Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

[PERSON] виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. 09.02.2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], у якому просить про зміну способу стягнення аліментів, що стягуються із [PERSON] на її користь на утримання дитини: [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 200 грн. щомісячно, визначивши їх у розмірі чверті його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 21.12.2010 року. Від шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області у справі №2-645/2010 стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 200 грн. щомісячно, до досягнення сином повноліття, про що 17.08.2010 року видано виконавчий лист. На даний час змінився рівень життя, зріс мінімальний розмір аліментів, а відповідач аліменти сплачує невчасно та не у повному обсязі, не бере участі в інших витратах на дитину, чим ставить її сімю у скрутне матеріальне становище. 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, до суду не подав, а також, не подавав заяви про визнання ним позовних вимог [PERSON], не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 09.02.2018 року (а.с.15). ІІ. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача Заяв, клопотань від позивача та відповідача у означеній цивільній справі, повязаних із розглядом справи, до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали суду від 09.02.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи на 06.03.2018 року без повідомлення (виклику) сторін, розяснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки, запропоновано відповідачеві у пятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.15). 2. Оскільки поштова кореспонденція від відповідача [PERSON], зокрема ухвала суду від 09.02.2018 року, що направлялася за зареєстрованим місцем проживання останнього, повернута до суду з відміткою відділення Укрпошти про те, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає (а.с.20), то розгляд справи 05.03.2018 року відкладався на 21.03.2018 року з метою розміщення на веб-порталі «Судова влада» оголошення про відкладення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.22-24). Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] належно повідомлений про здійснення судового розгляду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини у порядку спрощеного позовного провадження та не надіслав відзив на позовну заяву без поважних причин. 3. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України розяснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно із вимогами ч.2 ст.191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.191 ЦПК України. 4. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідачем не надіслано до суду відзиву у встановлений судом в ухвалі від 09.02.2018 року строк, про поважність причин його неподання не повідомлено. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обовязку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Суд встановив, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.08.2007 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.12.2010 року, що підтверджується копією заочного рішення Шаргородського районного суду (а.с.10). Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище із «Супрун» на «Василенко», що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 13.12.2011 року серії І-АМ №005126 (а.с.8). 31.08.2013 року позивач одружилася із [PERSON] і після одруження їй присвоєно прізвище «Захандревич», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-АМ №140343 (а.с.9). Від спільного проживання у шлюбі позивача та відповідача [PERSON] у них народилася дитина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 100652 (а.с.5). На користь позивача з відповідача [PERSON] за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.08.2010 року у справі №2-645/2010 на утримання сина [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі по 200 грн. щомісячно, починаючи з 17.08.2010 року і до досягнення дитиною повноліття, про що видано виконавчий лист. Вказана обставина підтверджується копією виконавчого листа №2-645/2010 р., що виданий Шаргородським районним судом (а.с.6). Таким чином, позивач [PERSON], як одержувач аліментів, відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, має право на звернення до суду з означеним позовом. З довідки Гибалівської сільської ради від 08.02.2018 року №174 вбачається, що син сторін проживає з позивачем, знаходиться на утриманні позивача (а.с.7), тобто позивач має право вибору способу стягнення аліментів. Судом встановлено, що аліменти на утримання дитини стягуються у розмірі, що є меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є порушенням вимог ч.2 ст.182 СК України. Враховуючи, що витрати на утримання дитини не можуть в повній мірі забезпечуватися позивачем і розмір аліментів, які отримує позивач від відповідача за рішенням суду, не забезпечує в повній мірі гармонійного розвитку дитини, то права сина сторін на належне утримання з боку батька порушені, тому підлягають судовому захисту. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Норми права, на які посилався позивач, які суд не застосував, мотиви їх незастосування. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обовязку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття… Сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~ст.150 Сімейного Кодексу України\~ батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). За змістом ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абз.2 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.183 СК України. Встановлений\~Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»\~прожитковий мінімум для дитини вікoм з 6 до 18 років з 01 січня\~2018 року становить 1860 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. У позовній заяві позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог зсилається, крім вимог ст.ст.180-183 СК України, на норми ст.192 СК України. Суд вважає, що вказана норма права при вирішенні спірних правовідносин, що виникли між сторонами, застосуванню не підлягає. Судом встановлено, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обовязку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду. За рішенням суду аліменти на утримання дітей присуджуються двома способами у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що передбачено в абзаці 1 частини 3 ст.181 СК України. Порядок вирішення питання щодо зміни способу стягнення аліментів та особи, які мають право звернутися з таким позовом до суду, визначені в абзаці 2 ч.3 ст.181 СК України, тоді як ст.192 СК України регулює зміну розміру аліментів, тобто збільшення або зменшення визначеного судом розміру аліментів. VІ. Висновки суду Враховуючи, що позивачкою наведено обставини щодо стягнення з відповідача аліментів у розмірі, меншому, ніж передбачений ч.2 ст.182 СК України, що ставить її сімю у скрутне матеріальне становище, а також порушує права дитини, передбачені ч.2 ст.182 СК України, то суд приходить до висновку, що позов [PERSON] щодо зміни способу стягнення аліментів і визначення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача на утримання дитини, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивачка, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які підтверджуються письмовими доказами, наданими до позову, оскільки відповідач відзиву на позов до суду не подавав. Зокрема, що сторони мають спільну дитину неповнолітнього сина [PERSON], спосіб утримання якого є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти згідно з рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.08.2010 року; що [PERSON] сплачує аліменти на утримання сина за рішенням суду в твердій грошовій сумі в розмірі по 200 грн. щомісяця, у звязку із чим на позивача [PERSON], з якою проживає дитина, покладено більший обсяг обовязків по утриманню сина, ніж на відповідача, що ставить сторони у нерівні умови. Таким чином, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів не достатньо та у неповній мірі забезпечує матеріальне становище дитини для її гармонійного розвитку, що суперечить вимогам ч.2 ст.182 СК України. Відтак, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. При цьому суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 704,80 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved