Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

[PERSON] 29 вересня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача прокуратури Дніпропетровської області про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди і судових витрат; позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах і в ході судового засідання посилається на те, що 06 жовтня 2014 року на офіційному інтернетсайті відповідача в розділі «Новини та публікації» було повідомлення під назвою «Один з нападників на прокурора області колишній правоохоронець», в цьому повідомленні йшла мова про людину, звинувачену у вчиненні декількох злочинів, звільненого з органів внутрішніх справ як порушника службової дисципліни, цей громадянин стоїть на обліку у лікаря психіатра та інш.. По всім, вказаним в цьому повідомленні прикметам, видно, на думку позивача, що мова йде саме про нього, позивача. Стосовно цього йому телефонували друзі і знайомі, що впізнали в цьому повідомленні саме його. Вважає вказані в повідомленні факти і обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, ділову репутацію, були перепечатки з цього сайту і іншими інформаційними колами та виданнями, інформація набула дуже великого розголосу. Винним у всьому вказаному є відповідач. Про нього розповсюджена особиста інформація, яка не може поширюватися без його дозволу. Позивач звертався з заявами і скаргами до Генерального прокурора України, прокурора Дніпропетровської області, правоохоронних органів та інш. з метою спростування вказаної інформації, але такого спростування не відбулося, фактично була відмова. Позивачу завдана значна моральна шкода. Звертався з цим питанням і до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації в цьому повідомленні не відбулося, відповідач відмовився це робити і він вимушений звернутися з позовом до суду. Просив визнати дії відповідача, що виразилися в поширенні недостовірної інформації, неправомірними, зобовязати відповідача спростувати вказану інформацію і стягнути з відповідача моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача прокуратури Дніпропетровської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно 06 жовтня 2014 року на офіційному інтернетсайті відповідача в розділі «Новини та публікації» було повідомлення під назвою «Один з нападників на прокурора області колишній правоохоронець», але ні в цьому повідомленні, ні в поясненнях до нього мова не йшла саме про позивача і його прізвище не називалося. Позивач неодноразово звертався до правоохоронних і вищих органів влади країни стосовно неправомірних, на його думку, дій сторони відповідача, були перевірки, які не підтвердили викладені в зверненнях обставин. Все ними зроблено правильно і законно, ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає всі позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 06 жовтня 2014 року на офіційному інтернетсайті відповідача в розділі «Новини та публікації» було повідомлення під назвою «Один з нападників на прокурора області колишній правоохоронець», в цьому повідомленні йшла мова про те, що серед найактивніших учасників нападу на прокурора Дніпропетровської області Романа Федика 30 вересня 2014 року є людина, громадянин [INFO], уродженець [INFO], зареєстрований в [INFO], вказаний громадянин є обвинуваченим у вчиненні декількох злочинів, звільнений з органів внутрішніх справ як порушник службової дисципліни, цей громадянин стоїть на обліку у лікаря психіатра та інш.. Позивач вважає, що по всім, вказаним в цьому повідомленні прикметам, видно, на думку позивача, що мова йде саме про нього, хоча конкретне прізвище в повідомленні не називається і посилань конкретно на позивача немає. Стосовно цього повідомлення позивачу, як він стверджує, телефонували друзі і знайомі, що впізнали в цьому повідомленні саме його. Вважає вказані в повідомленні факти і обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, ділову репутацію, були перепечатки з цього сайту і іншими інформаційними колами та агенціями (УНН та інш.), інформація набула великого розголосу. Винним у всьому вказаному: розповсюдженню недостовірної, на думку позивача, інформації, [PERSON] вважає відповідача. Про нього розповсюджена особиста інформація, яка не може поширюватися без його дозволу. Позивач звертався з заявами і скаргами до Генерального прокурора України, прокурора Дніпропетровської області, правоохоронних органів та інш. з метою спростування вказаної інформації, але такого спростування не відбулося, фактично була відмова. Позивачу, як він вважає, вказаними діями відповідача завдана значна моральна шкода. Звертався з цим питанням і до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації в цьому повідомленні не відбулося, відповідач відмовився це робити, виник спір, який добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом зясовано, що дійсно 06 жовтня 2014 року на офіційному інтернетсайті відповідача в розділі «Новини та публікації» було повідомлення під назвою «Один з нападників на прокурора області колишній правоохоронець», в цьому повідомленні йшла мова про те, що серед найактивніших учасників нападу на прокурора Дніпропетровської області Романа Федика 30 вересня 2014 року є людина, громадянин [INFO], уродженець [INFO], зареєстрований в [INFO], вказаний громадянин є обвинуваченим у вчиненні декількох злочинів, звільнений з органів внутрішніх справ як порушник службової дисципліни, цей громадянин стоїть на обліку у лікаря психіатра та інш.. Позивач вважає, що по всім, вказаним в цьому повідомленні прикметам, видно, на думку позивача, що мова йде саме про нього, хоча конкретне прізвище в повідомленні не називається і посилань конкретно на позивача немає. Згідно зі ст. 270 ЦК України право на повагу до гідності та честі віднесено до особистих немайнових прав фізичної особи. Відповідно до ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом та тісно пов'язані з фізичною особою. Як вбачається з тексту повідомлення, розміщеному на офіційному сайті прокуратури області 06 жовтня 2014 року, мова у ньому йде про «одного з нападників на прокурора області», без зазначення прізвища, імя, по-батькові цієї особи. Однак позивач [PERSON], предявляючи позов до прокуратури Дніпропетровської області та посилаючись на ст.ст. 94, 277 ЦК України, не зазначив, чому вказане повідомлення принижує особисто його честь, гідність та ділову репутацію. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 18 вказаної постанови позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, у даній справі вбачається лише одна обставина для предявлення позову зазначеної категорії - поширення інформації. Доказів того, що поширена інформація стосується позивача та порушує особисті немайнові права позивачем не надано, що спростовує доводи, викладені у позовній заяві. Отже позивачем [PERSON] не надано доказів про порушення саме його прав, свобод чи інтересів. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим слід брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою З цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), тощо. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Тобто, позивач,

Outcome: dismissed