Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - третя особа-1, ПАТ «КБ «Хрещатик»), Державної казначейської служби України (далі - третя особа-2, ДКС України), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 179 344,80 грн. майнової шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, щоміж ним та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір № 227D-654029 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США із щомісячною сплатою процентів від 19.01.2016 року.На виконання договору позивачем було внесено на вкладний (депозитний) рахунок 14 200,00 доларів США, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 227715950 від 19.01.2016 року. Станом на 02.04.2016 року загальна сума вкладу з нарахованими відсотками становила 14 477,05 доларів США.На підставі постанови правління НБУ від 05.04.2016 року № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.04.2016 року № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Відповідно до рішення Правління НБУ від 02.06.2016 № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03.06.2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».Позивачу було виплачено 200 000,00 грн. гарантованої суми за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.Разом з тим, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 року було залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.01.2017 року і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 року у справі № 826/6665/16, якою було визнано протиправним та скасовано постанову НБУ про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних.Отже, позивач вважає, що внаслідок такого неправомірного рішення НБУйому було завдано майнову шкоду у розмірі 179 344,80 грн. тобто у розмірі залишку суми на депозитному рахунку. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Національного банку України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», Державної казначейської служби України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування матеріальної шкоди та справу призначено до судового розгляду на 27.11.2017 року. В судовому засіданні 27.11.2017 року представник відповідача надав письмові заперечення на позовну заяву, у яких останній просить відмовити в позові, оскільки НБУ є особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, Законом України «Про Національний банк України» та іншими законами України, відтак НБУ не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями НБУ. Отже, саме банк, з яким позивач уклав договір, є особою, яка несе відповідальність за неналежне надання послуг. До того ж, оскільки НБУ має особливий статус, а саме являється особливим органом державного управління, то він не підпадає під суб`єктний склад осіб, які можуть нести відповідальність згідно ст. 1173 Цивільного кодексу України. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2017 року, згідно ч. 3 ст. 191 ЦПК України (в редакції кодексу станом на 27.11.2017 року),у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача, у справі оголошено перерву до 13.12.2017 року. 13.12.2017 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному справу було знято зі складу та призначено на 16.01.2018 року. 13.12.2017 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшли письмові пояснення представника позивача в яких останній зазначає, що факт заподіяння шкоди підтверджується неможливістю позивача розпоряджатись своїм майном - грошовими коштами, а протиправність поведінки відповідача встановлено постановою Окружного адміністративного суду м. Києва якою встановлено, що протиправна постанова НБУ порушує права вкладників ПАТ «КБ «Хрещатик», відтак, позивач має право на відшкодування шкоди, завданої йому неправомірним рішеннямНБУ. 16.01.2018 року у зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання розгляд справи було відкладено до 08.02.2018 року. 02.02.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшли пояснення представника ПАТ «КБ «Хрещатик» в яких останній просить в позові відмовити, оскільки постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.01.2017 року у справі № 826/6665/15 не було визнано ПАТ «КБ «Хрещатик» платоспроможним, крім того, предметом позовних вимог у цій справі було визнання протиправною виключно постанови НБУ № 234 від 05.04.2016 року, а постанова НБУ№ 231/БТ «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії проблемних» та рішення виконавчої дирекції ФГВФО від 05.04.2016 року № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» є чинними та дійсними. 08.02.2018 року у зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання розгляд справи було відкладено до 06.03.2018 року. З 15.12.2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII, згідно яких Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції 2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як визначено у ст. 196 ЦПК України, для виконання завдань підготовчого провадження у кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче судове засідання. За таких обставин, під час проведення судового засідання 06.03.2018 року суд з урахуванням складності справи та її значення для сторін, визначив необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2018 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Національного банку України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», Державної казначейської служби України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування матеріальної шкоди та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 04.04.2018 року. 29.03.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача в яких останній просив задовольнити позовні вимоги повністю, оскільки Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі від 07.12.2017 року у справі № 826/15685/16 встановив, що невжиття своєчасних належних заходів реагування по відношенню до ПАТ «КБ «Хрещатик», на переконання позивачів, призвело до порушення їхніх прав та унеможливило повернення депозитних вкладів. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.04.2018 року, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із неявкою представника відповідача та представників третіх осіб та відсутністю доказів про належне їх повідомлення про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено до 18.04.2018 року. 18.04.2018 року у зв`язку із перебуванням судді у відпустці справу було знято зі складу та призначено на 07.05.2018 року. 07.05.2018 рокуу зв`язку із перебуванням судді на лікарняному справу було знято зі складу та призначено на 25.05.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із неявкою учасників судового процесу та відсутністю доказів про належне повідомлення про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено до 13.07.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із неявкою учасників судового процесу та відсутністю доказів про належне повідомлення про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено до 29.08.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.08.2018 року, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із неявкою представника відповідача та представників третіх осіб та відсутністю доказів про належне їх повідомлення про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено до 11.10.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2018 року, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із неявкою учасників судового процесу та відсутністю доказів про належне повідомлення про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено до 10.12.2018 року. 10.12.2018 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному справу було знято зі складу та призначено на 12.03.2019 року. 09.01.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання представника позивача про уточнення позовних вимог, у якому останній просить викласти позовні вимоги у наступній редакції: «стягнути з Національного банку України на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 179 344,80 грн. майнової шкоди», зважаючи на те, що НБУ не має бюджетних асигнувань з Державного бюджету України. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2019 року, згідно ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у зв`язку залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - третя особа-3, ФГВФО), у справі було оголошено перерву до 26.04.2019 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.04.2019 року, згідно ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у зв`язку із неявкою представників третіх осіб та відсутністю доказів про належне їх повідомлення про час та місце розгляду справи, у справі було оголошено перерву до 12.06.2019 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2019 року, згідно ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у зв`язку із першою неявкою представника позивача, який повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, у справі оголошено перерву до 24.09.2019 року. В судове засідання 24.09.2019 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Представники третіх осіб в судове засідання 24.09.2019 року не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Оскільки як визначено у ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вирішив розглянути справу по суті за відсутності представників третіх осіб. В судовому засіданні 24.09.2019 року представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні 24.09.2019 року щодо задоволення позову заперечував з викладених у письмових запереченнях підстав та просив в позові відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши подані сторонами письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що19.01.2016 року між [PERSON] (Вкладник) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (Банк) було укладено договір № 227D-654029 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США із щомісячною сплатою процентів, відповідно до п. 1.1 якого, Банк приймає грошові кошти Вкладника на вкладний (депозитний) рахунок, що відкривається Банком на його ім`я, в сумі 14 200,00 доларів США строком з 19.01.2016 року по 19.07.2016 року. Факт внесення коштів позивачем на вкладний рахунок підтверджується меморіальним валютним ордером № 227715950 від 19.01.2016 року. Постановою Правління Національного банку України від 05.04.2016 року № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «КБ «Хрещатик» було віднесено до категорії неплатоспроможних. На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.04.2016 року № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Правлінням Національного банку України 02.06.2016 року прийнято постанову № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03.06.2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені ст. ст. 37, 38, 51, ч. ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 02.07.2016 року [PERSON] заявив до ПАТ «КБ «Хрещатик» свої кредиторські вимоги за договором № 227D-654029 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США із щомісячною сплатою процентів, що підтверджується кредиторською вимогою вх. № 5207 від 02.07.2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. При цьому, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини. Як вбачається із п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Пунктом 6 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними та цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно п. п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. В силу приписів ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплені у ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Як вбачається із п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Отже, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Вказане підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20.01.2015 року у справі № 6-2001цс15. Так, Верховний Суд України зазначає, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В подальшому така правова позиція підтримана і Верховним Судом, зокрема, у його постанові від 10.04.2019 року у справі № 182/7301/17 (провадження № 61-46092св18), у якій зазначається, що після введення у банку тимчасової адміністрації стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим. Акцептовані кредиторські вимоги не задовольняються за рахунок гарантованого державою відшкодування за вкладами, оскільки їх задоволення здійснюється у межах ліквідаційної процедури у порядку, визначеному статтею 52 Закону, за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна банку. У своїй постанові від 04.09.2019 року у справі № 243/8557/16-ц (провадження № 61-15759св18) Верховний Суд зазначає, що задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону. Отже, віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних фактично унеможливило виконання банком своїх зобов`язань щодо виплати вкладу та відсотків позивачу. Так, між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні відносини, відтак, стягнення суми вкладу позивачем повинно відбуватись на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення вкладу з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позивачу було виплачено 200 000,00 грн. гарантованої суми за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про що ним зазначено у позовній заяві. Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади.Учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку.Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Отже, доводи позивача, що Національний банк України має нести майнову відповідальність за зобов`язаннями неплатоспроможного банку є необґрунтованими. Щодо посилань позивача на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/15685/16 варто зазначити наступне. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. В силу положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 82 ЦПК України визначено випадки, у яких сторона звільняється від доказування обставин, на які посилається. Так, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте у розгляді справи № 826/15685/16 в Окружному адміністративному суді м. Києва, у якій було ухвалено постанову від 28.02.2017 року, не брали участь ті самі особи, що беруть участь у розгляді даної справи, отже, обставини, встановлені під час розгляду справи № 826/15685/16 в Окружному адміністративному суді м. Києва, не є встановленими у даній справі та підлягають доказуванню. Крім того, посилання позивача на встановлення у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017 року, факту протиправності бездіяльності Національного банку України щодо невжиття останнім своєчасних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників, що призвело до доведення ПАТ «КБ «Хрещатик» до неплатоспроможності та неможливості повернення депозитних вкладів, суд вважає безпідставними, оскільки у вказаній постанові не міститься висновку, що внаслідок дій або бездіяльності НБУ порушено право позивача на отримання коштів за договором банківського вкладу, та таке твердження не можна вважати загальновідомим фактом, відтак, воно підлягає доказуванню. У рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.01.2017 року у справі № 826/6665/16, що було залишене без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 року, на яке посилається позивач, не міститься жодного висновку, що внаслідок дій чи бездіяльності НБУ було порушено права вкладників ПАТ «КБ «Хрещатик», в тому числі і позивача, на отримання коштів за договорами банківського вкладу. Крім того, постановою Верховного Суду від 16.05.2019 року скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 826/6665/16, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Посилання позивача на ст. 1173 Цивільного кодексу України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, не заслуговує на увагу з огляду на наступне. Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність. Згідно зі ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органами місцевого самоврядування відповідно до ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління. В силу п. 3.1 рішення Конституційного суду України від 26.02.2009 року № 6-рп/2009 у справі N 1-15/2009, Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (стаття 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (статті 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-XIV, а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (статті 4, 29, 31, 42 Закону). Отже, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України. До того ж, у справах по ст. 1173 Цивільного кодексу України суд, по-перше, встановлює невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам; по-друге, суд встановлює, чи порушуються суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У спорі, що розглядаються, доведення самого факту наявності шкоди є передумовою для встановлення наявності порушеного цивільного права. Крім того, як встановлено ст. 4 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання. Аналогічна норма закріплена у ст. 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до якої Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. До функцій відповідача, перелік яких міститься у ст. ст. 6, 7 Закону України «Про Національний банк України», не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Разом з тим, позивачем не надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів заподіяння шкоди протиправними діями чи бездіяльністю відповідача. Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та позов задоволенню не підлягає. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 року (справа № 802/2236/17-а). Згідно ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із копії дублікату квитанції № 0.0.862345140.1 від 03.10.2017 року, позивачем було сплачено за подачу позову до Печерського районного суду м. Києва судовий збір у розмірі 1 793,46 грн.Доказів понесення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, позивач суду не надав. Оскількисуд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то сплачена сума судового зборупозивачу не відшкодовується. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed