Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

[INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема: на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заповіту [PERSON] не залишив. На час смерті [PERSON] разом із ним постійно проживали його дружина [PERSON] та їхні діти: їхня донька [PERSON] та їхній син [PERSON] . Таким чином, спадщину, яка відкрилася після смерті мого батька, прийняли троєйого спадкоємців першої черги за законом: його дружина [PERSON] , його донька [PERSON] та його син [PERSON] , тобто я. У червні 2020 року я звернувся до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук Оксани Василівни для оформлення права на спадщину після смерті мого батька. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 червня 2020 року мені було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом - в зв`язку з тим, що на час відкриття спадщини після смерті мого батька я нібито не проживав разом із ним. Вказана постанова є незаконною, що підтверджується наступним. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав заяву в якій просить розгляд справи провести за наявними у справі матеріалами. Відповідачі в судове засідання не зявилися. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини(ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Як вбачається з наявного у позивача паспорту громадянина України серії [NUMBER] від 03 липня 2002 року, виданого Берегівським районним відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, з 19 липня 2002 року і по теперішній час зареєстрований у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - у якому проживав [PERSON] на час смерті. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України). Відповідно до частини дев`ятої статті 6 Закону України» Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Таким чином, фізична особа може мати одночасно кілька місць проживання. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року в цивільній справі № 320/11820/13-ц. Таким чином, факт проживання особи за однією адресою, за наявності зареєстрованого місця проживання за іншою адресою, не може свідчити, що такою особою було змінено місце постійного проживання. Висновок приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О. В. про те, що я на момент відкриття спадщини після смерті свого батька не проживав разом із ним є безпідставними, оскільки спростовуються імперативними положеннями статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, яка встановлює, що особа здійснює реєстрацію лише за місцем свого проживання. Таке твердження ґрунтується на правових висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року в цивільній справі № 210/5462/14-ц. Відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про нотаріат» на підтвердження права на спадщину, права власності, посвідчення фактів, що громадянин є живим, перебування його у певному місці, про прийняття на збереження документів видаються відповідні свідоцтва. Згідно з частиною першою статті 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України (ч. 2 ст. 66 Закону України «Про нотаріат»). За приписами частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України,- не раніше зазначених у цих статтях строків (ч. 10 ст. 67 Закону України «Про нотаріат»). Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена(ч. 11 ст. 67 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до частини першої статті 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Наказом Міністерства юстиції Українивід 22 лютого 2012 року № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до підпункту 3.1. пункту 3 глави 10 розділу ІI Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі (пп. 3.3. п. 3 глави 10 розділу ІI Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Підпунктом 3.21.пункту 3 глави 10 розділу ІI Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем(пп. 3.22. п. 3 глави 10 розділу ІI Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Згідно з підпунктом 4.1. пункту 4 глави 10 розділу ІI Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України,- не раніше зазначених у цих статтях строків(пп. 4.9. п. 4 глави 10 розділу ІI Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена(пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу ІI Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 81) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії (ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат»). На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову(ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат»). Згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про нотаріат`нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до пункту 1 глави 13 розділу IПорядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбаченихЗаконом України «Про нотаріат». Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47Закону України «Про нотаріат», або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону (п.2гл. 13 розд. I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії(п. 3гл. 13 розд. I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства(п. 3 гл. 13 розд. I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії(п. 4гл. 13 розд. I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Згідно з пунктом 1 глави 14 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти(п. 2гл. 14розд. I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. На підставі викладеного,

Outcome: approved