Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

[PERSON] 13 серпня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення з нежитлового приміщення і стягнення витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що [PERSON] в 2013 році набув право власності на нерухоме майно, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою [ADDRESS] , яке раніш належало відповідачу [PERSON] .. Право власності на дане нерухоме майно за ним визнано апеляційним судом Дніпропетровської області (ухвала суду № 412/330/2012 від 29 березня 2013 року) та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме маймо від 25 грудня 2013 року (інформаційна довідка № 113771701 від 13 лютого 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Позивачем неодноразово були зроблені звернення до відповідача про звільнення приміщення, яке вона незаконно займає майже п`ять років, влаштувавши там магазин « Анрі » по продажу одягу, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, та отримуючи при цьому доходи. Про це свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року. [PERSON] ігнорує його звернення, чим порушує право власності позивача вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Листом повідомленням від 18 вересня 2013 року відповідач повідомила позивача, що відповідно до ст. 594 Цивільного кодексу України вона притримує дане нерухоме майно до погашення позивачем заборгованості перед нею в розмірі 464 245.30 грн. як безпідставно набутих коштів, як вона вважала. В подальшому розмір даної суми позивачем оскаржено і відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 17 серпня 2015 року справа № 200/11556/13-ц та ухвали апеляційного Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року, який залишив дане рішення без змін, з позивача стягнуто на її користь 368 286.30 грн. Рішення суду позивач виконав в повному обсязі, що підтверджується банківською квитанцією № 578765035.1 від 06 липня 2016 року та постановою про закінчення виконавчого провадження від 18 липня 2016 року. Виходячи з цього [PERSON] не має жодних підстав притримувати і користуватися майном яке їй не наложіть. Тому позивач вважає, що порушені його права, гарантовані законом, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом свої порушених або не визнаних прав та інтересів та прохати суд витребувати нерухоме майно із чужого незаконного володіння, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою [ADDRESS] у відповідачки шляхом її виселення звідти. Однак до цього часу вказане майно з користування відповідача позивачу не повернуто. Отже, позивач вважає, що порушені його права. Зараз є спір за вказане майно, в добровільному порядку його не вирішено. Представник позивача просив повернути позивачу вказане майно, виселити звідти відповідачку і стягнути витрати, задовольнити позов в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду, відзиві на позов позовні вимоги не визнали, позивача не має права витребувати вказане майно, оскільки не є його власником. Позов вважають не доведеним і безпідставним та не можливим його задоволення. Фактично просили справу розглянути без їх участі і в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що за твердженнями сторони позивача [PERSON] в 2013 році набув право власності на нерухоме майно, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою [ADDRESS] , яке раніш належало відповідачу [PERSON] .. Право власності на дане нерухоме майно за ним визнано апеляційним судом Дніпропетровської області (ухвала суду № 412/330/2012 від 29 березня 2013 року) та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме маймо від 25 грудня 2013 року (інформаційна довідка № 113771701 від 13 лютого 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Позивачем начебто неодноразово були зроблені звернення до відповідача про звільнення приміщення, яке вона незаконно займає майже п`ять років, влаштувавши там магазин « Анрі » по продажу одягу, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, та отримуючи при цьому доходи. Про це свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року. [PERSON] ігнорує його звернення, чим порушує право власності позивача вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Листом повідомленням від 18 вересня 2013 року відповідач повідомила позивача, що відповідно до ст. 594 Цивільного кодексу України вона притримує дане нерухоме майно до погашення позивачем заборгованості перед нею в розмірі 464 245.30 грн. як безпідставно набутих коштів, як вона вважала. В подальшому розмір даної суми позивачем оскаржено і відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 17 серпня 2015 року справа № 200/11556/13-ц та ухвали апеляційного Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року, який залишив дане рішення без змін, з позивача стягнуто на її користь 368 286.30 грн. Рішення суду позивач виконав в повному обсязі, що підтверджується банківською квитанцією № 578765035.1 від 06 липня 2016 року та постановою про закінчення виконавчого провадження від 18 липня 2016 року. Виходячи з цього [PERSON] не має жодних підстав притримувати і користуватися майном яке їй не наложіть. Тому позивач вважає, що порушені його права, гарантовані законом, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом свої порушених або не визнаних прав та інтересів та прохати суд витребувати нерухоме майно із чужого незаконного володіння, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою [ADDRESS] у відповідачки шляхом її виселення звідти. Однак до цього часу вказане майно з користування відповідача позивачу не повернуто. Отже, позивач вважає, що порушені його права. Зараз є спір за вказане майно, в добровільному порядку його не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що він в 2013 році набув право власності на нерухоме майно, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою [ADDRESS] , яке раніш належало відповідачу [PERSON] .. Право власності на дане нерухоме майно за ним визнано апеляційним судом Дніпропетровської області (ухвала суду № 412/330/2012 від 29 березня 2013 року) та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме маймо від 25 грудня 2013 року (інформаційна довідка № 113771701 від 13 лютого 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Позивачем неодноразово були зроблені звернення до відповідача про звільнення приміщення, яке вона незаконно займає майже п`ять років, влаштувавши там магазин « Анрі » по продажу одягу, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, та отримуючи при цьому доходи. [PERSON] не має жодних підстав притримувати і користуватися майном яке їй не наложіть. Тому позивач вважає, що порушені його права, гарантовані законом, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом свої порушених або не визнаних прав та інтересів та прохати суд витребувати нерухоме майно із чужого незаконного володіння, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою [ADDRESS] у відповідачки шляхом її виселення звідти. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, в п. 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Отже, в даному випадку, такі позовні вимоги може ставити тільки власник спірного майна. Однак позивач не є власником спірного майна, так як відповідно до норм чинного законодавства - відчужив своє право власності на магазину непродовольчих товарів за адресою [ADDRESS] , приміщення 5. Положення ст. 346 ЦК України зазначає, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна. Позивач 30 грудня 2013 року уклав договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів з [PERSON] , відносно спірного магазину непродовольчих товарів за адресою [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., зареєстровано в реєстрі за № 2609. Положення ст. 655 ЦК України зазначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 328 Цивільного кодексу зазначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Враховуючи зазначене, можливо стверджувати, що позивач не є власником спірного майна, так як на підставі договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року - право власності набув [PERSON] . І це після винесення рішення апеляційного суду Дніпропетровської від 29 березня 2013 року. Новий власник спірного майна [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року здійснив державну реєстрацію нерухомого майна 30 грудня 2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 15763761 від 30 грудня 2013 року. Тобто вже після реєстрації права власності за позивачем 25 грудня 2013 року на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області була зроблена нова реєстрація за новим власником 30 грудня 2013 року. Позивач в своєму позові зазначає, що погасив всі заборгованості перед відповідачем, а тому відповідач не має права притримувати спірний магазин непродовольчих товарів, в зв`язку з відсутністю заборгованостей. В підтвердження своїх доводів позивач надав до суду відповідне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року, а також постанову про закінчення виконавчого провадження. Але судом з`ясовано, що позивач приховав той факт, що у нього є інші заборгованості перед відповідачем. Зокрема, відповідно до рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 липня 2017 року по цивільній справі № 200/14524/16-ц (провадження 2/200/323/17) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, позовні вимоги суд задовольнив частково і стягнув з відповідача лише 30 608 грн. 72 коп.. Предметом позову було стягнення з позивача на користь відповідача - 327 241 грн. 83 коп. інфляційних витрат та 31 246 грн. 75 коп. 3% річних. На сьогоднішній день це рішення набрало законної сили, але відповідачем подана касаційна скарга на зазначене рішення в зв`язку з неповним стягненням. Верховний суд у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду, на підставі ухвали від 12 березня 2018 року по справі № 200/14524/16-ц провадження № 61- 843св18 призначив касаційну скаргу до розгляду. Відповідно до положення ст. 594 Цивільного кодексу України, кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання. Таким чином, на сьогоднішній день у позивача є заборгованість перед відповідачем, як найменше в 30 608 грн. 72 коп., і ця заборгованість має безпосереднє відношення до спірного магазину непродовольчих товарів. А отже відповідач правомірно притримує майно до повного погашення позивачем своїх зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У позовній заяві позивач жодним чином ніяк не надає доказів, що він є власником обладнання або має необхідний обсяг повноважень на укладення договору найму (користування майном). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Тому договір найму (користування майном) від 14 жовтня 2014 року, вказаний у позовній заяву, є недійсним та, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, не створює будь-яких юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) - ч. 1 ст. 760 ЦК України. Відповідно до ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року), впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація. Позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його право власності на майно, яке він хотів би витребувати, повернути від відповідача, а також його правову позицію. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення з нежитлового приміщення і стягнення витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про повернення, витребування майна шляхом виселення з нежитлового приміщення і стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed