Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] 08 липня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів і витрат. Позивач в своєму позові посилався на те, що 30 квітня 2008 року відповідач звернувся до нього з позовом до суду про стягнення заборгованості по кредитному договору від 10 січня 2007 року, [PERSON] подав зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним, оскільки він такого договору не укладав і боргу перед цим банком не мав. Рішенням суду в задоволенні позову банку було відмовлено, його зустрічний позов був задоволений і визнано договір недійсним. Цим же рішенням з банку на користь позивача стягнуть 4548 грн. 70 коп. Після набрання цим рішенням законної сили, [PERSON] отримав виконавчий лист і подав його до виконання; для цього позивач в банку відкрив рахунок, щоб банк міг на нього перерахувати вказану суму, але відповідач, перерахувавши вказані в рішенні суду кошти для позивача, списав ці кошти на свою користь, начебто в рахунок погашення заборгованості по вже недійсному кредитному договору, тобто вказані в рішенні суду кошти позивач від відповідача так і не отримав, вважає їх своїми і наполягає на їх виплаті відповідачем йому. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому стягнутої по рішенню суду суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити інфляційні витрати, відсотки, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив стягнути з відповідача вказану неправомірно набуту суму, інфляційні витрати, відсотки, списані з картки кошти, витрати на правову допомогу адвокату і судові витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно було ними позов до суду про стягнення заборгованості, позивач заявив зустрічний позов про визнання договору недійсним; судом винесено рішення про задоволення зустрічного позову, рішення набрало законної сили. Спочатку було непорозуміння з перерахуванням коштів позивачу, але в серпні цього року всі належні позивачу кошти вони перерахували і [PERSON] їх отримав, про що є документальне підтвердження. Проти стягнення з них решти коштів вони заперечують, оскільки це не передбачено при виконанні судового рішення договорами з позивачем і законом (інфляція, відсотки, правова допомога та інш.). На письмові звернення позивача і його представника вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають рішення суду виконаним повністю, позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 30 квітня 2008 року відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до позивача [PERSON] з позовом до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області про стягнення заборгованості по кредитному договору від 10 січня 2007 року, [PERSON] подав зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним, оскільки, на його думку, він такого договору не укладав і боргу перед цим банком не мав. Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 27 березня 2013 року в задоволенні позову банку було відмовлено повністю, зустрічний позов був задоволений і визнано договір недійсним. Цим же рішенням з банку на користь позивача стягнуть 4548 грн. 70 коп. Після набрання цим рішенням в квітні 2013 року законної сили, [PERSON] 03 червня 2013 року отримав виконавчий лист і подав його до виконання; для цього позивач в ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив рахунок, щоб банк міг на нього перерахувати вказану суму, але відповідач, перерахувавши вказані в рішенні суду кошти в сумі 4548 грн. 70 коп. для позивача, списав ці кошти на свою користь, начебто в рахунок погашення заборгованості по вже недійсному кредитному договору, тобто вказані в рішенні суду кошти позивач від відповідача так і не отримав. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому стягнутої по рішенню суду суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити інфляційні витрати, відсотки, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що за результатами проведеного аналізу доданих до позовної заяви виписок з рахунку позивача [PERSON], встановлені наступні автоматичні списання коштів: 01 лютого 2012 року - в розмірі 0.92 грн.; 16 лютого 2012 року - в розмірі 247.5 грн.; 04 грудня 2013 року - в розмірі 70.57 грн.; 05 грудня 2013 року - в розмірі 0.67 грн.; 09 січня 2014 року - в розмірі 4525.96 грн. Таким чином, загальна сума списаних з рахунку позивача коштів для погашення простроченої заборгованості складає 4845.62 (чотири тисячі вісімсот сорок п'ять грн.. 62 коп.). Відповідно до меморіального ордеру № 1 від 12 серпня 2014 року на рахунок позивача відповідачем перераховані кошти в сумі 4845.62 гривень, тобто відповідачем повністю виконане рішення суду і всі списані з рахунку позивача кошти відповідачем йому повернуті. Крім того суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення штрафних санкцій, а саме індексу інфляції (інфляційні витрати) та 3% річних, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Не передбачено це і при виконанні рішення суду. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи відсутність договірних відносин між позивачем та відповідачем, правові підстави для нарахування штрафних санкцій та їх подальшої сплати ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутні. Поряд з цим, необхідно зазначити, що нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на зазначене, необґрунтованими є і вимоги позивача щодо сплати послуг адвоката: відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст.79 ЦПК). Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Поняття правової допомоги, адвоката та фахівця у галузі права надано у ст. ст. 12, 56 ЦПК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 2 ст. 56 ЦПК України, особа, яка надає правову допомогу, допускається ухвалою суду за заявою особи, що приймає участь у справі і має такі права: знайомитися з матеріалами справи, робити з них виписки, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім в судовому засіданні. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. Крім того, відповідно до ст. 42 Цивільного процесуального кодексу України, повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами: довіреністю фізичної особи; Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання. Таким чином, угода на представництво інтересів в суді № 118 від 04 липня 2014 року, яка додана до позовної заяви, не є документом, що підтверджує повноваження представника позивача [PERSON]; сам адвокат участі в судовому засіданні не приймав, з матеріалами справи не знайомився, в суді правову допомогу не надавав. В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги і її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав. Суд звертає увагу і на те, що вказаною угодою позивач [PERSON] не уповноважує адвоката [PERSON] представляти його інтереси в суді, зокрема, характер угоди передбачає стягнення безпідставно набутих коштів з ПАТ КБ «ПриватБанк», надалі визначений загальний об'єм повноважень адвоката. Крім того, позивачем підписана угода на представництво інтересів в суді, в свою чергу, надана позивачем копія ордеру ПТ № 005875 на надання правової допомоги, виданого на підставі договору про надання правової допомоги/ доручення органу (установи) уповноваженого законом на надання безоплатної допомоги № 118 від 04 липня 2014 року у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська. Вказана в угоді на представництво інтересів в суді сума в розмірі 1948.80 (одна тисяча дев'ятсот сорок вісім грн.. 80 коп.) є необґрунтованою, безпідставною та документально не підтвердженою. Згідно ст. 44 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має вчиняти ця особа. Оскільки надання допомоги представником не відноситься до виду судових витрат, понесені позивачем витрати по оплаті послуг представника не відшкодовуються. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні це підтвердження не знайшло. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги і наполягання позивача і його представника на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів і витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів і витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed