Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

[PERSON] в інтересах свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], звернулась до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь 10574,62 грн матеріальної шкоди та 10000 грн моральної шкоди, що була завдана ним при використанні джерела підвищеної небезпеки з заподіянням її сину [PERSON] тілесних ушкоджень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 вересня 2017 року відповідач, керуючи мотоциклом марки «Ява-350», д.н.з.1883ЧНР, в районі перехрестя вулиць Васильківська та [PERSON] в м. Борзна Чернігівської області здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON], її сина. Внаслідок даної ДТП син отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, в звязку з чим проходив стаціонарне лікування, на яке вона витратила 10574,62 грн; також діями відповідача було спричинено й моральну шкоду, оскільки внаслідок отриманої травми син проходив неодноразове лікування, відчув душевні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги в побуті і в суспільстві, в сина виникло тривожне очікування непередбачених наслідків від отриманої травми, в нього відбулося порушення звичного способу життя, вимушений був пропускати навчальний процес, відповідач ігнорував висловлення співчуття та відшкодування завданої шкоди. Закриття слідчим кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України не позбавляє відповідача обовязку відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, оскільки вона завдана джерелом підвищеної небезпеки і завжди є неправомірною незалежно від вини володільця такого джерела. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав, пояснивши, що хоча її сину [PERSON] й не виповнилося 14 років, але він близько півроку їздив на велосипеді; вона з сином займалися вивченням Правил дорожнього руху й той з ними був обізнаний. Перед тим, як сталася дорожньо-транспортна пригода, син чув звук наближаючогося мотоцикла, але побачив його вже коли виїхав на перехрестя. Зазначає, що відповідач не надавав їм ніякої матеріальної допомоги в лікуванні, не підтримував морально, син міг залишитися інвалідом й до цього часу травмована нога реагує на погодні умови, вимушений був пропустити навчальний процес та займатися за індивідуальним графіком. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у наданому відзиві на позов, в якому заперечує проти правових підстав позову, оскільки постановою слідчого від 27.04.2018р. кримінальне провадження за фактом ДТП було закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення й матеріалами досудового розслідування підтверджено саме вину велосипедиста [PERSON] у скоєнні ДТП, тоді як його вина встановлена не була; діяльність [PERSON], повязану з керуванням велосипедом, слід визнати джерелом підвищеної небезпеки, так як він на момент ДТП не досяг 14-річного віку, порушив ряд пунктів Правил дорожнього руху, в силу малолітнього віку, фізіологічної незрілості, не достатніх знань ПДР створював підвищену небезпеку для себе та інших осіб, в звязку з чим спірні правовідносини не охоплюються дією ст.1187 ЦК України, а мають бути врегульовані ст.1188 ЦК України; надані позивачем документи на понесення матеріальної шкоди не підтверджують того, що саме ці медикаменти були необхідними і використані для лікування [PERSON] та саме від отриманих ним внаслідок ДТП травм, а також не надано доказів на обгрунтування розміру моральної шкоди; зважаючи на грубу необережність потерпілого [PERSON], підлягають застосуванню положення ч.2 ст.1193 ЦК України й розмір заявленої шкоди необхідно зменшити щонайменше в 10 разів по кожній вимозі. На час ДТП його мотоцикл був застрахований, але він страхову компанію про випадок не повідомляв і залучати її до участі в справі не бажає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. За змістом положень ст.1166, 1167, 1187 ЦК України шкода (матеріальна чи моральна), завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (п.1 ч.2 ст.1167, ч.5 ст.1187 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно з ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як вбачається з матеріалів справи й встановлено в судовому засіданні, 01 вересня 2017 року близько 10-30 год. на перехресті вулиць Васильківська та [PERSON] м. Борзна Чернігівської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю малолітнього велосипедиста [PERSON], [INFO], та мотоцикліста [PERSON]. Зокрема, [PERSON], рухаючись на велосипеді по другорядній дорозі по вул. Героїв Чорнобиля та виїжджаючи на перехрестя з вул. Васильківська, не надав переваги в русі [PERSON], який рухався по головній дорозі на мотоциклі марки «Ява-350», д.н.з.1883ЧНР, внаслідок чого [PERSON] здійснив наїзд на [PERSON] і останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості (закритий перелом верхньої третини тіла лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків) за ознакою тривалості розладу здоровя строком понад 21 день. Постановою слідчого Борзнянського ВП Бахмацького ВП ГУНП в Чернігівській області [PERSON] від 27.04.2018р. кримінальне провадження за фактом даної дорожньо-транспортної пригоди за ч.1 ст.286 КК України було закрито в звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, так як згідно висновку інженерно-транспортної експертизи №123 від 19.03.2018р. у діях велосипедиста [PERSON] вбачається невідповідність вимогам дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», п.16.3, 16.11 Правил дорожнього руху, тобто [PERSON] не надав перевагу в русі мотоциклісту [PERSON], який рухався по головній дорозі, виїхавши на перехрестя нерівнозначних доріг, де сталася ДТП. Сторони з даним процесуальним рішенням слідчого погодилися і його не оскаржували. Зазначені обставини також підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження№12017270090000531 від 01.09.2017р. Згідно копії технічного паспорта на мотоцикл марки «Ява-350», д.н.з.1883ЧНР його власником значиться [PERSON], однак як пояснив [PERSON] даний транспортний засіб фактично належить йому, власник [PERSON] передав йому всі необхідні документи на мотоцикл, в тому числі й технічний паспорт. Відповідно до посвідчення водія серії ВАН №786767 має право на керування мотоциклами (категорія А). Отже, з огляду на положення ч.1, 2 ст.1187 ЦК України, п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р. [PERSON] в даному випадку є володільцем джерела підвищеної небезпеки та особою, яка має нести відповідальність за завдання шкоди. Право позивача\~на звернення\~з вимогами\~про відшкодування\~шкоди безпосередньо\~до відповідача\~як її\~заподіювача є\~абсолютним і\~не залежить\~від наявності\~в [PERSON]\~чинного на\~момент дорожньо-транспортної\~пригоди полісу\~обовязкового страхування\~цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів (№АК/1861060\~з строком\~дії з\~12.03.2017р.\~по 11.03.2018р),\~що узгоджується\~зправовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 20.01.2016р. по справі №6-2808цс15. Незалучення ж відповідачем до участі в справі страхової компанії як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, тягне наслідки, передбачені ст.54 ЦПК України, про що [PERSON] розяснено. Суд погоджується\~з доводами\~позивача,\~що закриття\~слідчим кримінального\~провадження за\~відсутністю складу\~злочину не\~означає відсутності\~вини відповідача\~для цивільно-правової\~відповідальності,\~що узгоджується\~з положеннями ст.1166, 1167, 1187 ЦК України, п.4 зазначеної постанови Пленуму ВССУ. Водночас [PERSON] всупереч вимогам ч.5 ст.1187 ЦК України не довів, що шкоди ним було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Також суд не може погодитись з доводами відповідача, що на спірні правовідносини поширюються вимоги ст.1188 ЦК України - відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Зокрема, діяльність [PERSON] по керуванню велосипедом не належить до видів джерел підвищеної небезпеки, оскільки відповідно до п.1.10 Правил дорожнього руху велосипед це транспортний засіб, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому. Відтак, в силу властивостей велосипеда керування цим видом транспортного засобу не створює підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ним з боку людини. Наведений висновок суду також узгоджується з розясненнями, викладеними в п.5 вищевказаної постанови Пленуму ВССУ. Безпідставними є й посилання відповідача на можливість отримання [PERSON] травми ноги внаслідок самовільного падіння з велосипеда, оскільки як пояснив у судовому засіданні сам [PERSON], [PERSON] впав з велосипеда після наїзду на нього мотоциклом, скаржився на сильну біль у лівій нозі й не міг рухатись, що узгоджується з висновком судово-медичної експертизи №81 від 25.04.2018р. Тобто падіння потерпілого з велосипеда та отримання ним тілесних ушкоджень перебувають у прямому причинному звязку з діями [PERSON] по наїзду на нього мотоциклом. Понесені [PERSON] витрати на лікування сина [PERSON] в сумі 10574,62 грн є збитками в розумінні вимог ст.22 ЦК України, підтверджуються копіями фіскальних та товарних чеків, оригінали яких було оглянуто в судовому засіданні, узгоджуються з отриманими потерпілим тілесними ушкодженнями, проходженням ним курсів лікування та призначеними медичними препаратами (виписки з медичної карти стаціонарного хворого №10975, 1942, довідка КЛПЗ «Чернігівська обласна дитяча лікарня» від 01.08.2018р). Розмір завданої моральної шкоди в 10000 грн на думку суду позивачем належним чином обгрунтовано в позові. При цьому, суд враховує, що внаслідок отриманої травми [PERSON] зазнав фізичного болю, проходив неодноразове стаціонарне лікування, відчув душевні страждання, вимушений був пропускати навчання в школі та вживати додаткових зусиль для організації свого життя, відповідач не вчинив дій по наданню матеріальної допомоги потерпілому під час його лікування. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, як то передбачено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. Водночас суд погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування при розгляді справи положень ч.2 ст.1193 ЦК України. Так, відповідно до ч.2 ст.1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Цивільне законодавство розрізняє грубу та просту необережність. Так, коли людина не дотримується високих вимог, предявлених до неї як особистості, що здійснює за даних умов певний вид діяльності, вона допускає просту необережність; у тих випадках, коли особа не тільки не дотримується високих, а й мінімальних вимог уважності та обережності, які зрозумілі кожному, вона допускає грубу необережність. В п.7 постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013р. зазначено, якщо груба\~необережність потерпілого\~сприяла виникненню\~або збільшенню\~шкоди,\~то залежно\~від ступеня\~вини потерпілого,\~якщо інше\~не встановлено\~законом,\~розмір відшкодування\~з особи,\~яка здійснює\~діяльність,\~що є\~джерелом підвищеної\~небезпеки,\~має бути\~зменшено (але\~не може\~бути повністю\~відмовлено у\~відшкодуванні шкоди). Питання\~про те,\~чи є\~допущена потерпілим\~необережність грубою\~у кожному\~конкретному випадку\~має вирішуватись\~з урахуванням\~фактичних обставин\~справи (характеру\~дії,\~обставин завдання\~шкоди,\~індивідуальних особливостей\~потерпілого,\~його стану\~тощо). Положення ст.1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди виповнилося 12 років й з огляду на положення п.6.1 Правил дорожнього руху йому недозволено рухатися по дорозі на велосипеді. Водночас позивачка зазначила, що її малолітній син мав достатньо навиків їзди на велосипеді, був обізнаний з вимогами Правил дорожнього руху, вона неодноразово займалася з ним вивченням та розясненням вказаних Правил. Також суд зважує, що вже після досягнення особою одинадцятирічного віку за вчинення нею суспільно небезпечного діяння можуть бути застосовані примусові заходи виховного характеру, передбачені законом України про кримінальну відповідальність (ст.498 КПК України). Тобто вік [PERSON] та його стан дають підстави стверджувати, що він досяг такого рівня розвитку, що міг знати і був обізнаний з існуючими в державі нормами, які регламентують поведінку учасників дорожнього руху, а тому повинен був неухильно їх виконувати. Натомість з пояснень позивачки та матеріалів кримінального провадження слідує, що [PERSON] виїхав на велосипеді на перехрестя з другорядної дороги на головну, свідомо проігнорувавши вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу». При цьому, суд зважує і на ту обставину, що [PERSON] перед виїздом на перехрестя чув звук наближаючогося мотоцикла, але не зупинив свій велосипед перед краєм перехрещуваної проїзної частини, як то передбачено вимогами п.16.3 Правил дорожнього руху, продовживши рух. Вказані обставини й стали причиною дорожньо-транспортної пригоди. Отже, в даному конкретному випадку має місце свідоме нехтування [PERSON] правилами безпеки дорожнього руху, що дає підстави для висновку саме про грубу необережність потерпілого (а не його необачність), яка сприяла виникненню шкоди. Разом з тим, суд також приймає до уваги й те, що згідно висновків судової інженерно-транспортної експертизи №123 від 19.03.2018р. надати відповідь на питання слідчого «Чи мав в умовах даної дорожньої ситуації водій мотоцикла [PERSON] технічну можливість уникнути зіткнення з велосипедистом [PERSON] з моменту виникнення небезпеки для руху шляхом екстренного гальмування» не представилось можливим через технічну неспроможність показань [PERSON] Тому, враховуючи викладені обставини та ступінь вини потерпілого, суд вважає за необхідне розмір відшкодування з володільця джерела підвищеної небезпеки [PERSON] зменшити: матеріальної шкоди до 6000 грн, моральної шкоди до 6000 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими й підлягають частковому задоволенню. Оскільки позивач при зверненні до суду з даною заявою був звільнений від сплати судового збору, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 704,80 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial