Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

[PERSON] 30.05.2018 звернулася до суду з позовом та просила суд визнати легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за Ѕ частину відчуженого ним легкового автомобіля Renault Logan, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Позов обґрунтований тим, що сторони проживали однією сім`єю з 2012 року, 20.06.2013 між ними було зареєстровано шлюб та [INFO] у них народився син. Зазначено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2016 шлюб було розірвано та дитина залишилась проживати з матір`ю. Позивач посилалася на те, що в грудні 2013 року сторонами за рахунок спільних коштів придбали легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 28.12.2013 зареєстроване за відповідачем. Пояснено, що після припинення подружніх відносин у 2015 році цей автомобіль та правовстановлюючі документи на нього залишилися в користуванні відповідача, при цьому, відповідач надати копію свідоцтва про реєстрацію зазначеного транспортного засобу відмовився, певний час він погоджувався сплатити компенсацію за належну позивачці частку в праві власності на автомобіль добровільно, однак, згодом повідомив, що автомобіль ще у вересні 2016 року він переоформив на свого батька [PERSON] Позивач стверджувала, що згоди відповідачу на відчуження вказаного автомобіля не надавала. У зв`язку з наведеним просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 06.07.2018 позовну заяву залишено без руху. 25.07.2018 позивачкою усунуто недоліки позовної заяви шляхом подання належним чином оформленої позовної заяви, в якій позивач просить визнати легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частку в праві власності на легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] . 26.07.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження. 17.09.2018 на адресу суду від [PERSON] надійшла позовна заява третьої особи із самостійними вимогами до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позов обґрунтований тим, що обставина придбання спірного автомобіля аналізується [PERSON] без врахування наступних обставин: купівлі спірного автомобіля в грудні 2013 року передувало прохання сина [PERSON] - [PERSON] надати молодому подружжю безповоротну грошову допомогу на його придбання, оскільки за півроку спільного подружнього життя молоде подружжя не встигло заробити достатньо коштів для його самостійного придбання. Третя особа без самостійних осіб посилався на те, що порадившись зі своєю дружиною [PERSON] , він прийняв рішення позичити своєму сину кошти на придбання цього автомобіля, оскільки стосунки із їхньою невісткою [PERSON] із самого початку не склалися. Більше того, вони розуміли, що головним ініціатором придбання автомобіля є саме вона. Зазначено, що вищевказані обставини підтверджуються договором безпроцентної цільової позики та розпискою від 25.12.2013. Також звернув увагу на те, що позивач [PERSON] була повністю поінформована про те, на яких умовах було надано кошти на придбання автомобіля, і ніяких заперечень при цьому не виказувала. Зазначив, що у відповідності до п.6, п.7 договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013 терміном повернення коштів було зазначене 28 грудня 2014 року. А у відповідності до п.12 вищевказаного договору у разі прострочення терміну повернення коштів більше ніж на шість місяців [PERSON] зобов`язувався передати йому у власність спірний автомобіль. Пояснив, що протягом довгого періоду [PERSON] не повертав борг, та приблизно в червні-липні 2015 року, після великої сварки з [PERSON] за участі батьків [PERSON] , остання припинила проживати разом з [PERSON] та переїхала до міста Новоград-Волинського. [PERSON] вказав, що у зв`язку з вищевикладеним він поставив своєму сину [PERSON] умову: або негайно повернути позичені кошти, або у відповідності до вимог п. 12 Договору позики від 25.12.2013 передати йому у власність придбаний ним, на позичені кошти, автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Так, 22.09.2015 [PERSON] передав [PERSON] у власність вищевказаний спірний автомобіль, що, як вказав третя особа з самостійними вимогами [PERSON] , підтверджується його розпискою від 22.09.2015 та свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] від 22.09.2015. Також [PERSON] посилався на те, що [PERSON] сама визнає у своєму позові той факт, що їй було відомо про передачу автомобіля. Але при цьому вона вводить суд в оману, що не знала, кому був переданий цей автомобіль. У зв`язку з наведеним [PERSON] просить визнати оспорювану [PERSON] Ѕ частку належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 22.09.2015 автомобіля Renault Logan, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , його особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 21.09.2018 прийнято позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю до розгляду та об`єднано позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 13.12.2018 у справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та просила його задовольнити, позов третьої особи із самостійними вимогами - [PERSON] не визнала, просила відмовити у його задоволенні. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнав, та вказав, що спірний автомобіль було придбано не за спільні кошти подружжя, а за позичені ним у батька, а тому просив відмовити у його задоволенні, а позов [PERSON] просив задовольнити. Третя особа із самостійними вимогами - [PERSON] у задоволенні позову [PERSON] просив відмовити, свій позов просив задовольнити. Представник третьої особи із самостійними вимогами - [PERSON] у задоволенні позову [PERSON] просив відмовити, позов третьої особи із самостійними вимогами просив задовольнити. Суд, заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що з 20.06.2013 [PERSON] з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2016 шлюб між ними було розірвано. Позивач [PERSON] зазначає, що за час перебування з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, ними 2013 року було придбано легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Так, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , первісна реєстрація права власності на транспортний засіб Renault Logan, загальний легковий універсал-В, номер кузова [NUMBER] , 2013 року випуску, відбулась 28.12.2013 на [PERSON] , що й підтвердили сторони в судовому засіданні, та 22.09.2015 право власності на спірний автомобіль було зареєстровано за [PERSON] У судовому засіданні сторони не заперечували, що спірний автомобіль було придбано у грудні 2013 року приблизно за 160-170 тисяч гривень. Позивач, звертаючись до суду із зазначеним позовом про поділ майна подружжя, посилається на те, що спірний автомобіль було придбано нею та [PERSON] за спільні кошти подружжя, а тому вважає зазначений автомобіль спільним майном подружжя, яке підлягає поділу, на що суд зазначає наступне. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.ч. 1, 4, 5 ст. 71 СК України вбачається, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України в справі № 6-2333 цс 15 від 25 листопада 2015 року критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав, що джерелом коштів, за які було придбано спірний автомобіль є кошти, позичені у батька, [PERSON] , оскільки, власних коштів у такій сумі вони не мали. Третя особа: [PERSON] , у свою чергу, звернувся до суду із самостійними вимогами про визнання оспорюваної [PERSON] Ѕ частки належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 22.09.2015 автомобіля Renault Logan, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , його особистою приватною власністю, стверджуючи, що вказаний автомобіль було придбано не за спільні кошти подружжя, а за кошти, отримані [PERSON] від нього на підставі договору безпроцентної цільової позики. З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2013 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір безпроцентної цільової позики, згідно сума позики становить 160 000 грн., метою надання позики було придбання легкового автомобіля Renault Logan згідно рахунку № АМСА002771 від 20.12.2013, виписаного на підставі договору купівлі-продажу №201213АГ від 20.12.2013 та оплати витрат на постановку даного автомобіля на облік. Згідно п. 6, п. 7 договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013 строк надання позики позивальнику з моменту отримання грошей становить 365 днів до 25.12.2014. По закінченню даного строку позичальник зобов`язується протягом 3 (трьох) днів повернути суму позики. Пунктом 12 договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013 передбачено, що у разі прострочення терміну повернення коштів більше ніж на шість місяців позичальник зобов`язується передати придбаний ним автомобіль Renault Logan у власність позикодавця в порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством України. Факт отримання [PERSON] від [PERSON] коштів згідно договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013 у сумі 160 000 грн. підтверджується розпискою [PERSON] від 25.12.2013. Як вбачається з наявної в матеріалах справи розписки від 22.09.2015 [PERSON] , останній на виконання п. 12 договору отримав від [PERSON] та поставив на облік 22.09.2015 автомобіль Renault Logan, загальний легковий універсал-В, номер кузова [NUMBER] , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1461 куб. см., тип пального - дизель. У зв`язку з чим, підтвердив факт закінчення дії договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013. 22.09.2015 за [PERSON] було зареєстровано право власності на транспортний засіб Renault Logan, загальний легковий універсал-В, номер кузова [NUMBER] , 2013 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] . У судовому засіданні позивач стверджувала, що не надавала свою згоду на відчуження вказаного автомобіля, та пояснила, що автомобіль був придбаний саме за кошти подружжя, а не за кошти, надані [PERSON] її чоловікові на підставі договору безпроцентної цільової позики. Пояснила, що батьки їм допомагали з придбанням продуктів харчування, кошти вони майже не витрачали, а всі заощаджені кошти витратили на купівлю спірного автомобіля. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] , вказав, що [PERSON] було відомо, що автомобіль було придбано саме за позичені кошти. Крім того, вказав, що укладенню договору безпроцентної цільової позики передувало питання про надання їм у дар коштів від [PERSON] для придбання автомобіля, в чому їм було відмовлено. Зазначив, що їхній з позивачкою заробіток на той період був недостатнім для придбання спірного майна, оскільки, багато коштів вони витрачали на новонароджену дитину. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що на період надання [PERSON] позики, був пенсіонером та працював, у зв`язку з чим у нього була можливість надати синові позику для придбання автомобіля. В матеріалах справи містяться довідки про нараховану заробітну плату [PERSON] , видані ТОВ «Дженерал Авто Груп», з яких вбачається, що за січень-грудень 2012 року [PERSON] нараховано заробітну плату у розмірі 83 065,69 грн. та за січень-жовтень 2013 року - 72 858,47 грн. З довідки №79 від 11.12.2018, виданої Київською міською клінічною офтальмологічною лікарнею «Центр мікрохірургії ока» вбачається, що нарахована заробітна плата [PERSON] за період січень-грудень 2013 року становила 39 771,01 грн. Виходячи з доходу сім`ї за весь період проживання ними, разом отримано дохід у сумі 195 695,17 грн., який унеможливлює купівлю автомобіля за власні кошти. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, вважає, що [PERSON] не доведено, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя, а тому суд не вбачає підстав для задоволення її позовних вимог. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання оспорюваної [PERSON] Ѕ частки належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 22.09.2015 автомобіля Renault Logan, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , його особистою приватною власністю, на що суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, зокрема, засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери (п. 8). Перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери. При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводиться (п. 33). У разі перереєстрації транспортного засобу свідоцтво про реєстрацію підлягає заміні на загальних підставах (п. 39). Як встановлено вище, 22.09.2015 за [PERSON] було зареєстровано право власності на транспортний засіб Renault Logan, загальний легковий універсал-В, номер кузова [NUMBER] , 2013 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , та дане право власності зареєстровано на спірний автомобіль згідно вимог чинного законодавства. Позивач [PERSON] просить визнати оспорювану [PERSON] Ѕ частки належного йому автомобіля Renault Logan його особистою приватною власністю, однак, судом не встановлено обставин про оспорювання [PERSON] його права власності, будь-яких позовних вимог до нього подано не було. А тому суд вважає за можливе відмовити у задоволенні вимог [PERSON] Суд,

Outcome: dismissed