Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

[PERSON] 24 березня 2014 року, посилаючись на приписи ст.ст.380, 392 ЦК України, звернулась до суду з позовом у якому просить визнати за нею право власності на домоволодіння по [ADDRESS] Чернігівського району, Чернігівської області, зважаючи на те, що у свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок, виданого 20 липня 1987 року виконавчим комітетом Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, неправильно вказано вулицю розташування об'єкту нерухомості, що позбавляє її як власника розпоряджатися майном на власний розсуд. До судового засідання від позивачки надійшла заява з проханням задовольнити її позов та розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, оскільки голова селищної ради подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги визнаються. Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши і оцінивши наявні у справі матеріали та докази вважає позовні вимоги [PERSON] не обґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню. Встановлено, що 15 липня 1987 року згідно рішення №65 виконавчого комітету Олишівської селищної ради народних депутатів Чернігівського району Чернігівської області за [PERSON] визнано право власності, як за головою колгоспного двору, на домоволодіння по [ADDRESS] Чернігівського району. /а.с.9/ 20 липня 1987 року за підписом голови виконавчого комітету Олишівської селищної ради народних депутатів Чернігівського району Чернігівської області було оформлене свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, за яким у цілому власником житлового будинку по [ADDRESS], Чернігівського району є [PERSON]. Право власності 20 липня 1987 року зареєстровано у Чернігівському МБТІ за реєстровим №1073. /а.с.10/ З технічного паспорту на вказаний вище житловий будинок та з інформації КП «Чернігівське РБТІ» від 15.04.2014 року вбачається, що [PERSON] є власницею будинку по [ADDRESS], Чернігівського району це право набуте нею на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.1987 року. /а.с.13-16, 35/ Станом на 11 квітня 2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на будинок по [ADDRESS], Чернігівського району. /а.с.33/ Відповідно до ст.3 ЦПК України особа звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно ст.15 ЦК України судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право особи. У відповідності до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за яким почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень з 01 січня 2013 року, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Як видно з наданих позивачкою документів та інформації витребуваної судом, які описані судом вище, за [PERSON] зареєстровано у КП «Чернігівське РБТІ» право власності на будинок [ADDRESS] а не по [ADDRESS] і ця реєстрація відбувалась за діючими на той час нормами законодавства, унаслідок прийнятого рішення виконавчим органом місцевого самоврядування. На момент передачі будинку з надвірними будівлями у особисту власність позивача діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі Інструкція), затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року. У відповідності до зазначеної Інструкції до правовстановлюючих документів належали, у тому числі і рішення органів місцевого самоврядування про передачу у власність громадян житлових будинків. Крім того, у відповідності до п.23 Інструкції на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносило відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляло на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. На зворотному аркуші свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20 липня 1987 року мається дійсний реєстраційний напис про реєстрацію права особистої власності на зазначений жилий будинок у цілому за [PERSON] Таким чином, [PERSON] вже має, зареєстроване у встановленому законодавством порядку, право власності на житловий будинок, оскільки набула його у відповідності до чинного, на час виникнення правовідносин, законодавства. У відповідності до ч.2 та ч.4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Слід зазначити, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути оскаржена в установлену законом порядку. Позивач же не надала суду письмову відмову державного реєстратора у вчиненні державної реєстрації її права власності на житловий будинок у [ADDRESS] Положення ст.392 ЦК України, на які посилається позивач, у даному випадку не можуть бути застосовані, оскільки не вбачається спору про право іншої особи, у тому числі сторони відповідача у цій справі, на вказаний житловий будинок, а реєстраційна служба у установленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку не надала [PERSON] відмову у вчиненні державної реєстрації її прав на житловий будинок. Суд звертає увагу позивача, що свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 20 липня 1987 року, що є правовстановлюючим документом, у відповідності до чинного на час його видачі законодавства, не втрачене, орган який його видавав, на підставі дійсного рішення про визнання права власності, не втратив компетенції, а тому [PERSON] не позбавлена можливості належним чином виправити недоліки у вказаному документі. При цьому суд роз'яснює позивачу, що згідно п.13 названої вище Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР свідоцтво про право особистої власності на будинок видавало саме районне БТІ, а не виконавчий комітет сільської ради, за встановленими формами №2 та 2а. Відповідно до приписів ст.174 ЦПК України суд не приймає визнання позовних вимог стороною відповідача, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону. Розглядаючи справу у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, з наведених вище підстав та міркувань, і по суті між позивачкою та стороною відповідача на даний час відсутній будь-який спір. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed