Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

[PERSON] 24 січня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ Компанія ДІВЕС про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати після звільнення та компенсації за час затримки розрахунку при звільнення, грошових коштів та витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що з травня 2014 року звернувся до відповідача про прийняття його на роботу до ТОВ «Компанія «ДІВЕС», відповідач погодився, прийняв його на роботу і взяв його трудову книжку і з цього ж травня 2014 року він почав працювати охоронцем з посадовим окладом на зміну/добу 180 грн.. Там він пропрацював по серпень 2016 року, його було звільнено за згодою сторін і 01 вересня 2016 року йому була повернута його трудова книжка, але залишилася не виплаченою зарплата; зі своєї трудової книжки він ще раз точно дізнався, що там немає запису про прийняття на роботу і звільнення. За весь час роботи у відповідача просив останнього належним чином документально оформити його на роботі, йому обіцяли, але врешті-решт цього зроблено так і не було. Про не оформлення його на роботі у відповідача він дізналася точно в вересні 2016 року; вважає вказане (не оформлення його відповідачем на роботу) незаконним, оскільки реально працював: виходив на роботу, отримував завдання і інколи кошти (зарплату) інш., згоди на таке він не давав. Вважає таке ставлення відповідача до нього безпідставним і не законним, звернувся до відповідача з питанням його належного оформлення і виплати належних коштів, але цього зроблено не було. Вказаним йому завдана шкода. Вважає все це і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку прийняття на роботу і звільнення з роботи та просив стягнути нараховану і не отриману заробітну плату і компенсацію за час затримки розрахунку, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ Компанія ДІВЕС в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили, вказаним, на думку суду, позовні вимоги не визнали, не погодилися з викладеними в цьому позові обставинами і не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності; прийняття позивача на роботу і його звільнення не було, позивач в них не працював, тому і винесення наказів по ньому не було, їх дії були законними і правильними, нічого вони позивачу не винні, нічого відшкодовувати не потрібно. Вважають свої дії по відношенню до позивача правильними, з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, ніякої шкоди не завдавали. По закону все зроблене відповідачем правильно, належних доказів на підтвердження позову позивач не надав, а надані документи позивачем протирічливі і не підтверджують заявлених вимог. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не доведеними, безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи Дніпропетровської місцевої прокуратура № 2 Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили, вказаним, на думку суду, вважали за можливе розгляд справи за наявними матеріалами справи і рішення винести на розсуд суду та не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, зясувавши думку сторін і третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] стверджує, що в травні 2014 року звернувся до відповідача про прийняття його на роботу до ТОВ «Компанія «ДІВЕС», відповідач погодився, прийняв його на роботу і взяв його трудову книжку і з цього ж травня 2014 року він почав працювати охоронцем з посадовим окладом на зміну/добу 180 грн.. Там він пропрацював по серпень 2016 року, його було звільнено за згодою сторін і 01 вересня 2016 року йому була повернута його трудова книжка, але залишилася не виплаченою зарплата; зі своєї трудової книжки він ще раз точно дізнався, що там немає запису про прийняття на роботу і звільнення. За весь час роботи у відповідача просив останнього належним чином документально оформити його на роботі, йому обіцяли, але врешті-решт цього зроблено так і не було. Про не оформлення його на роботі у відповідача він дізналася точно в вересні 2016 року; вважає вказане (не оформлення його відповідачем на роботу) незаконним, оскільки реально працював: виходив на роботу, отримував завдання і інколи кошти (зарплату) інш., згоди на таке він не давав. Вважає таке ставлення відповідача до нього безпідставним і не законним, звернувся до відповідача з питанням його належного оформлення і виплати належних коштів, але цього зроблено не було. Вказаним йому завдана шкода. Вважає все це і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку прийняття на роботу і звільнення з роботи. В добровільному порядку спір так і не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду, сторони наполягають на своїх вимогах та запереченнях. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] міг звертатися з питаннями, викладеними і в позовних вимогах (не оформлення її належним чином на роботі, відсутність записів і відрахувань в пенсійний фонд та інш.) до відповідача та прокуратури № 2 Дніпропетровської області, проводилась перевірка викладених позивачем обставин, витребовувались документи і пояснення, зясовував ці питання у сторін спору, але належних (і будь-яких і нших) доказів не добуто про трудові відносини сторін, на звернення позивача була надана відповідь. Відповідачем усно і письмово позивачу розяснювалося після перевірки викладених ним обставин, зясовування питань, що ТОВ «Компанія «ДІВЕС» ніколи не мало з позивачем ніяких трудових відносин, тому і не було прийняття його на роботу, переводи, звільнення з роботи чи інш.. Отже відповідачем приймалися заходи по врегулюванню спірного питання з позивачем. Сторонами не був укладений трудовій договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, такий договір не зареєстрований у Жовтневому районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська. Відповідачем не виплачувалася заробітна платня позивачу. Доказів того, що трудова книжка позивача знаходилася у відповідача, суду не надано, отже трудова книжка за весь час працевлаштування знаходилася у позивача, оскільки саме він її предявив на нове місце роботи в 2016 році, відповідно відповідач не мав можливість вносити в трудову книжку запис про його звільнення. Згідно до п. п. 4, 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2009 року № 1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю», у розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках передбачених КЗпП України, така особа зобовязана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначену строки провести відповідний розрахунок. Зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору проводиться за умови подання фізичною особою: примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. Наказом Держкомстату України № 489 від 05 грудня 2008 року ведення наказів з кадрів (про прийом на роботу, звільнення з роботи, надання відпусток працівникам, тощо), а відповідно до цього заяв від працівників з цього приводу передбачене лише для субєктів господарювання - юридичних осіб, тобто фізичними особами - підприємцями не застосовується. Відповідачем щорічно складався та доводився до відома всіх працівників графік відпусток, відповідно зі всіма у т.ч. позивачем було досягнуто згоди щодо дати вибуття у відпустку у межах періоду, визначеним графіком. Ст. 79 КЗпП України не передбачає прямої вимоги щодо письмового ознайомлення працівників із графіком відпусток. Також наказом Держкомстату України від 25 грудня 2009 року № 495 (яким встановлені форми розрахункових відомостей та табелів обліку робочого часу) та вимогами ст. 110 КЗпП України не передбачено письмового ознайомлення працівника із табелем робочого часу або розрахункових відомістю. Про те що, до відома всіх працівників, щорічно доводився графік відпусток та отримували відпустки відповідно до графіку підтверджуються відповідним заявами працівників. [PERSON] зі скаргами не зверталась до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області Державної інспекції України з питань праці, де він міг би писати, що працює у відповідача з травня 2014 року, була б проведена перевірка і встановлено факти порушення трудового законодавства, однак позивачем цього зроблено не було. Суд приймає до уваги також і те, що згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1\~ст. 21 КЗпП України\~трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення\~\~трудового договору згідно зст. 36, 38, 39 КЗпП України\~укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже дії відповідача були здійснені з дотриманням норм чинного законодавства України і підстав для встановлення факту роботи, виплати коштів, компенсації, записів в трудову книжку немає, отже факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно позивача (крім договірних, передбачених законом, зазначених в позові) відносно зарплати, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження можливе позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позові, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача, оскільки позивач при подачі позову не сплатив судовий збір, звільнений за законом, але через відмову в задоволенні позову вказане потрібно віднести за рахунок держави. Частиною 5 ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ТОВ «Компанія «ДІВЕС» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати після звільнення та компенсації за час затримки розрахунку при звільнення, грошових коштів та витрат відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed