Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

[PERSON] ( [PERSON] , позивач) та [PERSON] ( [PERSON] , позивач) звернулися до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07.10.2020 просили: - встановлення факту належності [PERSON] ( [PERSON] ), яка померла [INFO] , права довічного успадкованого володіння земельними ділянками площею 5,9000 га, кадастровий номер 5910490500:04:003:0700, та площею 2,7000 га, кадастровий номер 5910490500:04:003:0701, які розташовані на території Підлипненської сільської ради та які були надані [PERSON] в довічне успадковане володіння згідно державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №001066, виданого Конотопською міською радою на підставі рішення від 07.02.1992; - визнання за позивачами по 1/2 частині за кожним, як спадкоємцями за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право довічного успадкованого володіння земельними ділянками площею 5,9000 га, кадастровий номер 5910490500:04:003:0700, та площею 2,7000 га, кадастровий номер 5910490500:04:003:0701, які розташовані на території Підлипненської сільської ради та які були надані [PERSON] в довічне успадковане володіння згідно державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №001066, виданого Конотопською міською радою на підставі рішення від 07.02.1992. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] в с. Підлипне м. Конотоп померла бабуся позивачів [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входять земельні ділянки площею 5,9000 га, кадастровий номер 5910490500:04:003:0700, та площею 2,7000 га, кадастровий номер 5910490500:04:003:0701, які розташовані на території Підлипненської сільської ради та які були надані [PERSON] в довічне успадковане володіння згідно державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №001066, виданого Конотопською міською радою на підставі рішення від 07.02.1992. Позивачі є спадкоємцем після смерті [PERSON] і спадщину прийняли, оскільки в установлений законом строк звернулись до нотаріуса з відповідною заявою. На даний час виникло питання належного оформлення права на вказані земельні ділянки. Однак, при звернені до нотаріуса було виявлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на дане майно неможлива. За вказаних обставинах позивачі не можуть оформити вказану спадщину в нотаріальному порядку. Враховуючи викладене, позивачі звернулися до суду за захистом своїх прав. У підготовче засідання сторони не з`явилися, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, позивачі позов підтримують, відповідачі при вирішенні справи покладаються на розсуд суду, треті особи проти позову не заперечують (а. с. 59, 60, 61, 63, 64, 65, 66). Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 07.10.2020 (а.с.54). На підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно із частиною третьою статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною першою, четвертою статті 206 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України в зв`язку з визнанням відповідачем позову, судове рішення може бути ухвалене в підготовчому судовому засіданні. Суд, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] в селі Підлипне міста Конотоп померла баба позивачів [PERSON] (а.с.7-13). За життя [PERSON] отримала державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею №001066 на земельну ділянку площею 8,6 га для ведення фермерського господарства (а.с.30-33). [PERSON] 15.04.1992 створила та зареєструвала фермерське господарство - ФГ «Лисенко Ганна Петрівна» (а.с.14-20). Рішенням засновника №1 Селянського (Фермерського) господарства «Лисенко Ганна Петрівна» позивачі є членами Селянського (Фермерського) господарства «Лисенко Ганна Петрівна» (а.с.24). 13.12.2013 [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно [PERSON] та [PERSON] (а.с.45-52). Позивачі, як спадкоємці за заповітом спадщину прийняли, заведена спадкова справа №160/2018 (а.с.45,46.52). Серед спадкового майна [PERSON] мала право на дві земельні ділянки: площею 5,9000 га, кадастровий номер 5910490500:04:003:0700 та площею 2,7000 га, кадастровий номер 5910490500:04:003:0701, які розташовані на території Підлипненської сільської ради та які були надані [PERSON] в постійне користування для ведення фермерського господарства. Право на земельну ділянку засвідчено державним актом на право довічного успадкованого володіння землею №001066, виданого Конотопською міською радою на підставі рішення від 07.02.1992 (а.с.14-20, 21-24, 25, 29, 30-33, 34-43). На даний час у позивачів виникло питання належного оформлення права на вказані земельні ділянки, однак, згідно з роз`ясненнями приватного нотаріуса Конотопського міського нотаріального округу Ворони Г.І., відповідно до підпунктів 4, 20 пункту 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Витягу з Державного земельного кадастру, в якому зазначено кадастровий номер земельної ділянки. Таким чином, з державного акту №001066, вбачається, що [PERSON] надається у довічне успадковуване володіння 8,6 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння для ведення фермерського господарства. Але, на вказаному державному акті є відмітка, що це Тимчасовий документ, підлягає обміну до 15.03.1994, тобто документ не відповідає чинному законодавству (а.с.44). Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з пунктом «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Статтею 31 Земельного кодексу України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Згідно із частиною першою статті 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). За змістом статей 6, 50 Земельного кодексу України 18 грудня 1990 року №561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України №2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. Земельний кодекс України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8 постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року №563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява №76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. При цьому згідно із частиною другою статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Отже, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі №368/54/17 провадження №14-487цс19 та відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватись судом при постановленні рішення. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів серед інших може бути і визнання права. Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до частин першої, третьої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оскільки позивачі прийняли в установленому законом порядку спадщину за заповітом після смерті своєї баби [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, отже вони набули право довічного успадкованого володіння спірною земельною ділянкою, якою користувалася їх баба [PERSON] , на підставі державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №001066 на земельну ділянку площею 8,6 га для ведення фермерського господарства.

Outcome: approved