Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

[PERSON] 1 лютого 2018 року звернулася до суду з позовом до суду до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 8 лютого 2018 року позов було прийнято до розгляду суду і відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2018 року, 06 квітня 2018 року, 08 травня 2018 року було задоволено заяви [PERSON] про забезпечення доказів. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року заяву відповідача [PERSON] про забезпечення доказів задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач у позовній заяві, відповіді на відзив, а у ході судового засідання позивач та її представник, посилалися на те, що позивач та відповідач [PERSON] з березня 2004 року і по березень 2015 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, у них народилося двоє дітей. У зареєстрованому шлюбі перебували з 11 листопада 2011 року, який було рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2015 року розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано автомобіль Мерседес Бенц, 2011 року випуску, держномер [NUMBER] . Спірний автомобіль було придбано за кошти, які належали матері позивача [PERSON] . Після розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] існувала усна домовленість про розподіл майна, проте, автомобіль чоловік їй не передав, тому у 2016 році позивач звернулася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про розподіл майна подружжя. У ході розгляду вказаної справи, позивачеві стало відомо, що 18 червня 2015 року [PERSON] продав автомобіль, що є спільною сумісною власністю, на підставі довідки-рахунку [PERSON] , внаслідок чого автомобілю було змінено номерний знак на [NUMBER] . Відповідачі перебували між собою у стосунках ще за час перебування позивача з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, а згодом зареєстрували шлюб. Правочин щодо продажу спірного автомобіля є фіктивним, оскільки він був спрямований на приховання спільно нажитого майна подружжя, автомобіль не вибував з користування відповідача [PERSON] , постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за порушення ПДР надходять на адресу позивача, що свідчить про те, що автомобіль Мерседес Бенц, 2011 року випуску, продовжує перебувати у користуванні та володінні відповідача. Позивач неодноразово бачила відповідача за кермом спірного автомобіля у місті. Позивач посилалася на те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а згоди на його відчуження вона як співвласник не надавала, сторони оспорюваного правочину діяли недобросовісно. Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Мерседес Бенц, 2011 року, держномер [NUMBER] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , судові витрати у справі стягнути з відповідачів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не надав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, 29 березня 2018 року надала суду відзив. Відповідач у відзиві на позов посилалася на те, що на момент звернення до суду із позовом відповідач [PERSON] була законним власником автомобіля Мерседес Бенц, 2011 року випуску, держномер [NUMBER] . 18 червня 2015 року вона придбала спірний автомобіль у [PERSON] та на підставі довідки-рахунку від 18 червня 2015 року здійснила державну реєстрацію за собою, сплативши продавцю 415 100 гривень, про що останнім власноруч написано розписку, яка засвідчує факт отримання грошей. На момент укладення договору купівлі-продажу вона не знала, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, також не знала, що продавець не отримував згоди другого з подружжя. Відповідач пересвідчилася, що продавець є власником спірного автомобіля і на нього не накладено заборону щодо відчуження. На час укладення договору у зареєстрованому шлюбі відповідачі не перебували та однією сім`єю не проживали, тому посилання позивача не має жодного підтвердження. Також вказала, що спірний автомобіль придбаний нею за кошти, отримані від відчуження її автомобіля. Просила у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2011 року, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2015 року було розірвано (а.с. 13). Фактично [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 06 вересня 2004 року по 11 листопада 2011 року (а.с. 164-167). У період шлюбу [PERSON] і відповідачем [PERSON] було придбано майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, у тому числі 20 грудня 2013 року сторонами придбано спірний автомобіль Мерседес Бенц, 2011 року випуску, номер держреєстрації [NUMBER] , право власності на який було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 8-11). На підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 235776 від 18 червня 2015 року, виданої ФОП [PERSON] , спірний автомобіль, відповідачем [PERSON] було відчужено на користь відповідача [PERSON] (а.с. 8, 8 оберт). Після реєстрації права власності за [PERSON] автомобілю присвоєно реєстраційний держномер [NUMBER] . Згідно з відомостями, зазначеними у довідці, відчужуваний автомобіль було придбано за 415 100 гривень. 18 грудня 2015 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 105-106). Після реєстрації шлюбу відповідач [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до висновку судового експерта № 58/17 від 12 квітня 2017 року, ринкова вартість спірного автомобіля Мерседес Бенц, 2011 року випуску, держномер [NUMBER] , згідно з наданими документами на момент складання висновку, тобто станом на 12 квітня 2017 року, становить 613 849 гривень 10 коп. (а.с. 169-175). Згідно з наданими ДПІ у Кіровському районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС України у Дніпропетровській області даними, інформація про отримання [PERSON] доходів за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2015 року відсутня (а.с. 168). Відповідно до відомостей, наданих ДПІ у Шевченківському районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області у І-ІІ кварталах 2012 року заробітна плата [PERSON] склала 3 600 гривень, у ІІІ кварталі 2012 року - 3 690 гривень, у ІV кварталі 2012 року - 3 760 гривень, у І-ІІІ кварталах 2013 року - 3 795 гривень, у ІV кварталі 2013 року - 3 800 гривень, у І кварталі 2014 року - 3 840 гривень, у ІІ кварталі 2014 року - 3 850 гривень, у ІІІ кварталі 2014 року - 3 875 гривень, у ІV кварталі 2014 року - 3885 гривень, у І кварталі 2015 року - 3 995 гривень, у ІІ кварталі 2015 року - 4 313 гривень, у ІІІ - ІV кварталах 2015 року - 4 446 гривень; також у ІІІ кварталі [PERSON] було здійснено продаж рухомого майна за 149 000 гривень (а.с. 86). Постановами про накладення адміністративного стягнення серії ЕАА № 037291 від 28 листопада 2016 року (а.с. 110), серії ЕАА № 104265 від 27 травня 2017 року (а.с. 111), серії ЕАА № 301481 від 20 лютого 2018 року (а.с. 112), серії ЕАА № 301449 від 20 лютого 2018 року (а.с. 109) відповідача [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України та накладено адміністративні стягнення у вигляді штрафу за керування автомобілем Мерседес Бенц, держномер [NUMBER] , з порушенням ПДР. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку суд приходить до висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Так у судовому засідання було допитано у якості свідків [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . У своїх поясненнях свідок [PERSON] зазначила, що вона є матір`ю позивача, з 2004 року і по березень 2015 року позивач проживала з відповідачем [PERSON] . Вони мають двох дітей: доньку та сина, який має інвалідність, не розмовляє, позивач возить його на лікування та реабілітацію, у зв`язку з цим має потребу в автомобілі. [PERSON] завжди допомагала матеріально забезпечувати родину сторін, оскільки мала завжди гарну оплату праці та заощадження, чоловік її доньки ніколи не працював, доходів не мав, кошти на купівлю спірного автомобіля також давала вона. Відповідачеві [PERSON] була достеменно відомово, що між [PERSON] і [PERSON] існує спір про поділ спільного сумісного майна подружжя та відбувається процес розірвання шлюбу, оскільки причиною розірвання шлюбу між подружжям була саме відповідач [PERSON] , [PERSON] почав з нею відносини і мав місце факт подружньої зради, це було сильним емоційним потрясінням. Оспорюваний правочин відповідачі вчинили з метою уникнення поділу майна. Свідок [PERSON] суду пояснив, що матір позивача знає з 2004 року по роботі, навідує її родину. Особисто з [PERSON] не знайомий, проте бачив його у 2011 році. Також знає, який вигляд має спірний автомобіль, багато разів бачив його у місті після червня 2015, проте номерний знак на автомобілі був інший, а за кермом був відповідач [PERSON] один, без дружини та дітей. Також свідок зазначив, що автомобіль було придбано за кошти матері позивача, оскільки остання працювала на маслосирзаводі у м. Верхньодніпровську головним бухгалтером і мала стабільний високий дохід. Свідок [PERSON] суду зазначала, що знайома з позивачем з 2009 року, вони навчалися разом та підтримують дружні відносини. Доволі часто буває вдома у позивача, знає її чоловіка та матір. До розірвання шлюбу відповідач [PERSON] проживав з [PERSON] . За час перебування у шлюбі ніколи не працював. Спірний автомобіль був придбаний за кошти матері позивача і з дня купівлі на ньому їздив відповідач, а після розірвання шлюбу відповідач забрав автомобіль собі. Свідок пояснила, що вона не знає, чи продавав [PERSON] автомобіль чи ні, але користується ним фактично він до теперішнього часу. За час проживання з позивачем у шлюбі, свідок бачила відповідача у ресторані з іншою жінкою - це була зустріч особистого характеру. [PERSON] просив не розповідати про це [PERSON] Близько року тому вона бачила відповідача біля автомобільної стоянки, на якому автомобілі він на неї заїхав, вона не знає, але впевнена, що він був на автомобілі. Таким чином, доказами по справі підтверджується, що автомобіль Мерседес Бенц, 2011 року випуску, держномер [NUMBER] , фактично перебуває у користуванні відповідача [PERSON] , останнього неодноразово бачили свідки у різних місцях і за різних обставин на вказаному автомобілі, що дає підстави стверджувати, що фактично автомобіль залишився у користуванні та володінні відповідача. Зазначені свідками обставини підтверджуються постановами про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, де зазначається, що протягом тривалого періоду часу з 28 листопада 2016 року саме відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом автомобілем Мерседес Бенц, 2011 року випуску, держномер [NUMBER] , допускає адміністративні правопорушення, що в свою чергу свідчить про той факт, що фактично автомобіль з його володіння та користування не вибував. Судом також приймається до уваги те, що розмір доходів [PERSON] не був достатнім для придбання спірного автомобіля за ціною 415 100 гривень, яка зазначена у довідці-рахунку від 18 червня 2015 року, а належний їй автомобіль Тойота Рав-4, 2010 року випуску, нею було продано лише 13 липня 2015 року за 149 000 гривень, тобто, майже через місяць після купівлі спірного автомобіля і за ціною, значно меншою ніж була визначена відповідачами під час купівлі-продажу автомобіля Мерседес Бенц. Крім того, як було з`ясовано під час розгляду справи, позивач не надавала [PERSON] згоди на продаж спірного автомобіля. Докази протилежного відповідачами суду надано не було. Також судом було постановлено ухвалу від 14 травня 2018 року про допит у якості свідка [PERSON] . Відповідач [PERSON] , якою було заявлено клопотання про допит свідка [PERSON] , у судові засідання не з`являється, явку свідка не забезпечує. Свідка було викликано судом неодноразово судовими повістками, які останній не отримує. Ухвалою суду від 11 лютого 2019 року свідка [PERSON] було піддано примусовому приводу, виконання якого було доручено Індустріальному ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області. Ухвалу суду виконано не було, про причини невиконання суду не повідомлено. Таким чином, суд прийшов до висновку, що подальший виклик свідка лише б сприяв затягуванню розгляду справи. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги під час судового розгляду знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, позивачем в обґрунтування вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень було надано копію договору про надання професійної правничої допомоги (а.с. 97), ордер (а.с. 27), копію детального розрахунку вартості гонорару (а.с. 95 оберт), а також копію квитанції про оплату послуг (а.с. 99-100), копія довіреності (а.с. 101). Як зазначалося вище, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Також позивачем при зверненні до суду було сплачений судовий збір у розмірі 1 409 гривень 60 коп. (а.с. 1, 50, 82), що підлягає стягненню з відповідачів у рівних частинах на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, загальний розмір судових витрат, понесених позивачем складає 11 409 гривень 60 коп. і має бути стягнутий на користь позивача з [PERSON] і [PERSON] у розмірі по 5 704 гривень 80 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved