Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

[PERSON] 03 вересня 2015 року звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, вселення, зазначивши третіми особами Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, [PERSON], Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції, прокуратура Жовтневого району м.Дніпропетровська (а. с. 4-8). В обґрунтування даного позову позивач у позовній заяві та у судовому засіданні посилалась на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 1971 року, укладеного без нотаріального посвідчення між [PERSON] та [PERSON], останні й отримав у власність 2/8 частин домоволодіння № 66-68 по вул. Ласточкіна у м. Дніпропетровську, куди заселився, був зареєстрованим та проживав до своєї смерті 03 березня 1990 року. В даному будинку народилась донька [PERSON] та [PERSON] [PERSON], яка проживала в будинку й станом на день смерті батька, у звязку з чим вона та батьки [PERSON], які також проживали в даному будинку, вважали себе такими, що фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] Батько [PERSON] помер у грудні 1999 року, мати у листопаді 2012 року. [PERSON] після смерті батька проживала в будинку, ремонтувала, доглядала за будинком, сплачувала комунальні послуги. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є її малолітній син [PERSON] Нікіта, [INFO], який визнаний дитиною-сиротою, опікуном призначено [PERSON] та місце проживання дитини визначено разом із опікуном за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ласточкіна, 66. З дня фактичної купівлі будинку [PERSON] та його дружина [PERSON], а в подальшому їхня донька [PERSON] та онук Нікіта постійно проживали в будинку, зробили в будинку ремонт, замінили дах, побудували прибудову, влаштували туалет, кухню, ванну кімнату, провели газопровід та водопровід, встановили вікна, провели опалення, зробили другу житлову кімнату, сплачували комунальні послуги. Ані продавець [PERSON], ані формальний власник 2/8 частин будинку № 66-68 по вул. Ласточкіна у м. Дніпропетровську [PERSON] з дня продажу [PERSON] цього будинку не предявляли на нього вимог та жодним чином не проявляли інтересу щодо будинку: не мешкали в будинку, в ньому не зареєстровані, не несли витрат на утримання будинку, права володіння будинком родиною [PERSON] не оспорювали, вимог щодо звільнення будинку не предявляли. В серпні 2011 року до вказаного будинку прибуло сім невідомих осіб, якими керував [PERSON] Дані люди за допомогою металевих ломів демонтували вхідні двері, поставили нові, застосувавши аерозольний газ для того, щоб змусити [PERSON] разом із малолітнім [PERSON] Нікітою покинути будинок. Звернення [PERSON] з цього приводу до правоохоронних органів результату не дали, тому [PERSON] звернулась до суд з даним позовом, в якому просила суд на підставі ст. 344 ЦК України визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 2/8 частин домоволодіння, яка складається з житлового будинку літ. В-1 загальною площею 34,5 кв.м, жилою площею 23,6 кв.м, допоміжною площею 10,9 кв.м, розташований на земельній ділянці по вул. Ласточкіна, № 66-68 у м.Дніпропетровську, що належала [PERSON]; вселити [PERSON], [INFO], в житловий будинок літ.В-1, який складає 2/8 частин домоволодіння, розташованого по вул. Ласточкіна, 66/68 у м. Дніпропетровську; судові витрати покласти на відповідачів (а. с.4-8). У судовому засіданні 11 лютого 2016 року третю особу Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції було замінено на Міністерство юстиції України. Позивач та представник інтересів позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не зявились, представників своїх інтересів не направили, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомили, що відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України дає можливість здійснити заочний розгляд справи. За таких обставин, на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги просила задовольнити. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради позовні вимоги також підтримала, просила суд їх задовольнити. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Третя особа Міністерство юстиції України для участі в розгляді даної цивільної справи свого представника не направила, про час, дату та міссце розгляду справи була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення осіб, які приймали участь в розгляді даної цивільної справи, попитавши свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи та оглянувши відмовний матеріал № 7533, судом були встановлені наступні факти: Відповідно до довідки КП «ДМБТІ» ДОР № 4974 від 26 квітня 2011 року домоволодіння № 66-68 по вул. Ласточкіна у м. Дніпропетровську перебуває у спільній частковій власності, а саме: - 3/8 його частини належать [PERSON]; - 3/16 частини та 3/16 частини належать [PERSON]; - 2/8 частини зареєстровані за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09 грудня 1964 року, виданого на підставі рішення Виконкому Жовтневої районної ради від 24 листопада 1964 року № 828 (а. с. 16, 16 зворот, 17, 19). Згідно з актом Дніпропетровського МБТІ від 29 травня 1963 року [PERSON] належить житловий будинок літ.В-1, частина вбиральні №1, 1А частина паркану №3, що складає 2/8 частини від всього домоволодіння № 66/68 по вул. Ласточкіна (а. с. 18). Між [PERSON] чоловіком [PERSON], та [PERSON] 08 травня 1971 року у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку № 66 по вул. Ласточкіна у м. Дніпропетровську (а. с. 15). Згідно з цим правочином [PERSON] перейшов у власність будинок № 66 по вул. Ласточкіна м. Дніпропетровська; сторони цього договору домовились про всі його істотні умови, покупець передав продавцю гроші в розмірі 3500 карбованців, а продавець передав покупцю ключі від будинку та всі правовстановлюючі документи на нього; під час підписання договору були присутні свідки як з боку продавця так і з боку покупця, свідки підписали договір, він був засвідчений підписом голови селищного комітету та печаткою. З часу підписання договору купівлі-продажу від 08 травня 1971 року спірна частина вказаного домоволодіння, належна [PERSON], перебувала у фактичному користуванні [PERSON], а в подальшому його дочки [PERSON], що підтверджується матеріалами справи (а. с. 10, 13, 22, 22 зворот, 23, 25-26), які були у ньому зареєстровані, укладали повязані з ним договори, сплачували відповідні платежі, оплачували комунальні послуги тощо (а. с. 97-103). Відповідач [PERSON], будучи формально власником цього майна, будь-якого інтересу до нього не виявляла, у спірному домоволодінні не проживала, будучи зареєстрованою та мешкаючи за іншою адресою, витрат на його утримання не несла, повноваження та обовязки власника будь-яким чином не виконувала на протязі часу з дня укладення її чоловіком вказаного договору купівлі-продажу у 1971 року. Внаслідок поліпшення умов проживання житлового будинку літ. В-1, спірна частина домоволодіння станом на 18 липня 2008 року складається з: І-тамбур площею 1,8 кв.м, 1 кухні площею 5,8 кв.м, 2 житлової кімнати площею 9,9 кв.м, 3 житлової кімнати площе. 13,7 кв.м, 4 санвузлу площею 3,3 кв.м, загальною площею 34,5 кв.м1, житловою 23,6 кв.м (а. с. 32-35). 03 березня 1990 року [PERSON] помер (а. с. 23), 05 червня 2009 року (а. с. 21) померла [PERSON] мати неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а. с. 12 зворот), та рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної в м.Дніпропетровську ради від 24 липня 2009 року опікуном малолітнього [PERSON] призначено [PERSON] (а. с. 11), а рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної в м.Дніпропетровську ради № 75 від 20 березня 2015 року місце мешкання дитини-сироти [PERSON] призначено за адресою мешкання опікуна [PERSON]: м. Дніпропетровськ, вул. Ласточкіна, 66 (а. с. 12). З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], вбачається, що спадкоємцями після її смерті є мати [PERSON], та син [PERSON] Нікіта, опікуном якого є [PERSON] (а. с. 116-134). Судом було встановлено, що 23 серпня 2011 року в частину будинку В-1 в домоволодінні №66-68 по вул. Ласточкіна у м. Дніпропетровську проникли невідомі позивачці особи у кількості сім чоловік, керував якими [PERSON], внаслідок агресивних дій яких [PERSON] разом із онуком вимушені були виїхати з будинку (а. с. 24, 27). За даним фактом правоохоронними органами було відмовлено у відкритті кримінального правопорушення за відсутністю складу злочину. 16 січня 2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був складений акт про не проживання [INFO] (літ. В-1) по вул. Ласточкіна у м.Дніпропетровську (а. с. 96). Даним актом зафіксовано, що з березня 2014 року та станом на день складання даного акту в будинку ніхто не проживає, будинок ніхто не доглядає, розбито два вікна, через які видно, що в будинку знаходяться дитячі речі, мусор, кухонні меблі, шафа, холодильник, газова плита. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що мешкає по сусідству зі спірним будинком (за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ласточкіна, 64) з 1994 року, знає дочку позивачки [PERSON], яка постійно до часу смерті мешкала в будинку № 66 разом зі своїм сином, потім в будинку мешкала позивач із онуком до 2011 року, коли невідомі особи захватили будинок. За життя [PERSON] доглядала будинок, робила в ньому ремонт. Хто захопив будинок не знає, жінка на прізвище [PERSON] також йому не відома. Після захвату будинку в ньому близько року проживав невідомий чоловік, потім людина похилого віку. На даний час в будинку ніхто не проживає, прибудова знесена, будинок в поганому стані, система опалення вийшла з ладу, про що знає, оскільки був присутній при огляді будинку при складанні акту про не проживання. Щоб хтось перевозив речі до будинку/з будинку не бачив. Свідок вважав, що цей будинок належить [PERSON], тим паче, що дідусь свідка розповідав йому, що будинок належав батькам [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила суду, що була подругою [PERSON], є хрещеною матірю Нікіти сина [PERSON]. Подруги часто бачились, [PERSON] часто бувала в гостях у [PERSON] в будинку № 66 по вул. Ласточкіна у м. Дніпропетровську, неодноразово залишалась ночувати у [PERSON] вдома. [PERSON] робила ремонт в будинку, прибудувала ванну кімнату та туалет, в чому [PERSON] також допомагала [PERSON] Після смерті [PERSON] свідок відвідувала хрещеника в тому ж будинку, оскільки він з бабусею залишився в ньому проживати, потім їй повідомили, що будинок захватили. Свідок [PERSON] пояснила, що родину [PERSON] знає близько 45 років, часто бувала в гостях у них у спірному будинку. Зараз будинок в поганому стані, в ньому ніхто не проживає, не дбає про будинок. В будинку залишились особисті речі [PERSON]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що була подругою [PERSON], яку знає з 2004 року. [PERSON] є хрещеною матірю дитини свідка. За життя [PERSON] [PERSON] разом із дитиною та чоловіком часто бували в гостях у [PERSON] в будинку по вул. Ласточкіна, допомагали [PERSON] робити ремонт та будувати прибудову. Зараз в будинку немає прибудови, знає про це оскільки була присутньою при огляді будинку та підписувала акт про не проживання в будинку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Виходячи зі змісту ст. 34 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме позивач, є: законний обєкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність. Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадщина відкривається за останнім місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Згідно зі статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Частиною 1 ст. 347 ЦК України визначено, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Положеннями ст. 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Згідно з розясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з положеннями ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положеннями ст. 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами в контексті викладених норм права, враховуючи, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт добросовісного, відкритого, безперервного володіння з травня 1971 року [PERSON], а в подальшому його донькою [PERSON], будинком літ. В-1, розташованим в домоволодінні № 66-68 по вул. Ласточкіна у м. Дніпропетровську, приймаючи до уваги, що формальний власник даного будинку [PERSON] з травня 1971 року будь-якого інтересу до нього не виявляла, у спірному домоволодінні не проживала, будучи зареєстрованою та мешкаючи за іншою адресою, витрат на його утримання не несла, повноваження та обовязки власника будь-яким чином не виконувала, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], у звязку з чим вважає за можливе задовольнити їх у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача понесенні останньою при зверненні до суду з даним позовом витрати по сплаті судового збору у розмірі 2\~246,70 грн. та 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved