Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідачів грошову компенсацію моральної, матеріальної та майнової шкоди. В обґрунтування позову з врахуванням пояснень позивача щодо позову, які надійшли до суду 06 жовтня 2020 року, зазначено, що позовні вимоги заявлені внаслідок позбавлення позивача відповідачами на судовий захист від осіб, якими вчинено кримінальні правопорушення відносно нього, оскільки він зазнав майнових збитків на суму у розмірі 708 265, 00 грн, яка складається з вартості викраденого майна - 25 000, 00 грн, вартості спаленої прибудинкової споруди (сарая) та іншого майна, забруднення отрутою джерела у криниці на суму у розмірі 683 265, 00 грн, а також суми понесених витрат на придбання матеріалів, їх доставлення, проведення робіт та очистку криниці на суму 25 670, 00 грн. Колегія суддів Кримінального касаційного суду Верховного суду, до складу якої входять відповідачі, не відкрили провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, якою було відмовлено у відкритті апеляційного провадження на ухвалу слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 24 січня 2020 року, чим завдано йому моральну шкоду, яку заявник оцінює у розмірі 42 800, 00 грн. Окрім того, позивач просив у своїй позовній заяві та заяві, поданій на виправлення недоліків, витребувати для огляду матеріали кримінального провадження №№ 12019250260000410, 12020250260000066, матеріали судової справи № 706/1512/19-к з Христинівського районного суду, матеріали судової справи № 580/811/20 з Черкаського окружного адміністративного суду, зазначаючи, що у них знаходяться всі докази. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на позов. II. Процесуальні дії та рішення суду. 16 березня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку 17 березня 2020 року передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 19 березня 2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. 06 жовтня 2020 року від заявника до суду засобами поштового зв`язку надійшла заява з поясненнями, у якій він також просив задовольнити його позов, вимоги якого він підтримує. 08 жовтня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, для розгляду у загальному порядку. 19 листопада 2020 року представник відповідача Верховного Суду подав до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) клопотання про отримання копії ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками. 23 листопада 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті. 11 березня 2021 року представник відповідача Верховного Суду подав Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. 11 березня 2021 року ухвалою судді залишено без розгляду клопотання про витребування доказів. У судове засідання сторони не з`явилися, будучи повідомленими про час, дату і місце належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, заяви по суті та / або з процесуальних питань не надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. III. Фактичні обставини справи. Ухвалою слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 24 січня 2020 року закрито провадження у справі за скаргою [PERSON] на бездіяльність слідчого та прокурора щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення злочину. На вказане судове рішення [PERSON] подав апеляційну скаргу. Проте ухвалою судді Черкаського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року у відкритті провадження за цією скаргою відмовлено. У касаційній скарзі [PERSON] просив скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись при цьому на норми Кримінального процесуального кодексу України. Заявник також не погоджувався з ухвалою слідчого судді, вважаючи її незаконною. Як вбачається із змісту ухвали від 24 лютого 2020 року, копію якої надано суду, оскільки з касаційної скарги [PERSON] , доданих до неї копій судових рішень та інших документів не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження. Ухвалою від 24 лютого 2020 року колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у справі № 706/1512/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою [PERSON] . IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно із статтями 55, 124 Конституції України та статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. За правилами частини шостої ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачено в частині першій-п`ятій цієї статті, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до вимог пункту 3 частини другої ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, в інших випадках, встановлених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи (статті 1173-1174 Цивільного кодексу України). Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує, тим що внаслідок позбавлення відповідачами його права на судовий захист від осіб, якими вчинено кримінальні правопорушення відносно нього, він зазнав майнових збитків на суму у розмірі 708 265, 00 грн, яка складається з вартості викраденого майна - 25 000, 00 грн, вартості спаленої прибудинкової споруди (сарая) та іншого майна, забруднення отрутою джерела у криниці на суму у розмірі 683 265, 00 грн, а також суми понесених витрат на придбання матеріалів, їх доставлення, проведення робіт та очистку криниці на суму 25 670, 00 грн. Колегія суддів Кримінального касаційного суду Верховного суду, до складу якої входять відповідачі, не відкрили провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, якою було відмовлено у відкритті апеляційного провадження на ухвалу слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 24 січня 2020 року, чим завдано йому моральну шкоду, яку заявник оцінює у розмірі 42 800, 00 грн. Пунктом 4 Постанови Пленуму від 25 травня 2001 року № 5 зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. За пунктом 5 Постанови Пленуму від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, - наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що передбачено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Позивач не вказав підстави для відшкодування майнової, моральної та матеріальної шкоди та не надав жодних допустимих, достатніх, достовірних та належних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається. Тобто сторона позивача не скористалась своїм правом та не виконала свій обов`язок, що полягає у поданні доказів. При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного їх обсягу, для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було. Обов`язок довести факт завдання моральної шкоди, того, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права покладається на позивача. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги докази, які відповідають принципам належності, допустимості, достатності і достовірності. У даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування, за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню як необґрунтований. У відповідності до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Таким чином за звернення до суду із вказаним позовом [PERSON] судовий збір не сплачував. Проте, оскільки заявлений позов не підлягає задоволенню як необґрунтований, судові витрати у справі, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, слід віднести за рахунок держави. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed