Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

[PERSON] 15 січня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання договорів позики недійсними і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 14 січня 2010 року між відповідачем [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики на суму 7200000 доларів США і 22 січня 2010 року між цими ж особами було укладено ще один договір позики на суму 1800000 доларів США. 15 липня 2013 року [PERSON] померла, її спадкоємцем є відповідач [PERSON]. Рішенням суду стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 71910000 грн., це рішення набрало законної сили. [PERSON] дізналася про укладення вказаних договір та рішення суду, за її позовом було винесено рішення суду про стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 3854702.68 грн.. На думку позивачки, договори від 14 і 22 січня 2010 року були укладені з метою не виконання зобовязання за рішенням суду про стягнення з [PERSON] коштів на користь позивачки, тому вважає вказані договори фіктивними, оскільки вчинялися вони лише для виду. Також, 19 червня 2013 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з [PERSON] на користь позивачки 4129121.07 грн.. Вищеназвані договори, оформлені в вигляді розписок, повинні бути визнані недійсними. Позивач вважає, що заборгованості, вказаної у вказаних розписках, не має. На її звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає дії відповідачів по укладанню вказаних договорів неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просила суд визнати вказані договори позики від 14 і 22 січня 2010 року, укладені між відповідачем [PERSON] і [PERSON] недійсними, задовольнивши позов в повному обсязі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим судом, 14 січня 2010 року між відповідачем [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики на суму 7200000 доларів США і 22 січня 2010 року між цими ж особами було укладено ще один договір позики на суму 1800000 доларів США. 15 липня 2013 року [PERSON] померла, її спадкоємцем є відповідач [PERSON]. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 71910000 грн., це рішення набрало законної сили і видано виконавчий лист. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 3854702.68 грн. Однак, незважаючи на наявність рішення суду та відкритого виконавчого провадження №ВП Jfe40535387 від 07.11.2013р., [PERSON] продовжує ухилятися від виконання зобов'язань за договором. Також, 19 червня 2013 року рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська стягнуто з [PERSON] на користь позивачки 4129121.07 грн. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості. Такі висновки суду щодо відмови в задоволенні позову не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року Ш «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, визнається судом недійсним. Цивільний кодекс (ст. 234) називає такі правочини фіктивними. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі і у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Колегія суддів вважає, що укладені договори позики у вигляді розписок є фіктивними, оскільки були вчинені без наміру створити будь-які наслідки, що вбачається з наступного. Заперечуючи проти дійсності фактичного отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] у сумі 7\~200 000 доларів США та 1\~800 000 доларів США позивачка [PERSON], як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заявила клопотання про проведення технічної експертизи документів (розписок) з метою встановлення часу написання розписок та зобовязання відповідача [PERSON] надати оригінали розписок, що мають підтвердити обставини укладення оспорюваних правочинів, оскільки заперечувала, що ці розписки були написані саме в січні 2010 року, враховуючи що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у проведенні такої експертизи, чим порушив приписи ч.2 ст.303 ЦПК України, та фактично обмежив сторону позивача у можливості спростування обставин, щодо складання розписок між сторонами договору, обставини одержання грошових коштів відповідачем у позику саме у зазначений в цих розписках час, таке клопотання було задоволено. По справі було призначено судово-технічну експертизу документів, від проведення якої відповідач [PERSON] ухилився, шляхом відмови у наданні оригіналів розписок, що мали бути обєктом дослідження експерта, підтвердивши вказану позицію письмовою заявою (т.1 а.с.229). При цьому відповідач був попереджений про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, відповідно до положень ст.146 ЦПК України. Також, на підтвердження своїх доводів, позивачкою було надано суду апеляційної інстанції розписку, яка була укладена між відповідачами [PERSON] та [PERSON], яка має назву «Обязательство» (мовою оригіналу), за умовами якого [PERSON].В. та [PERSON] підтверджують обставини того, що розписки від 14 січня та 22 січня 2010 року складені фіктивно. При цьому позивачка, з метою доведення дійсності підписів [PERSON] та [PERSON] у вказаному документі, також просила провести почеркознавчу експертизу щодо встановлення оригінальності підписів, як [PERSON] так і [PERSON]. Не заперечував проти проведення такої експертизи і представник [PERSON] [PERSON], в судовому засіданні апеляційного суду, яке відбулось 06.06.2016 року, але в подальшому від проведення такої експертизи, а також наданні вільних та експериментальних зразків підписів відповідачі відмовились, в результаті чого експертизу проведено не було. Заперечуючи проти позову відповідачі наполягали на тому, що правовідносини, що виникли між Відповідачами, як сторонами договорів позики, не стосуються та не зачіпають прав Позивача, яка не є стороною оскаржуваних договорів, але колегія суддів вважає, що така позиція є хибною. В рішенні Вищого спеціалізованого суду України від 26.12.2012 року у справі № 6-49545св12 визначено правову позицію, відповідно до якої [PERSON], як заінтересована особа, мала право звернутися до суду з таким позовом. Правовий висновок зроблений у вказаному рішенні ВССУ від 26.12.2012 року у справі № 6-49545св12 встановлює що: «Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №2,4,7,11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном», або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності». Виходячи зі змісту наведеного, слід зробити обґрунтований висновок, про те, що встановлені обставини справи, та факт того, що укладення спірних договорів позики, оформлених у формі розписок, безпосередньо впливає на інтереси [PERSON], яка мала «виправдане очікування» задовольнити свої позовні вимоги за рахунок наявного майна боржника [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.44 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо стягнута сума не достатня для задоволення в повному обсязі усіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Стягнута з боржника сума розподіляється між стягувачами згідно з виконавчими документами, за якими відкрито виконавчі провадження на день зарахування стягнутої суми на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Таким чином, з урахуванням вимог щодо черговості задоволення вимог стягувачів, з огляду на значний розмір суми стягнутої на користь [PERSON] (71 910 000,00 грн.), [PERSON] не зможе отримати максимально можливу суму в задоволення своїх грошових вимог, враховуючи наявність майна у [PERSON] тільки на суму 4 129 121,07 грн. (оціночна вартість майна належного Відповідачу за даними виконавчої служби). Крім того, як вбачається з виписок з бази Державної фіскальної служби України в Дніпропетровській області будь-якая інформація про всі оподатковані і неоподатковані доходи (заробітна плата, пенсія, дивіденди тощо, або інше) та витрати [PERSON], [PERSON], [PERSON], джерела таких доходів і витрат, за період з 2004 року і по даний час (щодо [PERSON] - по день смерті) в базах даних відсутня, а тому зробити висновок про наявність у вказаних осіб будь-яких грошових коштів, у тому числі у зазначених в розписках розмірах не можливо. Самі відповідачі надати інформацію щодо джерел надходження у [PERSON] та [PERSON] грошових коштів у сумі 8,9 мільйонів (8 900 000) доларів США, посилаючись на обраний ними спосіб захисту, категорично відмовились. Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд приходить до переконання, про наявність підстав для висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] за попередньою домовленістю склали фіктивний договір позики (розписки), з метою уникнення виконання зобов'язань [PERSON] у виконавчому провадженні, а [PERSON], як зацікавлена особа, має право на оскарження цих договорів. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, як таке, що ухвалено в порушення норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved