Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

[PERSON]Fянська К.Й. звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Ужгородської міської ради Центр надання адміністративних послуг, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивує тим, що вона є власником житлового приміщення за адресою м. Ужгород, вул. Володимирська, 59. Вказує, що у вищевказаному будинку 11.07.2000 року була зареєстрована дочка її колишнього чоловіка, з яким вона перебувала у цивільному шлюбі [PERSON], та 15.02.2013 року був зареєстрований [PERSON]. Однак, відповідачі з моменту реєстрації по теперішній час за вищевказаною адресою не проживають, що підтверджується актами мешканців будинку про відсутність особи за місцем реєстрації. У звFязку з тим, що відповідачі не проживають за адресою [INFO], без поважних причин з моменту їх реєстрації, звFязатися з ними позивачу не вдається, просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком F59 по вул. Володимирській, в м. Ужгород. Позивач не скористалася правом на участь у судовому засіданні та в матеріалах справи міститься її заява, відповідно до якої вона просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі повторно не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні та будь яких пояснень суду не надали, про час та місце розгляду справи повідомлялися шляхом надсилання на їх зареєстроване місце проживання копії ухвали про відкриття провадження у справі та додатків до неї, а в подальшому через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON]Fянська [PERSON] та її донька [PERSON] є власниками у рівних частинах житлового приміщення за адресою м. Ужгород, вул. Володимирська, 59, що підтверджується копією Договору дарування, посвідченого 1-ю Ужгородською нотаріальною конторою від 16.10.2000 року, зареєстрованого в реєстрі F2-3776, яка додана до матеріалів справи. Згідно з наданими відомостями з відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області та копією Будинкової книги для прописки громадян, які проживають у [INFO], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [INFO]. З дослідженого у судовому засіданні Акту про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації (для комунальних послуг та субсидій) від 11.10.2018 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON], за адресою м. Ужгород, вул. Володимирська, 59, не проживали. Факт не проживання відповідачів за вищевказаною адресою підтверджується також Довідкою про склад сімFї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 11.10.2018 року, виданою ПП «Ужгородський будинковий сервіс», згідно з якою [PERSON] та [PERSON] за адресою м. Ужгород, вул. Володимирська, 59, зареєстровані, але не проживають. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За приписами ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Доказів на спростування фактів щодо тривалого не проживання за вказаною адресою відповідачі не надали, так само не надали доказів на підтвердження того факту, що залишили будинок і тривалий час були відсутні в ньому з поважних причин. Тому підстав, за якими б за відповідачами зберігалось право користування житловим приміщенням в судовому засіданні не встановлено. За приписами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 F 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обFєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved