Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач, Держказначейство) в якому просить стягнути з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду, завдану незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури в розмірі 480 267,00 грн.; стягнути з відповідача шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку судові витрати пов`язані із розглядом справи в розмірі 10 713,60 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в період з 10.10.2007 року по 10.11.2007 року та з 14.06.2010 року по 05.07.2017 року, тобто 85 місяців та 21 день, він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів. Так, 10.10.2007 року постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Хруль В.В. порушено кримінальну справу № 06-8714 відносно [PERSON] та [PERSON] за ч. 2 ст. 186 КК України; 10.11.2007 року постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Заворітного В.В. кримінальну справу № 06-8714 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України; 14.06.2010 року постановою старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України Кравцова О.Г. скасовано постанову про закриття кримінальної справи № 06-8714, матеріли кримінальної справи направлені до ГСУ МВС України для організації виконання; досудове розслідування по справі № 06-8714 тривало до 11.01.2011 року; 11.01.2011 року [PERSON] було оголошено про закінчення досудового слідства та надано матеріали для ознайомлення; 10.02.2011 року заступником Генерального прокурора України Блажівським Є.М. було затверджено обвинувальний висновок відносно [PERSON] та [PERSON] ; 12.12.2011 року суддею Печерського районного суду м. Києва постановлено вирок, яким [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України; 12.03.2013 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказаний вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд; розглянувши повторно кримінальну справу № 06-8714 суддя Печерського районного суду м. Києва постановив вирок, яким повністю виправдано [PERSON] ; вказаний вирок набрав законної сили. Таким чином перебування позивача під слідством та судом тривало 85 місяців та 21 день; такі дії та рішення органу досудового слідства, прокуратури і суду спричинили позивачу значних моральних страждань, що відшкодовуються державою в повному обсязі, незалежно від вини службових осіб, відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Згідно Висновку експертного дослідження № 23414/17-61 від 16.01.2018 року, позивачу спричинено моральну шкоду орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої шкоди складатиме 129 мінімальних заробітних плат. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури; підготовче засідання у справі призначено на 29.03.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 29.03.2018 року, згідно п. 1 ч. 2 ст. 198 ЦПК України та п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 27.04.2018 року. 13.04.2018 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, зважаючи на те, що, згідно п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, зазначений орган має бути відповідачем у справі, а якщо відповідним нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України; разом з тим, Держказначейство не порушувало жодних прав та інтересів позивача, не вступало у правовідносини із позивачем, жодної шкоди позивачу не завдавало; позивачем безпідставно завищено розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди. Також відповідач просив суд залучити до участі у справі в якості співвідповідачів Генеральну прокуратуру України та Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2018 року, згідно п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 23.05.2018 року. 27.04.2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що вибір відповідача - це виключне право позивача і саме позивач вирішує до кого звертатись із позовними вимогами; функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України покладена на Держказначейство; шкода, завдана незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади покладається саме на державу, а не на державний орган. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.05.2018 року, згідно п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 02.07.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2018 року, згідно вимог ст.. 51 ЦПК України, відмовлено в задоволені клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості відповідачів Генеральної прокуратури України та Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, викладене у відзиві на позовну заяву, оскільки залучення відповідача можливе виключно за клопотання позивача, та підготовче засідання відкладено до 06.08.2018 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури закрито та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 17.09.2018 року. 17.09.2018 року справу було знято з розгляду та призначено на 12.11.2018 року. 12.11.2018 року у зв`язку із зайнятістю головуючого судді в іншому судовому процесі справу було знято з розгляду та призначено на 29.01.2019 року. 21.01.2019 року на адресу суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог в якій позивач просить суд стягнути з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду, завдану незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури, в розмірі 538 317,00 грн., що становить еквівалент 129 мінімальних заробітних плат на день розгляду справи; стягнути з відповідача шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку судові витрати пов`язані із розглядом справи в розмірі 10 713,60 грн. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2019 року, відповідно до ст.ст. 53, 54 ЦПК України, до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Генеральну прокуратуру України та Головне управління Національної поліції України, у зв`язку із чим, згідно ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у справі оголошено перерву до 07.03.2019 року. 07.03.2019 року у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному справу було знято з розгляду та призначено на 24.04.2019 року. 24.04.2019 року у зв`язку із відсутністю вільних залів судового засідання справу було знято з розгляду та призначено на 14.08.2019 року. В судовому засіданні 14.08.2019 року представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача та представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 10.10.2007 року постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Хруль В.В. порушено кримінальну справу № 06-8714 відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. 10.11.2007 року постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Заворітного В.В. кримінальну справу № 06-8714, порушену 10.10.2007 року відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України у зв`язку із відсутністю складу злочину; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, обраний 12.10.2007 року відносно [PERSON] та [PERSON] , скасований. 14.06.2010 року постановою старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України Кравцова О.Г. постанову слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 10.11.2007 року про закриття кримінальної справи № 06-8714 скасовано як незаконну; матеріали кримінальної справи направлені до ГСУ МВС України для організації виконання. 18.06.2010 року постановою начальника ГСУ МВС України Фаринника В.І. доручено розслідування кримінальної справи № 06-8714 декільком слідчим; старшим слідчої групи призначено старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ підполковника міліції Сушка Р.М. 18.06.2010 року старший слідчій в особливо важливих справах ГСУ підполковник міліції Сушко Р.М. прийняв кримінальну справу № 06-8714 до свого провадження. 02.08.2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Легецького В.Ю. злочинні дії [PERSON] та [PERSON] перекваліфіковані з ч. 2 ст. 186 КК України із порушенням кримінальної справи відносно вказаних осіб за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. 04.08.2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Легецького В.Ю . [PERSON] притягнуто в якості обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення за ч. 2 ст. 187 КК України. 04.08.2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Легецького В.Ю . мірою запобіжного заходу обвинуваченому [PERSON] обрано підписку про невиїзд. 10.11.2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Никоненко В.С. накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого [PERSON] 16.11.2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Никоненко В.С. накладено арешт на вклади, цінності, а також все рухоме та нерухоме майно обвинуваченого [PERSON] 11.01.2011 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Никоненко В.С. притягнуто [PERSON] як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України. 11.01.2011 року [PERSON] було оголошено про закінчення досудового слідства та надано матеріали кримінальної справи для ознайомлення. 10.02.2011 року заступником Генерального прокурора України Блажівським Є.М. затверджено обвинувальний висновок відносно [PERSON] та [PERSON] 12.12.2011 року суддею Печерського районного суду м. Києва Смик С.І. постановлено вирок у справі № 1-209/11, яким [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України; запобіжний захід [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд скасовано. 12.03.2013 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказаний вирок скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. Розглянувши повторно кримінальну справу, суддя Печерського районного суду м. Києва Білоцерківець О.А. постановив вирок у справі № 757/8169/13-к від 11.10.2013 року, яким повністю виправдав [PERSON] за відсутністю складу злочину. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.04.2016 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2013 року, яким [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України за відсутності в діянні складу злочинів, залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15.04.2016 року залишено без мін. Вимагаючи відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури, позивач звернувся із відповідним позовом до суду. Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін по даній справі, суд виходить з наступного. Як визначено у ст. 55, 56 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Аналізуючи норми чинного законодавства, суд зазначає, що моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Так, згідно висновку експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження № 23414/17-61 від 16.01.2018 року, події досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи № 06-8714 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України, які тривали 85 місяців 21 день, є для [PERSON] психотравмуючими; внаслідок зазначених подій [PERSON] спричинено моральну шкоду; орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої [PERSON] шкоди в літературному позначенні складатиме матеріальний еквівалент 129 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. Відповідно до п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК чи іншого законодавства. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку, що відповідачами у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури, має бути відповідний державний орган, незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю якого завдано шкоди, або посадовими чи службовими особами якого завдано шкоди, та поряд із цим - відповідний орган Державного казначейства України. При цьому, необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Разом з тим, відповідачі, в силу викладеного в ст. 12 ЦПК України принципу змагальності сторін, мають право заперечувати проти позовних вимог, надаючи відповідні докази на підтвердження своєї правової позиції. В даному ж випадку позивач звертається із позовом до Державної казначейської служби України, яка сама по собі не є державним органом, незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю якого завдано моральної шкоди позивачу, а відтак позбавлена процесуальної можливості подавати свої аргументи та міркування з приводу того, чи мали місце неправомірні дії державного органу та чи наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями державного органу та фактом завдання моральної шкоди. Отже, за таких обставин, суд вважає, що позов подано не до тієї особи. Крім того, суд вважає за необхідне також зазначити, що відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Отже виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. Оскільки, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судові витрати позивачу не відшкодовуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed