Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

[PERSON] в листопаді 2014 року заявив позов, за яким, з урахуванням наступних уточнень, просив стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ «ПриватБанк») на свою користь 11226 грн. за договором банківського рахунку, 6152 грн. 25 коп. за договором вкладу, 93841 грн. 55 коп. пені у зв'язку с простроченням виконання зобов'язань за договорами, 16010 грн. 64 коп. на відшкодування матеріальних збитків, та 120000 на відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано неналежним наданням відповідачем фінансових послуг, та невиконанням умов договорів. [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, надали пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві та уточненнях до неї. Представник відповідача Передереєв В.Г. надав письмові заперечення до позову, та надіслав заяву про відкладення розгляду справи. Судом причини неявки представника відповідача визнані неповажними, і постановлено розглянути справу в порядку заочного провадження, за наявних доказів. Позивач проти такого порядку розгляду справи не заперечував. Судом встановлено таке. 10 лютого 2009 року [PERSON] було відкрито в ПАТ «ПриватБанк» дебетовий картковий рахунок [NUMBER] на умовах договору приєднання, що складається із Заяви вкладника і Умов та Правил надання банківських послуг, що затверджені банком. На даному рахунку позивачем були розміщені певні кошти і за його розпорядженнями банком здійснювались відповідні договору операції. Після здійснення останньої операції на рахунку позивача залишалось 11226 грн. Крім того, 14.03.2009 року між цими ж сторонами було укладено депозитний договір №SAMDN18000705180746 з можливістю накопичення (послуга накопичення «Копилка»). Станом на 13.11.2014р. на депозитному рахунку [NUMBER] відкритому на ім'я вкладника [PERSON] на виконання договору, перебувало 6152 грн. 25 коп. (а.с.27). 12 вересня 2014 року позивач подав відповідачу заяву, за якою просив закрити вказані вище рахунки і видати йому залишки коштів, що залишились на цих рахунках (а.с.42). Проте, отримав відмову, мотивовану тим, що з приводу виконання договорів укладених сторонами триває судова тяганина (а.с.43). З такою відмовою суд не може погодитись. Так, статтею 1066 ЦК України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, допускається лише у випадках обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Статтею 1060 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. З огляду на надані докази, будь яких підстав, що не дозволяли б відповідачу виконати наведені вимоги законодавства в порядку та на умовах спірних договорів судом не встановлено. Такі підстави існували раніше, у виді арешту накладеного на грошові кошти та інше майно, що належить [PERSON], відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2010р. Проте, постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві від 20.10.2014р. вказане майно було звільнено з під арешту, на підставі рішення суду по справі в межах якої він накладався. Відхиляє суд і доводи відповідача, про те, що на дебетовому картковому рахунку [NUMBER] відсутні кошти позивача, а навпаки обліковано від'ємне сальдо (овердрафт) в сумі 292270,64 грн., оскільки рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.12.2013р., було визнано недійсним п.6.9 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно і на підставі приписів якого і нарахований овердрафт. Остання обставина, як це вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р., стала підставою для відмови в задоволенні позову ПАТ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] суми вказаного овердрафту. Касаційне оскарження рішення суду, саме по собі, не зупиняє виконання цього рішення. Підстав вважати, що вимоги позову в частині стягнення вкладу на дебетовому картковому рахунку [NUMBER] вже були розглянуті в межах цивільної справи за позовом [PERSON] до ПАТ «ПриватБанк» про захист прав споживача, не має, оскільки в даному провадженні розглядались вимоги [PERSON] про стягнення вкладу за інших правових підстав, на що однозначно вказує зміст рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.10.2012р. Отже, утримання на рахунку позивача від'ємного сальдо, на переконання суду, є безпідставним. Інших об'єктивних даних, що обмежували б право позивача отримати грошові вклади, матеріали справи не містять. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов в частині вимог про стягнення вкладів підлягають задоволенню на підставі наведених в рішенні норм закону. Суд також визнає, що своєю необґрунтованою відмовою у поверненні вкладів, позивачу заподіяна моральна шкода. Така шкода, на думку суду, правильно позивачем обґрунтована приписами ст. ст. 23, 1167 ЦК України, проте заявлений розмір стягнень є явно завищеним, а тому суд, виходячи з характеру порушень, їх тривалості, глибини душевних переживань, з урахуванням даних про особу позивача, як вони встановлені в судовому засіданні, тощо, вважає, що 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди буде необхідним і достатнім, для відновлення прав позивача та врегулювання спору по суті. Що стосується інших вимог позову, то вони не можуть бути задоволені. Так, позивач в обґрунтування вимог про стягнення пені за прострочення виконання зобов'язань за спірним договором посилається на приписи частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживача». Проте, поза увагою позивача залишилось те, що пеня, визначена вказаною нормою. нараховується на виконавця робіт, надавача послуг, тільки у разі якщо інше не передбачене законодавством. Відповідальність же за прострочення грошового зобов'язання за договорами банківського вкладу, банківського рахунку встановлена частиною 2 статті 625 ЦК України. Тому, в цій частині позову слід відмовити, за безпідставністю. Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду, що складається з витрат: 5051 грн. 67 коп. - на проїзд до місця розгляду справи, 7530 грн. витрат на правову допомогу, та 3428 грн. 97 коп. витрат на придбання лікі. Проте, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати на правову допомогу відповідно до ст. 79 ч.1 ЦПК України відносяться до судових. Отже, фактично позивач просить стягнути судові витрати. Проте, з огляду на надані документи, вказані витрати позивач поніс при розгляді інших цивільних справ. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 214. п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про розподіл судових витрат, про що зазначається в його резолютивній частині. У разі невирішення судом питання про судові витрати суду, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи надано можливість ухвалити додаткове рішення (п. 4 ч. 1 ст. 220 ІЩК України). Ухвали суду щодо визначення розміру судових витрат окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку відповідно п. 9 ч. 1ст. 293 ЦІПК України. Отже, судові витрати, є такими, що понесені Позивачем у зв'язку з реалізацією своїх процесуальних прав під час розгляду певних справ в порядку цивільного судочинства. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства України і вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Що стосується вимог позову про стягнення витрат на придбання ліків, то позивачем взагалі не надано доказів на те, що погіршення стану його здоров'я було викликано протиправною поведінкою позивача. Таким, чином підстав для задоволення позову і в цій частині вимог не має. За таких висновків, судові витрати у справі мають бути покладені на відповідача пропорційно частці задоволених вимог відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial