Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

[PERSON] 20 червня 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, треті особи Житлово-будівельний кооператив № 264 та Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на ? частину квартири в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є опікуном над повнолітнім недієздатним [PERSON] на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2014 року та рішення виконавчого комітету Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від 05 вересня 2014 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири, розташованої у [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. [PERSON] (мати позивача) була одружена з [PERSON] з 23 липня 1977 року. Їхній сім'ї у складі трьох осіб згідно ордеру № 1252 від 16 січня 1980 року була надана квартира [ADDRESS]. Ордер виданий на підставі списків ЖБК № 264, затверджених виконкомом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 15 лютого 1979 року. [PERSON] та [PERSON] в січні 1992 року виплатили пайовий внесок за квартиру [ADDRESS]. Отже, [PERSON] та [PERSON] повністю виплатили пайові внески за вищевказану квартиру у 1992 році під час шлюбу, то квартира була їх спільною сумісною власністю, а відтак [PERSON] відповідно до ст. 22 КпШС УРСР мала право власності на 1/2 частину спірної квартири. [INFO] року мати позивача [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири. Позивач як донька спадкодавця спадщину прийняла у встановлений законом термін шляхом звернення з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Чоловік померлої [PERSON] та син померлої [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь позивача. Таким чином, позивач успадкувала 1/2 частину спірної квартири після смерті [PERSON] Постановою державного нотаріуса Нестеренко І.В. від 13 червня 2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Позивач [PERSON] у заяві від 05 вересня 2017 року просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. У заяві від 06 вересня 2017 року представник позивача [PERSON] - адвокат Мартиненко Т.О. просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради - Ведернікова І.М. у заяві від 06 вересня 2017 року просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Житлово-будівельного кооперативу № 264 у заяві від 06 вересня 2017 року просив розглядати справу без його участі. 28 серпня 2017 року до суду надійшов лист Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з проханням розглядати справу без участі їх представника відповідно до діючого законодавства. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] призначена опікуном над недієздатним [PERSON] на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2014 року та рішення виконавчого комітету Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від 05 вересня 2014 року (а.с. 10, 11). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири, розташованої у [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року (а.с. 6-9). [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 23 липня 1977 року, який було зареєстровано Красногвардійським р/в ЗАГС м. Дніпропетровська (а.с. 12). [INFO] року [PERSON] померла (а.с. 16). Квартира [ADDRESS] була надана на підставі ордеру № 1252, виданого 16 січня 1980 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, [PERSON] на сім'ю з трьох осіб: [PERSON], [PERSON] (дружина), [PERSON] Ордер виданий на підставі списків ЖБК № 264, затверджених виконкомом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 15 лютого 1979 року (а.с. 13). Відповідно до довідки № 631 від 19 листопада 2016 року, виданої головою ЖБК № 264, пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] було сплачено повністю в січні 1992 року (а.с. 18). Згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП [PERSON] станом на 02 листопада 2016 року вищезазначена квартира складається з: 1 - коридору площею 7,6 м2, 2 - кухні площею 9,9 м2, 3 - кімнати площею 17,3 м2, 4 - кімнати площею 9,7 м2, 5 - комори площею 0,7 м2, 6 - коридору площею 3,3 м2, 7 - ванної площею 2,8 м2, 8 - вбиральні площею 1,2 м2, 9 - кімнати площею 12,0 м2, 10 - комори площею 0,5 м2, І - балкону площею 0,7 м2, ІІ - лоджії площею 1,9 м2, загальною площею 67,6 м2, житловою площею 39,0 м2 (а.с. 21-26). Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного, чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. За змістом п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Верховним Судом України у листі «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.» від 01.02.2014р. роз'яснено, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Аналогічна правова позиція зазначена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13. Згідно з ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Враховуючи вищевказані правові норми, а також те, що [PERSON] та [PERSON] повністю виплатили пайові внески за вищевказану квартиру у 1992 році під час спільного шлюбу, суд доходить висновку, що квартира була їх спільною сумісною власністю, а відтак [PERSON] відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР мала право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої, зокрема, увійшла 1/2 частина вказаної квартири. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її донька [PERSON], оскільки у встановлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а чоловік померлої [PERSON] та її син [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь [PERSON] (а.с. 84). В той же час, постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. від 13 червня 2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с. 36). З огляду на викладене, а також враховуючи існування перешкод для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав [PERSON], суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту її прав як спадкоємця шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року. На підставі викладеного та

Outcome: approved