Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ковач Іван Васильович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до Ужгородської міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Ужгородської міської ради № 621 від 05.02.2008 року «Про надання земельних ділянок», [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку в [ADDRESS] . Згідно п.8 даного рішення, позивача, разом з іншими землевласниками зобов`язано створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видавати членам створеного товариства. Вказує, що 11.03.2008 року згідно з квитанцією № 006-1 через Закарпатський РД «Swedbank», ним було перераховано суму 19 325.00 грн. до міського бюджету м. Ужгорода, з призначенням платежу «внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури м. Ужгорода». Фактично внесені кошти із розрахунку 25 грн. за один квадратний метр відповідно до рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006 року IV сесії V скликання та рішення №245 IVсесії V скликання від 21.02.2007 року. Зазначає, що 25.12.2008 року йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №261190, згідно якого фактично передано йому на праві власності земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0773 га. У травні 2018 року від свого найманого працівника [PERSON] він дізнався, що вона зверталася до суду з аналогічним позовом, та що постановою Ужгородського міськрайонного суду по адміністративній справі № 2-а- 1024/11 від 14.02.2013 року, яка набрала законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення Ужгородської міської ради №99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» яким встановлено обов`язкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Даною постановою встановлено, що всі питання, пов`язані з виготовленням будь-яких технічних умов будівництва житлового будинку на земельній ділянці та пов`язані з ними витрати, в тому числі і сплата коштів замовників, що залучалися для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів згідно постанови КМУ «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 року № 40, повинні вирішуватися вже після отримання у власність земельної ділянки, а не при вирішені питання її надання. Таким чином стверджує, що Ужгородська міська рада безпідставно зобов`язала його сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури [ADDRESS] до моменту оформлення ним права власності на земельну ділянку. Внаслідок сплати коштів, правові підстави яких відпали, йому нанесено матеріальну шкоду у сумі 19 325,00 гривень. Вважає, що Ужгородська міська рада безпідставно володіла його коштами в сумі 19325,00 грн. і після визнання рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 незаконним, повинна була повернути йому вказані кошти, чого відповідачем не здійснено, а отже у нього виникли правові підстави для їх повернення, тому просить суд поновити перебіг строку позовної давності та стягнути з Ужгородської міської ради на її користь безпідставно набуті кошти та сплачений судовий збір. Позивач не скористався правом на участь у судовому засіданні та його представник - адвокат Ковач І.В. подав заяву, згідно з якою просив провести розгляду справи без участі сторони позивача та задоволити позов. Представник Ужгородської міської ради Федьо Т.М. також не скористалася правом на участь у судовому засіданні та подала заяву, згідно з якою просила провести розгляд справи без її участі на підставі наявних матеріалів. Згідно поданого нею відзиву на позовну заяву, просила у задоволенні такої відмовити та застосувати строки позовної давності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Рішенням IV сесії V скликання Ужгородської міської ради від 05.02.2008 року № 621 «Про надання земельних ділянок», [PERSON] , була надана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі [ADDRESS] Пунктом 8 даного рішення зобов`язано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства. Для оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку, Ужгородською міською радою було зобов`язано [PERSON] здійснити внесення до бюджету міста коштів на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста, виходячи з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр протягом 30 календарних днів згідно із рішенням Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва». Пунктом 3 рішення № 99 від 23.11.2006 року було визначено, що у разі невиконання цих умов, рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність. На виконання такої вимоги, [PERSON] 11.03.2008 року перерахував через Закарпатський РД «Swedbank» суму 19 325.00 грн., з призначенням платежу «внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури м. Ужгорода», що підтверджується копією квитанції № 006-1 від 11.03.2008 року. Судом також встановлено, що 25.12.2008 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 261190, згідно якого фактично передано їй на праві власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] У відповідності до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. При цьому у розумінні ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Процедура безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначена ст. 118 Земельного кодексу України, якою не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. З контекстного аналізу зібраних доказів, суд прийшов до переконання, що зобов`язання позивача сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури [ADDRESS], до моменту оформлення ним права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказано адресою, було безпідставним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст. 15 ЦК України). Статтею 1212 ЦК України регламентовано обов`язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що Ужгородська міська рада після скасування постановою суду, яка набрала законної сили, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», на підставі якого [PERSON] перерахував на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури [ADDRESS] в розмірі 19 325,00 грн., утримує ці кошти безпідставно, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення безпідставно набутих коштів є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України, передбачена загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки. Матеріалами підтверджено, що позивач не був учасником провадження у справі №2-а-1024/11 та присутнім при винесенні постанови Львівським апеляційним адміністративним судом у справі №876/6629/13 від 20.03.2014 року, яка набрала законної сили. В матеріалах справи наявна копія постанови, видрукувана з Єдиного державного реєстру судових рішень у червні 2018 року. Тому доводи позивача про те, що йому стало відомо про скасування та незаконність рішення відповідача, на виконання якого ним було сплачено кошти є доведеними. Відповідачем такі обставини не спростовано та належними доказами не доведено. При цьому позивач не міг дізнатись про незаконність рішення відповідача на момент сплати коштів до місцевого бюджету, оскільки в силу положень ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, вправі приймати рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в користь [PERSON] судові витрати у сумі 640 гривень судового збору.

Outcome: approved