Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з вимогами: встановити факт відсутності [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], понад шість місяців в квартирі [ADDRESS]; визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]; зобов'язати Затоківську селищну раду зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі [ADDRESS]. При цьому, позивачі посилаються на те, що [PERSON] є основним квартиронаймачем та бажає приватизувати квартиру [ADDRESS], однак в ній зареєстровані, але не проживають з січня 2012 року [PERSON] та його брат [PERSON], який не бажає добровільним шляхом знятися з реєстраційного обліку, хоча є власником квартири [ADDRESS] в тому ж будинку. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив суд вселити його в квартиру [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою. В обґрунтування, [PERSON] посилається на те, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 12.05.2004 року, яке було залишено в силі апеляційною та касаційною інстанцією, його було вселено в квартиру [ADDRESS] та зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні квартирою. Після чого він був вселений в квартиру, але [PERSON] всіляко перешкоджала йому в нормальному проживанні та ускладнювала своєю поведінкою користування житлом. [INFO] року у [PERSON] народився син і через невідповідність умов проживання для маленької дитини він з сім'єю був вимушений тимчасово проживати за іншою адресою. Постійні звернення [PERSON] до Затоківської селищної ради як до наймодавця, позитивних результатів не дали. [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи сповіщалась, у минулих судових засідання свої позовні вимоги підтримувала. Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала уточнені позовні вимоги та просила відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'про час та місце слухання справи сповіщались. Представник Затоківської селищної ради у судовому засіданні заперечувала проти зустрічних позовних вимог [PERSON] та не заперечувала проти позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], їх вирішення залишила на розсуд суду. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався. [PERSON] у судове засідання не з'явився, його представник - [PERSON] у судовому засіданні підтримав зустрічні позовні вимоги та заперечував проти вимог [PERSON]. Представник Білгород-Дністровського районного відділу ГУДМС України в Одеській області у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався, надав на адресу суду заяву з проханням провести розгляд справи за його відсутністю, зауважень та заперечень не має. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позиції сторін, проаналізувавши всі наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи та не заперечувалось в судовому засіданні наймодавцем - Затоківською селищною радою. Згідно довідки від 31.03.2013 року (виписка з будинкової книги про склад сім'ї та прописку), виданої виконкомом Затоківської селищної ради, в однокімнатній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з 28.12.1981 року, основний квартиронаймач), [PERSON] (з 23.05.1984 року, чоловік основного наймача з яким вона розлучилась 28.08.2004 року), [PERSON] (з 25.10.2010 року, син основного наймача), [PERSON] (з 02.10.1998 року, син), [PERSON] (з 24.07.1987 року, який доводиться рідним братом [PERSON]). Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2004 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням було відмовлено, а зустрічні вимоги [PERSON] задоволені та вселено його до квартири [ADDRESS] з зобов'язанням [PERSON] не чинити йому перешкод в користування приміщенням. Апеляційною та касаційною інстанцією дане рішення не було скасоване чи змінено. В своїх роз'ясненнях викладених в Постанові №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу України» Пленум Верховного Суду України наводить, що наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою для розгляду і задоволенню позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не закінчився. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не виключає можливість [PERSON], за наявності підстав передбачених ст..ст. 71, 72 ЖК УРСР звернутися до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Саме з таких підстав, [PERSON] має право звернутися до суду з вимогами про вселення його до квартири, у разі наявності підстав ст.. 9 ЖК УРСР: ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення чи обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Однак, судом встановлено, що [PERSON] з січня 2012 року не проживає в квартирі [ADDRESS], згідно з актом про не проживання від 24.03.2013 року, який склали сусіди та засвідчив голова Затоківської селищної ради Звягінцев В.І. Цей факт також підтверджується довідкою ВУЖКГ № 20 від 20.03.2013 року, до того ж, [PERSON] в своїй позовні заяві зазначив, що [INFO] року у нього народився син і через невідповідність умов проживання для маленької дитини він з сім'єю вимушений тимчасово проживати за іншою адресою. Відповідно до зазначеного акту про не проживання від 24.03.2013 року, який склали сусіди та засвідчив голова Затоківської селищної ради Звягінцев В.І., судом, також встановлено, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з січня 2012 року. За роз'ясненнями Пленуму ВСУ в постанові від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» п.11: відповідно до ст.107 ЖК ( 5464-10 ) наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно зі ст.ст. 71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин провадиться в судовому порядку. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщення. Поважність причин відсутності особи місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому встановлення причин відсутності понад встановлені законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Судом встановлено, що [PERSON] понад двох років не проживає в квартирі [ADDRESS] через невідповідність житлових умов проживанню маленької дитини - його сина [PERSON], [INFO], тому він з родиною проживає в належній йому квартирі [ADDRESS], що становить 20/100 частин зазначеного будинку, яку він успадкував 28.12.2011 року та отримав свідоцтво про право на спадщину серії ВРО, реєстровий № 2536. Щодо [PERSON], судом встановлено, що він з січня 2012 року не проживає в квартирі [ADDRESS] та його місце перебування членам родини та знайомим не відоме. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: квартира [ADDRESS], обґрунтованими та такими, що можуть бути задоволені. Разом з тим, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні зустрічної позовної заяви про вселення. Згідно ч.1 ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Стаття 7: зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Тобто на підставі вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003р. є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, та положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із зазначених вимог, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). В інформаційному листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ звернуто увагу на те, що «Відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому суду необхідно врахувати, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України). Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: квартира [ADDRESS]. Виходячи з викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо суд вважає за необхідне частково задовольнити первісні позовні вимоги, оскільки вони обґрунтовані та доведені в судовому засіданні, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial