Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом про стягнення заборгованості. В обґрунтуванням позовних вимог зазначають, що 01.12.2006 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики у відповідності до якого позикодавця передали відповідачу грошову позику в розмірі 24000,00 гривень. Датою повернення позики визначено після погашення банківського кредиту за куплену в кредит квартир по вул. Вадима Гурова, 42/2. На підтвердження виконання договору позики зі сторони позикодавців було оформлено розписку. Позивачам в листопаді 2016 року стало відомо, що відповідачем було повністю сплачено кредит за квартиру. 30.11.2016 року на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення суми боргу. У звязку з цим, просять суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 01.12.2006 року у розмірі 24000,00 гривень основного боргу та судові витрати. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 04.04.2018 року визнано обовязковою явку позивачів [PERSON], [PERSON]Л та відповідача [PERSON]. \~ \~ \~ \~Однак, позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що про погашення відповідачем кредиту дізнався від знайомого лише в кінці 2016 року. \~ \~ \~ \~Представник [PERSON], який представляє інтереси обох позивачів, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Разом з цим, надав до суду заяву, в якій просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивачі є дідусем та бабусею його покійної дружини. Позивачі були єдиними найближчими родичами його дружини, тісно спілкувались та достеменно знали про погашення іпотечного кредиту від своєї онучки. \~ \~ \~ \~Суд, вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно договору позики від 01.12.2006 року [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони склали цей договір позики. Позивачі дають в позику [PERSON] для часткового дострокового погашення банківського кредиту за придбану квартиру в кредит через Укрсіббанк за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Постишева, 42/2 суму 24000,00 гривень. Повернення суми відбудеться після погашення банківського кредиту (а.с. 8). Згідно розписки [PERSON] 01.12.2006 року отримав в борг на часткове погашення кредиту за придбану квартиру в кредит за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Постишева, 42/2, 24000,00 гривень від бабусі та дідуся своєї жінки [PERSON] та [PERSON]. Зобовязався повернути борг після повного погашення заборгованості банківського кредиту (а.с. 8, зворот). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з\~положеннями ст.1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. \~На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка не замінює сам договір позики і не є письмовою формою договору позики. Однак розписка є важливим документом, який може підтвердити існування договору позики, розмір фактично одержаних майна або грошей, а також розмір плати за користування позикою. Верховний Суд України, у постанові від 18 вересня 2013 року, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). \~ \~ \~ \~Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ у справі № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, враховуючи вищенаведене суд констатує про наявність заборгованості відповідача перед позивачами відповідно до боргової розписки від 01.12.2006 року у загальному розмірі 24000,00 грн.. Разом з тим, розглядаючи клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне його задовольнити, у звязку з наступним. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що при цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, як вбачається з договору позики та розписки від 01.12.2006 року кінцевим терміном повернення боргу визначено повне погашення банківського кредиту. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права». \~ \~ \~ \~Повне погашення кредиту, а отже і початок строку перебігу позовної давності відбулось в 2009 році (а.с. 29). У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд критично ставиться до посилання позивача [PERSON], що про погашення кредиту він дізнався лише в 2016 році від свого знайомого, оскільки позивачі є бабусею та дідусем дружини відповідача, перебували в родинних відносинах, а тому не могли не знати про погашення кредитного договору. Направлення вимоги про повернення боргу на адресу відповідача після закінчення строку позовної давності суд розцінює, як можливість штучного встановлення перебігу строку позовної давності. Поважності причин пропуску строку позовної давності позивачами суду не надано. Частино. 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у звязку зі спливом строків позовної давності.

Outcome: dismissed