Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

[PERSON] [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її батька [PERSON] на Ѕ частку майна, що належало спадкодавцю, а саме:автомобіля Кіа Carens 2011 року, реєстраційний номер [NUMBER] ; квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 33,5 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.07.2015 року № 1158, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу (далі ЗМНО) Коноваловою Л.С.; житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу будинку від 25.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Тавтєлєвим А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 845. 17 травня 2018 року Позивачка звернулася до приватного нотаріуса ЗМНО Швецової О.С. з заявою про прийняття спадщини, на підставі чого була заведена спадкова справа № 15/2018. Крім Позивачки до нотаріуса також звернулася Відповідачка [PERSON] , яка доводиться спадкодавцю дружиною і має право спадкування за законом нарівні з нею. Оскільки Позивачка не змогла надати оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, 17.12.2018 року приватний нотаріус ЗМНО Швецова О.С. видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивачка через відсутність в неї правовстановлюючих документів на спадкове майно не може отримати свідоцтво про право на спадщину і змушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідачка [PERSON] (далі Відповідачка) звернулась з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому первісний позов [PERSON] до себе визнала частково в ј частині, просить: -\~встановити факт\~проживання її\~-\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~однією сім`єю\~без реєстрації\~шлюбу з\~померлим [INFO] \~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~в період\~з жовтня\~1998\~року по\~10.12.2016\~року; - визнати квартиру [ADDRESS] , житловий будинок [ADDRESS] та автомобіль марки КІА, модель CARENS [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , легковий універсал, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] спільною її - [PERSON] та [PERSON] сумісною власністю і визнати за нею - [PERSON] право власності на Ѕ частку зазначеного спільного майна; - визнати за нею - [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , на 1/4 частину жилого будинку [ADDRESS] та1/4 частину автомобіля марки КІА, модель CARENS НН811А, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] [NUMBER] , легковий універсал, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] . В зустрічному позові зазначає, що на початку квітня 1998 року познайомилась з [PERSON] , з цього часу вони почали зустрічатися, а з жовтня 1998 року почали проживати разом однією сім`єю в гуртожитку за місцем її реєстрації, в якому вона зареєстрована і на теперішній час з метою збереження права на житло для подальшого оформлення права власності на нього. У березні 1999 року ними було прийняте спільне рішення про придбання житла, яке б відповідало потребам їх сім`ї, та придбали у спільну власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який на той час коштував 16 700, 00 грн., що станом на дату укладення договору купівлі-продажу було еквівалентно 4 250 доларам США. [PERSON] на той час мав деякі особисті заощадження у розмірі 2 000 доларів США, а вона, не маючи особистих заощаджень, вирішила взяти грошові кошти в розмірі 9 000,00 грн. у своєї знайомої у позику, про що свідчить копія розписки від 01.04.1999 року. На той час вона з [PERSON] здійснювали спільну підприємницьку діяльність на «Малому Ринку», а отже грошові кошти, отриманні у позику, повернула за три роки. 25.04.1999 року було укладено договір купівлі продажу зазначеного будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 845, а 27.04.1999 року право власності було зареєстровано Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] , про що в реєстровій книзі вчинено реєстраційний напис за № 10685. Проти реєстрації права власності за [PERSON] вона не заперечувала. Після повернення нею грошових коштів, отриманих у борг, вона разом з [PERSON] почали заощаджувати кошти, необхідні для проведення ремонту та поліпшення будинку, за які згодом здійснили установку в будинку металопластикових вікон, замінили огорожу домоволодіння, встановивши капітальний паркан, побудували лазню, здійснили капітальний ремонт приміщень кухні, ванної кімнати та коридору, здійснили косметичний ремонт в інших кімнатах. 25.02.2011 року вона з [PERSON] придбали у спільну власність автомобіль марки КІА, модель CARENS [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , легковий універсал, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] . 03.07.2015 року [PERSON] отримав у приватну власність внаслідок спадкування квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваловою Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1158. Оскільки зазначена квартира перебувала в занедбаному стані вони вирішили здійснити в ній капітальний ремонт, проведення якого розпочали в вересні 2016 року та закінчили в січні 2017 року. На проведення капітального ремонту ними було витрачено спільні сімейні кошти у загальному розмірі 108 898,00 грн. Внаслідок проведення капітального ремонту в період шлюбу Відповідачки з [PERSON] в 2017 році квартира значно збільшилась у вартості внаслідок спільних коштів, а тому, відповідно до вимог ст. 62 СК України, вказана квартира може бути визнана за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності. Шлюб між нею та [PERSON] було укладено 10.12.2016 року, а [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , житлового будинку [ADDRESS] , автомобіля марки КІА, модель СARENS [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , легковий універсал, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] . Спадкова справа була відкрита приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою Оксаною Сергіївною за заявою [PERSON] . Вважає, що спадкове майно, яке належало на праві власності [PERSON] фактично не є його особистою власністю, а є його спільною сумісною власністю з нею, а, отже, до вирішення питання спадкування необхідно вирішити питання поділу майна, набутого під час їх спільного проживання до укладення шлюбу та набутого вже під час шлюбу з нею. Позивачка [PERSON] в своєму відзиві на зустрічний позов визнала його частково, визнає, що [INFO] її батько [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Оскільки на час смерті [PERSON] його шлюб розірваний не був, то Відповідачка на підставі ч.1 ст.1261 ЦК України відноситься до кола спадкоємців за законом першої черги, а, відтак, має право нарівні з нею на Ѕ частку майна спадкодавця, до складу якого входять житловий будинок [ADDRESS] , автомобіль марки К1А модель CARENSНН811А, 2011 року випуску. Що ж\~стосується заявлених\~в зустрічному\~позові вимог\~про \~встановлення факту\~проживання Відповідачки\~однією сім`єю\~без реєстрації\~шлюбу з\~ [PERSON] \~в період\~з жовтня\~1998\~року по\~10.12.2016\~року та\~визнання всього\~спадкового майна,\~яке залишилось\~після смерті\~ [PERSON] ,\~спільною з\~Відповідачкою [PERSON] \~сумісною власностю, то вважає їх такими, що не підлягають задоволенню не тільки в зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведенням, але й в силу діючого на той час законодавства України. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідачка ніякої участі в купівлі будинку [ADDRESS] не приймала, цей будинок був придбаний особисто [PERSON] за власні кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позивачка категорично заперечує проти того, що її батько [PERSON] та Відповідачка нібито фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу майже 18 років до 10.12.2016 р. та набули за спільні кошти у спільну сумісну власність зазначене в позові майно. Свої заперечення проти зустрічного позову в цій частині Позивачка обгрунтовує наступним. Офіційно шлюб між Відповідачкою та [PERSON] був укладений лише 10.12.2016 р., фотографії, на яких вона зображена разом з [PERSON] в оточенні інших осіб, під час відпочинку, а також показання свідків, не свідчать про спільне проживання спадкодавця [PERSON] разом з Відповідачкою, як сім`ї, у спірний період. Крім того, Відповідачка з 26.04.1986 року до 01.03.2007 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - [PERSON] , розірвання шлюбу зареєстроване [INFO] , що виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю з іншою особою. В своїй відповіді на відзив на зустрічний позов Відповідачка зазначила, що відсутність у законодавстві України, яке діяло до 01.01.2004 року такого інституту, як проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не свідчить про те, що такий інститут фактично не існував та не існували такі правовідносини, а те, що вона під час проживання сім`єю з [PERSON] перебувала у шлюбі з іншим чоловіком не може спростовувати той факт, що майно яке було набуте під час проживання з [PERSON] є спільною власністю, оскільки воно було набуде в результаті їх спільної праці та за спільні кошти. Таким чином, посилання Позивачки на те, що шлюб був укладений між нею та [PERSON] лише 10.12.2016 року, а, отже, правовідносини щодо набуття у спільну власність ними майна виникли саме з цього часу, жодним чином не спростовує той факт, що вони проживали однією сім`єю в період часу з 1998 року до моменту укладення між ними шлюбу, та того факту, що вони за рахунок своєї спільної діяльності, спільної праці та спільно зароблених коштів фактично набули у спільну власність все майно, що увійшло до складу спадщини, посилаючись при цьому на необхідність застосування до спірних правовідносин положень п.1,2 ст. 17, ст.18 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, про що зазначено в п.12 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», та у відповідності до правової позиції Верховного Суду України в постанові 25.12.2013 року у справі №6-135цс13. Таким чином, Відповідачка в своїй відповіді на відзив Позивачки на зустрічний позов фактично посилається ще й на іншу підставу позову до викладеної нею первісно в зустрічній позовній заяві. Представниця позивачки в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, вважала їх такими, що підлягають задоволенню з підстав, що викладені нею в позові, а зустрічні позовні вимоги недоведеними Відповідачкою, в зв`язку з чим просила свій позов задовольнити в повному обсязі, відмовити в задоволенні зустрічного позову частково, визнати право Відповідачки на спадкове майно в рівних з Позивачкою частках. При цьому надала пояснення, що аналогічні змісту позовної заяви і відзиву на зустрічний позов. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог частково заперечували, визнали право Позивачки на спадкування після смерті її батька в рівних з Відповідачкою частках, але при цьому заперечили, що до складу спадщини має бути включене все майно, що зареєстроване на спадкодавця, визнаючи, що йому належить лише половина майна, як рівна з Відповідачкою частка в їх спільному майні. Позов просили задовольнити частково, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі на підставах, викладених як в позові, так і в відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву. Відповідачка і її представник надали пояснення, які за змістом відповідають поданому зустрічному позову і відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву.При цьому Відповідачка та її представник додатково пояснили, що Відповідачка познайомилася з [PERSON] на роботі, працювали разом на ринку, з осені 1998 року вона з [PERSON] проживали у неї в гуртожитку, в якому була зареєстрована тільки вона, де зареєстрована по теперішній час з метою збереження права на житло для подальшого отримання його у власність, [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] в квартирі матері, а після придбання будинку [ADDRESS] . Коли він залишився без житла після продажу ним своєї частки квартири після розлучення з дружиною, в нього не вистачало грошей на придбання будинку за 4\~000 доларів США, що дорівнювало 18\~000 грн. на той час, вона взяла гроші в борг у подруги [PERSON] в сумі 9\~000 грн., які йому не вистачало для придбання будинку по [ADDRESS] , строком роки на три, які повернула в 2002 році, гроші повертали разом з [PERSON] , з яких тисяч шість, вважає, належали їй. Іншого доходу, крім як від підприємницької діяльності, в неї не було, підтвердити розмір своїх доходів документально не має змоги, бо в зв`язку з тим, що вони хотіли закрити свій бізнес, показували нульові доходи. В 1999 році придбали будинок по вул. Архітектурній в жахливому стані, робили в ньому ремонт на сумісні кошти від бізнесу - вона торгувала продуктами харчування на ринку, а він будівельними матеріалами. Квартира на [ADDRESS] Запорізькій дісталася [PERSON] від його матері у спадок, але вони за мамою разом доглядали, робили ремонт в квартирі. Автомобіль придбавали також сумісно для сумісного користування, зазначила, що у власності [PERSON] до відносин з нею перебував інший автомобіль «Таврія», який був реалізований вже під час їх сумісного проживання, та придбаний автомобіль «ВАЗ 2108», який також проданий, і вподальшому на сумісні кошти придбаний інший спірний автомобіль. Вважають, що будинок є спільною сумісною власністю на підставі ст. 17 Закону України «Про власність», а квартира і автомобіль на підставі ст. 60 СК України. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна у судовому розгляді справи особистої участі не приймала, направила суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. Свідка [PERSON] , допитана в судовому засіданні на стороні Відповідачки, пояснила, що проживає по [ADDRESS] . Їй відомо, що [ADDRESS] [ADDRESS] , яких вона вважала подружжям, жили вони дружно, придбали будинок в занедбаному стані, зразу переїхали, разом трудилися - перестроювалися, бачила за роботою і [PERSON] і [PERSON] , особливо її батьків, вклали туди багато праці, нервів, грошей: поставили пластикові вікна, кришу міняли, поли, обшили будинок пластиком, навіс над двором зробили, та ще багато чого зробили. За скільки купили будинок, чиї то були кошти, який дохід у них, пояснити не може, бо це їй невідомо. Свідка [PERSON] , допитана в судовому засіданні на стороні Відповідчки, пояснила, що [PERSON] доводиться їй матір`ю. Її мати і [PERSON] проживали разом з осені 1998 року, бачила, що працювали разом, вели спільне господарство, придбали будинок і через рік вони всі переїхали в нього проживати разом. Вона вважала [PERSON] батьком, до його смерті проживали всі разом. Питання розлучення матері з її рідним батьком болісне для неї, їй невідомо, коли це сталося, мати від неї приховувала це. Вона зареєстрована в гуртожитку за місцем реєстрації мами, закінчила школу № 69, що знаходиться за місцем реєстрації, в школу їздила з місця мешкання з [ADDRESS] . Свідка [PERSON] , допитана в судовому засіданні на стороні Відповідачки, пояснила, що знайома з [PERSON] з середини 90-х років, працювали разом на ринку, десь в 1996 1998 році Віта прийшла на ринок працювати. Знала [PERSON] і [PERSON] , як чоловіка та жінку, їй не було відомо, що вони не зареєстровані. [PERSON] звернулась до неї разом з [PERSON] , позичили у неї гроші, на написанні розписки наполягала сама [PERSON] , вони разом з [PERSON] приходили і віддавали гроші. Давала в борг 4000 гривень, тоді це було 2000 доларів США. Яку суму, в якій валюті, якими купюрами вона позичила, хто писав розписку, на яку мету брались гроші, зараз вже не пам`ятає, про 4\~000 гривень сказала просто так. Про мету позики пояснила так: вона (свідка) дає гроші, а вона ( [PERSON] ) зобов`язується повернути. Свідка [PERSON] , допитана в судовому засіданні на стороні Відповідачки, пояснила, що з [PERSON] є близькими друзями з 2008 року. Про те, що шлюб з Геною у неї не зареєстрований, вона дізналася лише , коли він захворів. Коли познайомилися, то вони вже жили по [ADDRESS] разом. З бувшим чоловіком [PERSON] вона не була знайома, хто є власником будинку, їй невідомо, подробиці придбання будинку їй також невідомі. При ній виконувались ремонтні роботи дах, паркан, укладали плитку тротуарну, будинок сайдингом обшивали, ці роботи приблизно в 2009 2020 роках виконувались. Свідка [PERSON] , допитана в судовому засіданні на стороні Відповідачки, пояснила, що [PERSON] її сваха, вони знайомі з 1998 року, спочатку вона покупала у [PERSON] масло, а у [PERSON] сантехніку, бо робили ремонт. В 2014 році стали ближче дружити, [PERSON] іноді просив її віднести матері поїсти, [PERSON] кожен день ходила і доглядала за матір`ю [PERSON] , знала, що вони не розписані, працювали вони на ринку, їх торгові місця через два павільони знаходились, спочатку [PERSON] торгувала маслом, а потім будівельними матеріалами. Про дохід обох їй нічого не відомо, не знає на чії гроші вони робили ремонт в будинку, але вона бачила, що там і у кімнатах, і в кухні, і в ванній кімнаті відремонтовано, зроблена пристройка, плитка виложена. Знає, що машину купувала [PERSON] , спочатку у них «Таврія» була, потім «вісімка», а потім [PERSON] сказала: « [PERSON] , купила машину». [PERSON] [PERSON] хворіла, померла в 2014 році, знає, що вони там робили ремонт після її смерті десь в 2015 2016 році, знає що міняли унітаз. В кінці 2017 року [PERSON] захворів, він працював до останнього дня, про те, чиї кошти витрачали на ремонт, їй невідомо. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні на стороні Відповідачки, пояснив, що він знайомий [PERSON] і Гени років 10-11, з 2009-2007 років, він працював на ринку охоронцем, знав, що вони живуть разом, приїзджав до них у гості на шашлики, разом відпочивали, не знав, що вони не перебували у шлюбі, дізнався лише після смерті [PERSON] . [PERSON] не було «я», було «ми». Вперше він приїхав у гості на [ADDRESS] до 2010 року, точний рік не пам`ятає, десь 2009-2008. Будинок був в поганому стані- без обшивки, плитки, паркану, навісу, ремонту, лазні. Також йому відомо, що вони купили авто, до нього була «вісімка», яку продали і купили цю. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, письмові докази, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини на підставі оцінки досліджених доказів, на яких ґрунтуються позови і які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, об`єктивно оцінивши їх у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги \~ [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, а позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню в межах первісного позову до неї [PERSON] , виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, які кореспондуються з вимогами ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 77 ППК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставиним, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про його смерть (т.1 а.с.11, 69). Після його смерті відкрилася спадщина на майно, що належало спадкодавцю, а саме: житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу будинку від 25.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Тавтєлєвим А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 845, шо підтверджується копією цього договору (т.1 а.с.71); автомобіль марки КІА, модель CARENS [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , легковий універсал, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , який належав [PERSON] на підставі довідки рахунку ДДР 770302 від 25.02.2011 р., що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 11.03.2011 р. (т.1 а.с. 83); квартира [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від [INFO] р. після смерті матері [PERSON] , що підтверджується його копією (т.1 а.с. 75). Заповіту [PERSON] не залишив, його спадкоємицями першої черги за законом в рівних частках є його донька [PERSON] ( [PERSON] ), родинні стосунки якої з померлим підтверджуються копією свідоцтва про її народження (т.1 а.с. 8), копіями свідоцтв про її шлюби (т.1 а.с. 9,10), а також його дружина [PERSON] ( [PERSON] ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 10.12.2016 р. серія [NUMBER] (т.1.а.с. 120). 17 травня 2018 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса ЗМНО Швецової О.С. з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа № 15/2018 (т.1.а.с.105). 18 травня 2018 р. [PERSON] звернулась до того ж нотаріуса з заявою про прийняття спадщини (т.1 а.с.119), в якій зазначила, що до складу спадкового майна, як належного спадкодавцеві, входить все майно, що є предметом спору в даній справі. Оскільки [PERSON] не змогла надати оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, які знаходилися у [PERSON] , 17.12.2018 року приватний нотаріус ЗМНО Швецова О.С. відмовила у вчиненні нотаріальної дії видачі їй свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, про що свідчить копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.12.2018 р. (т.1.а.с.13). Отже, через відсутність в неї правовстановлюючих документів на спадкове майно вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину і змушена звернутися до суду з даним позовом. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є спадкоємицями першої черги після смерті [PERSON] , звернувшись до нотаріуса в установленому законом порядку і у встановлений законом строк з заявами про прийняття спадщини, прийняли її, яка їм належить з дня її відкриття в рівних частках - по Ѕ кожній, на які судом і визнається їх право власності. Встановлені судом правовідносини відповідають наступним нормам права, які застосував суд. У відповідності до ст. 1216 Цивільного кодексу (далі ЦК) України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачається, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом, а у відповідності до приписів ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують зазначені в ст. 1261-1265 ЦК України особи, до першої черги спадкоємців за законом ст. 1261 ЦК України відносить, зокрема, дітей спадкодавця, а також того з подружжя, який його пережив, а ст. 1267 ЦК України визначає рівність часток у спадщині кожного із спадкоємців за законом. Відповідно до положень ст. 1268-1270 ЦК України, спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частини 1 та 3 cт. 1296 ЦК України передбачають, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як зазначають абзаци 2 та 3 пункту 23 постанови Пленуму ВСУ від 30. 05.2008року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вирішуючи питання про правовий режим спадкового майна, суд встановив, що воно в повному обсязі є особистою власністю спадкодавця [PERSON] , виходячи з наступного. Щодо житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу (далі СК) України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Спірний будинок придбано у 1999 році, тому до спірних відносин за відсутності перешкод для цього (перебування у іншому шлюбі) слід було б застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім`ю (далі КпШС) Української РСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, який не передбачав юридичної можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу це новела діючого тепер Сімейного кодексу України. У відповідності до ч. ч. 2, 3 ст. 13 та ст. 44 КпШС України, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану. Час виникнення прав та обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС Української РСР не передбачалося інституту цивільного шлюбу, а, відтак, і можливості набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим лише з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України. Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише з 1 січня 2004 року. Такий висновок викладений і у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду (далі КЦС ВС) у справі №546/912/16-ц. Формуючи правову позицію, КЦС ВС послався на те, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство\~СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності\~ЦК України.\~Кодекс про шлюб та сім`ю\~Української РСР, який діяв до 1 січня 2004 року, таких положень не містив. Крім того, у період набуття [PERSON] права власності на спірний будинок Відповідачка до 01.03.2007 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю з іншою особою. Згідно з принципами, встановленими КпШС Української РСР, який був чинним на час придбання [PERSON] у власність вищевказаного будинку (що входить до складуспадщини останнього і є предметом позову), діючим на той час законодавством було заборонено встановлення факту проживання однією сім`єю у разі знаходження жінки або чоловіка в іншому шлюбі. Такі ж положення знайшли своє відображення і у нині діючому СК України в ст. 74 СК України, якою було запроваджено інститут спільності майна, набутого під час спільного проживання чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Право на повторний шлюб виникає лише після припинення попереднього шлюбу. Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ст. 6 КпШС Української РСР). У справі № 163/754/17 від 24.04.19р. КЦС ВС підкреслив, що висновок суду першої інстанції про те, що КпШС України прямо не передбачає заборони на встановлення факту проживання однією сім`єю у разі знаходження будь - кого в іншому шлюбі є помилковим, оскільки жінка та чоловік одночасно можуть перебувати тільки в одному шлюбі. Право на новий шлюб цивільний чи офіційний виникає у особи лише після припинення попереднього шлюбу. Такий стан речей передбачений і в діючому Сімейному кодексі України. За таких обставин вимоги позовної заяви про встановлення факту проживання [PERSON] та спадкодавця [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з жовтня 1998 р. до 01.03.2007 року (час розірвання попереднього шлюбу [PERSON] ) та вимоги в зв`язку з таким проживанням про визнання придбаного в 1999 р. житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю на підставі ст. 60 СК України, не ґрунтуються на вимогах закону, факт спільного проживання не має правового значення для визначення правового режиму спірного будинку, як спільної сумісної власності чоловіка і жінки, що не перебувають між собою у шлюбі. Щодо позиції Відповідачки та її представника про затосування до спірних правовідносин з придбання житлового будинку у спільну сумісну власність ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час їх виникнення, суд вважає її помилковою з врахуванням такого. Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, спільною сумісною власністю визнається майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. [PERSON] і Відповідачка на час придбання будинку не можуть бути визнані членами сімї, як подружжя, з мотивів, вже викладених судом, а саме через перебування Відповідачки у іншому шлюбі, а, відтак, і майно, на яке претендує Відповідачка на підставі сумісного його придбання, не може вважатися спільною сумісною власністю. Разом з тим, суд вважає, що в даному випадку має місце спір про власність осіб, які не є сім`єю, і який повинен вирішуватися на підставі положень ЗУ «Про власність», зокрема статті 17 цього Закону, про визнання не спільною сумісною, а спільною частковою власністю. Тобто особи - чоловік та жінка мають розглядатися як громадяни, які об`єдналися для спільного придбання будинку, і розмір частки кожного в придбаному нерухомому майні має визначатися ступенем його дольової участі (часткової), і саме позивач повинен доводити ступень своєї участі передбаченими ЦПК України засобами доказування. Такий висновок суду відповідає позиції, висловленій КЦС ВС в справі № 163/754/17 від 24.04.19р. Предметом доказування цієї позовної вимоги є факт домовленості про об`єднання коштів [PERSON] і [PERSON] для придбання будинку у спільну часткову власність, розмір коштів, що належали кожному з учасників спільної власності в її придбанні, і, в залежності від цього, розмір частки кожного з учасників у спільній власності. Таких доказів, що віднесені до предмету доказування, Відповідачкою надано не було. Відповідачкою на підтвердження своїх позовних вимог в цій частині надана боргова розписка на її ім`я, у відповідності до якої нею 01.04.1999 р. були позичені грошові кошти в розмірі 9\~000 грн. на придбання будинку (т.2 а.с.68), при цьому розписка не містить посилання, на придбання якого саме будинку позичені гроші. Але свідка [PERSON] , яка була запрошена Відповідачкою, пояснила, що гроші в сумі 4 000 грн., а не 9\~000 грн., приходили позичати удвох [PERSON] і Відповідачка [PERSON] , також удвох вони їй борг і віддавали, куди фактично були витрачені позичені у неї гроші, свідці невідомо. В подальшому свідка зазначила, що вже не пам`ятає подробиць подій за давністю. Сама Відповідачка в своїх поясненнях в суді зазначала, що позичені у [PERSON] кошти віддавали з її з [PERSON] спільних коштів, свою долю в них вона не визначала, але вважає, що вона приблизно дорівнює 6\~000 грн., при цьому не зазначила і не надала доказів, на підтвердження ані суми коштів, які вона вважає своїми особистими, ані підтвердила джерело їх походження, як і не надала доказів наявності попередньої домовленості з [PERSON] про придбання спірного будинку у сумісну власність. Зазначені докази суд визнає неналежними для доведення в цій частині позову на підставі ст. 17 ЗУ «Про власність», адже вони не доводять ступеню участі Відповідачки в придбанні будинку, не доводять домовленості про придбання будинку у спільну з [PERSON] власність, чи будь яку іншу домовленість між ними. На підставі викладених висновків і мотивів суд не застосовує до спірних правовідносин норми права, на які посилалися в зустрічному позові і під час судового розгляду Відповідачка та її представник, а саме ст. 60-62, 74 СК Українни, як такі, що не підлягають застосуванню, а ст. 17 Закону України «Про власність» не застосовує, оскільки позов не доведений належними доказами на її підставі. Щодо вимоги про визнання за Позивачем на підставі ст. 74 СК України права спільної сумісної власності на автомобіль марки КІА модель CARENSYY811A 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] . Судом\~встановлено,\~що зазначений\~автомобіль був\~придбаний [PERSON] 25.02.2011 р. та зареєстрований за останнім Запорізьким ВРЕР № 2 УДАЇГУМВС України Запорізькій області, що підтверджується долученою до позову копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (т.2.а.с. 83), в якому зазначається відмітка про придбання автомобіля на підставі довідки рахунка ДДР 770302 від 25.02.2011 р. Тобто, право власності на вказаний автомобіль [PERSON] набув 25.02.2011 р. до укладання шлюбу з Відповідачкою, і у відповідності до вимог ст. 57 СК України презюмується, що це майно є особистою приватною власністю [PERSON] . Ураховуючи, що Відповідачка заявила вимоги про визнання цього майна спільною сумісною власністю на підставі ст. 74 СК України, бо вважає його придбаним під час проживання з [PERSON] однією сім`єю коли вона вже не перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, спірні правовідносини щодо правового режиму автомобіля мають вирішуватися на підставі положень глави 8 СК України. У відповідності до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На таке майно поширюються положення глави 8 СК України. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостічного заробітку (доходу), а у відповідності до ст. 70 СК України частки дружини і чоловіка в спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі\~статті 74 СК України\~суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Отже, встановлення належності зазначеним особам майна на праві спільної сумісної власності на підставі\~статті 74 СК України є правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу. На думку суду, сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Належність майна до спільної сумісної власності такого подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною їх участю коштами або працею в його набутті, доведенням якого має бути спростована презумпція особистої приватної власності на це майно одного з подружжя, на якого таке право власності зареєстроване. Обов`язок доведення вказаних обставин покладений на особу, що заявила ці вимоги, тобто на Відповідачку. Для застосовання норми\~статті 60 СК України\~для визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї особисті кошти воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачка на підтвердження позову в цій частині посилається на показання свідків, які, на її думку, підтверджують факт її з [PERSON] сумісного проживання однією сім`єю. Допитані в суді свідки, показання яких викладені судом, пояснювали лише, що вони сприймали [PERSON] і [PERSON] чоловіком та жінкою, але жодному з них не відомо про джерела їх доходу, ступеню участі кожного з них в придбанні спірного майна, в тому числі автомобіля. Самою Відповідачкою зазначається, що складовою коштів на його придбання були сумісні з [PERSON] кошти, які вони накопичували від сумісного бізнесу, також зазначала, що до придбання спірного автомобіля у них були 2 інших автомобіля, які були продані. При цьому Відповідачкою не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження законних підстав для набуття права спільної сумісної власності на вказаний транспортний засіб, оскільки матеріали зустрічної позовної заяви не містять належних обґрунтувань походження коштів, за які цей автомобіль було придбано. Відповідачкою не зазначається ані в зустрічній позовній заяві, ані в своїх поясненнях навіть сума коштів, за які був придбаний автомобіль, а також вона не зазначила і не надала доказів щодо підтвердження своєї участі в витратах на придбання автомобіля, в чому конкретно полягала ця участь, джерела походження коштів, докази передавання коштів, навіть не надано доказів про наявність у неї таких коштів на момент придбання майна та джерел їх походження, тощо. Також Відповідачкою жодним доказом не підтверджено і факту ведення сумісного бізнесу з [PERSON] , про який вона заявляла суду, а наданими стороною Позивачки відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків (т.2 а.с. 198-204)про суми виплачених [PERSON] доходів і утриманих податків за період, починаючи з 1998 року по 2016 рік спростовується взагалі наявність у Відповідачки доходу від підприємницької діяльності за вказаний період, який за цей період дорівнює нулю. Оцінюючи пояснення свідків, які зазначали про сумісну роботу [PERSON] і [PERSON] на ринку, суд вважає їх такими, що не підтверджують ведення вказаними особами сумісного бізнесу і спільності їх доходів від нього, оскільки та обставина? що свідки сприймали [PERSON] і [PERSON] , як осіб, що ведуть сумісну підприємницьку діяльність, на підставі того, що їх бачили одночасно торгуючими на ринку, різними групами товарів, на різних торгівельних місцях, не доводить, що така діяльність була їх спільною підприємницькою. Будь-яких інших доказів на підтвердження предмету доказування за цією частиною позовних вимог Відповідачкою суду надано не було, а, відтак і в цій частині її вимоги є недоведеними. Щодо позовної вимоги Відповідачки про визнання спільною сумісною власністю квартири [ADDRESS] , суд вважає її також недоведеною, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] отримав її у приватну власність 03.07.2015 року в порядку спадкування після смерті своєї матері [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Коноваловою Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1158, отже зазначена квартира у відповідності до приписів п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю, оскільки, набута ним хоча і за час шлюбу, але в порядку спадкування. Відповідно до частини 1 статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, умовою набуття майном, що належить одному з подружжя, правового режиму спільної сумісної власності є істотне збільшення його вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, що є предметом доказування цих позовних вимог. Питання істотного збільшення вартості майна - квартири має вирішуватися судом, виходячи з порівняння її вартості до та після таких грошових затрат. Натомість, на підтвердження позову в цій частині Відповідачкою були надані докази лише самих грошових затрат на ремонт квартири (т.2 а.с. 78, 79, 80, 89), які, за її твердженням, були здійснені в період з вересня 2016 р. до січня 2017 р. (як до шлюбу [INFO] , так і в період шлюбу) на загальну суму 108\~898 грн. Зазначені докази не відносяться до предмету доказування цієї частини позову, оскільки не підтверджують, чи збільшилася вартість квартири внаслідок проведених в ній ремонтних робіт, а, якщо так, то на яку саме суму, що є умовою вирішення судом питання, чи є збільшення вартості квартири істотним. Відповідно до частини першої статті 77 ППК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Вказані докази є неналежними, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування, яким, в даному позові є вартість квартири до поліпшення і вартість її після поліпшення, а, отже, вони не доводять позов в цій частині. Суд в зв`язку з неналежністю доказів не надає оцінки цим доказам на предмет їх достовірності, про що зауважувала сторона Позивачки, надавши суду доказ відсутності фінансових надходжень у суб`єкта підприємницької діяльності, який, начебто, виконував ремонтні роботи в спірній квартирі (т.2 а.с. 187-188, 200-207). З викладених підстав суд відмовляє Відповідачці в задоволенні зазначеної частини її позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами вирішується судом на підставі положень ст. 140 ЦПК України.

Outcome: partial