батька дитини вона не може через те, що не має відомостей про його місце перебування, при цьому, виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, та оскільки вирішити дане питання іншим правовим шляхом не являється можливим, вона змушена звернутися до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивачки заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, за останнім відомим місцем реєстрації, відповідно до положень п.5 ч.5 ст. 74 ЦПК України. Представник служби у справах дітей Генічеської РДА [PERSON] в судовому засіданні проти надання дитині дозволю виїзду за кордон без згоди батька не заперечував. На підставі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних в ній доказів та приймаючи до уваги, що про це не заперечує представник позивачки, постановити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстровано 04.05.2009 року Таврійським міськвиконкомом Новокаховської міської ради Херсонської області, про що зроблено актовий запис №15. У період шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії І-КГ №044445 від 22.03.2007 року. Сімейне життя позивачки з відповідачем не склалося, на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 04.01.2012р., шлюб між ними було розірвано, позивачці визначено прізвище [PERSON]. Після розірвання шлюбу син залишилась проживати з позивачкою. Відповідач [PERSON], 12.12.19836 р.н., розшукується генічеським ВП ГУНП в Херсонській області за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України з 25.12.2014 року, що підтверджується довідкою Генічеського ВП №8374/38-2016 від 24.06.2016р. Згідно висновку Генічеської РДА від 05.09.2016 року, районна державна адміністрація вважає можливим надати [PERSON] дозвіл на виїзд дитини [PERSON], [INFO], за кордон без згоди батька [PERSON], [INFO] Позивачка має намір разом з дитиною тимчасово виїжджати дол. АР Крим для відпочинку та оздоровлення, але через відсутність відповідача не може отримати дозвіл батька на виїзд дитини разом з нею за кордон, що стало підставою для звернення позивачки до суду. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Спірні правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, та Законом України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України». Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч.2 ст. 150 СК України). Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч.1,2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч.1 ст.155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ №231 від 31 березня 1995р., з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27 січня 1995р. за №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995р. за №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон без згоди батька. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved