Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 27 липня 2010 року розмірі 2 091 240 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивачі вказали на те, що 27 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якої [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 47 000 доларів США грн., які належать [PERSON] . Згідно даної розписки, метою позики є придбання відповідачем квартири, а термін повернення позики визначений до 01.01.2014 року. Отримавши кошти відповідач придбав для своєї сім`ї квартиру по [ADDRESS] . При цьому, за усною домовленістю між [PERSON] та позичальником [PERSON] , останній зобов`язався повернути борг разом з його дружиною [PERSON] до 1 січня 2014 року за рахунок продажу належної їм однокімнатної квартири. Оскільки [PERSON] кошти були взяті в борг на придбання квартири під час перебування в шлюбі із [PERSON] ,, вважають, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за борговими зобов`язаннями. Відповідачі свої зобов`язання за договором позики у встановлений строк не виконали. Враховуючи викладене, позивачі просили стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на їх користь 2 091 240 грн, з яких: 1 076 065 грн - основна сума позики в гривневому еквівалентні станом на день пред`явлення позову, 322 819 грн - 3 % річних за користування коштами та 692 356 грн - інфляційні втрати, а також - 2 289 грн витрат на правову допомогу і 7 133 грн 60 коп. судового збору. Ухвалою суду від 15 грудня 2015 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 29 грудня 2015 року вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на квартиру за [ADDRESS] та квартиру за [ADDRESS] , які належить на праві приватної власності відповідачам в межах суми позову 2091240,00 грн. Справа розглядалась судами неодноразово. Постановою Верховного суду від 30 січня 2018 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28 березня 2016 року, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції . При цьому, у постанові Верховного суду вказано, що під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати вимоги викладені у постанові, у тому числі вирішення питання про призначення технічної експертизи щодо дати складення розписки від 27 липня 2010 року, що входить до предмету доказування у справі та має істотне значення для правильного її вирішення, допит свідків, [PERSON] та [PERSON] , вирішення питання щодо об`єднання в одне провадження справи із справою за позовом [PERSON] про визнання договору позики недійсним тощо. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 09 лютого 2018 року прийнято справу до провадження та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Представник [PERSON] подав відзив на позов. Вказала, що [PERSON] позов не визнає виходячи із наступного. У період з 18 квітня 1996 року [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року . Дана розписка складена відповідачем [PERSON] фіктивно, після того, як між нею та [PERSON] виник спір щодо поділу майна подружжя. Вказаний факт підтверджується аудіо записом розмови між ними, долученим до матеріалів справи. Крім того, в них були власні кошти на купівлю квартири, а тому потреби позичати кошти не було. У відповідачів не було таких коштів для передання у позику, оскільки останніми було придбано ряд рухомого та нерухомого майна, що перевищує суму коштів зароблених за кордоном. Посилаючись на наведене, просила відмовити у позові. 07 травня 2018 року, до початку розгляду справи по суті позивачі подали заяву про уточнення розміру позовних вимог. Зазначили, що при подані позову позивачами допущено арифметичну помилку та зазначено суму боргу до стягнення 2 091 240грн. Позивачі уточнили позовні вимоги та просили стягнути з відповідачів суму боргу у розмірі 1 140 275 грн., яка складається із основного боргу 1 076 065грн. та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов`язання 64 210грн. за період з 02 січня 2014 року по 28 грудня 2015 року. Також позивач [PERSON] зазначив, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 189грн., які просить стягнути з відповідачів. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 10 травня 2018 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним на підставі вимог п. 2 ч.1 ст. 186 ЦПК України. Судом встановлено, що 3 березня 2016 року позивач зверталась до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики від 27 липня 2010 року недійсним із тих самих підстав, що підтверджується матеріали цивільної справи за №607/2352/16, копії яких долучені до матеріалів справи. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 27 квітня 2017 року провадження у справі закрито, у зв`язку з відмовою [PERSON] від позову. Цією ж ухвалою суду призначено по справі судово-технічну експертизу на предмет з`ясування дати складення розписки та провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 05 жовтня 2018 року поновлено провадження у справі. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що він протягом тривалого часу працює за межами України та надсилав зароблені ним кошти на зберігання своєму тестеві [PERSON] У 2010 році відповідач [PERSON] , який є його рідним братом попросив в позику кошти в сумі 47 000 доларів США з метою придбання квартири для своєї сім`ї. Він погодився та з його згоди [PERSON] надав в позику [PERSON] кошти в розмірі 47 000 доларів США, на строк до 01.01.2014 року, про що останній написав відповідну розписку у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Сім`я відповідачів обіцяла, що кошти йому поверне за рахунок продажу належної їм однокімнатної квартири, однак кошти не повернули, а тому просить позов задовольнити. Його представник -адвокат Довганик В.І. позов підтримала, зазначила, що вказані кошти були позичені відповідачам в інтересах та для потреб їх сім`ї для придбання трикімнатної квартири з метою покращення їх житлових умов. Власних коштів у сім`ї [PERSON] не було. По даний час кошти не повернуті, а тому просила задовольнити позов. [PERSON] позов про не визнала, вказала, що дана розписка складена фіктивно, після того, як між нею та [PERSON] виник спір щодо поділу майна подружжя. Згоди на укладення договору позики не давала та не була присутньою під час вчинення даного правочину. У їхньої сімї були власні кошти для придбання квартири, тоді як у відповідачів у період укладення договору не могло бути зазначеної у суми коштів, оскільки [PERSON] у той час придбав дві квартири, гараж та автомобіль. Крім того, у власності відповідача [PERSON] є нерухоме майно, яке він мав можливість реалізувати та погасити заборгованість, однак цього не зробив, так як ніякого боргу не існувало. Квартира за [ADDRESS] була придбана за спільно зароблені кошти нею та відповідачем [PERSON] як подружжям, а також коштів наданих її сестрою [PERSON] в розмірі 10000 доларів США та батьком [PERSON] у розмірі 5000 доларів США. ЇЇ представник -адвокат Гавдяк І.Б. щодо задоволення позову заперечила. З підстав викладених у відзиві. Вказала, що договір позики коштів на суму 47000 доларів США мав бути нотаріально посвідчений з обов`язковою письмовою згодою [PERSON] , як дружини позичальника. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо подав заяву, де вказав, що підтримує уточнену позовну заяву та просить її задовольнити. Слухання справи просив проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо подав заяву про слухання справи за його відсутності. [PERSON] був присутній у попередньому судовому засіданні та суду пояснив, що повністю підтримує обставини викладені у позові та не заперечує щодо його задоволення. Судом установлено, що з 18 квітня 1996 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2015 року (а.с. 92, Т.1). Від даного шлюбу у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (Т. 1 , а.с. 206,207,208). 27 липня 2010 року [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 47 тис. доларів США на строк до 1 січня 2014 року з метою придбання квартири, що підтверджується оригіналом розписки від 27 липня 2010 року( а.с. 88 Т. 1). У розписці зазначено, що кошти у позику передав [PERSON] . Передані у позику кошти належали [PERSON] , який на день складення розписки знаходився за межами України, і що на дану позику отримано його згоду. Зазначена розписка підписана позикодавцем [PERSON] ,, позичальником [PERSON] та свідками [PERSON] , [PERSON] . Встановлено, що 07 вересня 2010 року [PERSON] придбав у власність трикімнатну квартиру за [ADDRESS] , вартістю 371 779грн., що еквівалентно 47000 доларів США, які повністю передав продавцю в день підписання договору, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., за реєстром № 1812 (а.с. 30). У п. 1.10 договору зазначено, що для укладення даного договору отримана нотаріально посвідчена згода дружини [PERSON] . Згідно з відомостями з державного реєстру прав власності на нерухоме майно 29.09.2010 року, 07 вересня 2010 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу ВРА 703984, посвідченого 07.09.2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., за реєстром № 1812. Із копії будинкової книги квартири за [ADDRESS] ( Т.1, а.с. 167-168) встановлено, що 14 жовтня 2010 року у дану квартиру були зареєстровані відповідачі та їх троє дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики та поданий час коштів не повернув. Згідно із розрахунком заборгованості, наданим позивачами до уточнених позовних вимог, заборгованість за договором позики від 27.07.2010 року становить 1 140 275 грн., яка складається із основного боргу 1 076 065грн. та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов`язання 64 210грн. за період з 02 січня 2014 року по 28 грудня 2015 року. З копії трудових книжок [PERSON] встановлено, що остання у період з 2000 по 2012 роки не працювала. Згідно висновку судових експертів за №12124/18-34/19059/18-34 від 20 вересня 2018 року встановлено, що у розписці від імені [PERSON] датованій 27 липня 2010 року, записи та підписи від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виконані кульковою ручкою, спорядженою пастою чорного кольору. Встановити час складення розписки від 27 липня 2010 року не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методики встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесеннях з використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку. Встановити час складення розписки не є можливим у зв`язку з тим, що остання пройшла процес нанесення прозової плівки (заламінування) з обох сторін аркушу. Судові експерти [PERSON] Та [PERSON] надали суду аналогічні пояснення у судовому засіданні 02 квітня 2019 року та додаткові письмові пояснення( Т. 2, а.с. 165). Свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] планували придбати більшу квартиру. Батьки [PERSON] дали 5000 доларів США, а вона дала 10 000 доларів США, як компенсацію за належну [PERSON] ј частку у квартирі по [ADDRESS] , де проживає вона разом з батьками та від якої [PERSON] відмовилась в її користь. [PERSON] суду пояснив, що є батьком [PERSON] . Сім`я [PERSON] та [PERSON] мала власні заощаджені кошти на придбання квартири, крім того, він дав [PERSON] 5000доларів США, дружина дала 1000 доларів США, а друга донька [PERSON] дала їм 10 000доларів США. Самої передачі коштів від [PERSON] до [PERSON] не бачив. Сім`я мала власні кошти, [PERSON] добре заробляв, а тому потреб позичати кошти на придбання квартири у них не було. Судом також встановлено, що [PERSON] 03 березня 2016 року зверталась до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики від 27 липня 2010 року недійсним, посилаючись на те, що даний договір є фіктивним, складений з метою збільшення частки [PERSON] у поділі майна подружжя (справа за №607/2352/16). 27 квітня 2017 року [PERSON] подала заяву про відмову від позову та вказала, що наслідки закриття провадження у справі їй відомі. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 27 квітня 2017 року провадження у даній справі закрито, у зв`язку з відмовою [PERSON] від позову. 10 травня 2018 року [PERSON] пред`явила у даній справі зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики від 27 липня 2010 року недійсним із тих самих підстав. а тому ухвалою суду відмовлено у прийнятті зустрічного позову на підставі вимог п. 2 ч.1 ст. 186 ЦПК України Суд, розглянувши справу заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу вимог статей 12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з вимогами ст. 1047, ч. 2 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статі 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми або речей. З аналізу статей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов`язання за договором позики. Такого самого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування вищевказаних статей ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14. Відповідно до вимог ч.ч. 1,3 ст. 1049, ч.1 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В силу ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 27 липня 2010 року [PERSON] отримав у позику від [PERSON] кошти у розмірі 47 000 доларів США , які зобов`язався повернути до 01 січня 2014 року. При цьому у розписці зазначено, що вказані кошти позичаються для придбання квартири. На підтвердження укладення даного договору суду наданий оригінал розписки від 27.07.2010 року, який долучений судом до матеріалів справи ( Т.1, а.с. 88). Сам відповідач [PERSON] визнає свій борг у сумі 47 000 доларів США та свій обов`язок повернення цієї суми. По даний час [PERSON] борг не повернув, що підтверджується наявністю оригіналу розписки у позикодавця. Відповідно до вимог статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. При цьому частина четверта статті 65 СК України не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на укладення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в цих інтересах. Згідно з частиною другою статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що на час укладення даного договору позики [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , яка безпосередньої участі в укладенні договору позики не приймала. 07 вересня 2010 року [PERSON] придбав у власність трикімнатну квартиру по [ADDRESS] . [PERSON] надала нотаріальну згоду на придбання такого майна. При цьому, у самій розписці зазначено, що вказані кошти позичають з метою придбання квартири. Вказана квартира придбана через 42 дні після укладення договору позики коштів на суму 47 000 доларів США. Сума позики є ідентичною сумі вартості квартири. Відповідачами не заперечувався той факт, що у вказаній квартирі після її придбання останні були зареєстровані та проживали, тобто придбали та використовували її виключно для потреб сім`ї. Аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, суд вважає, що позивачами доведено той факт, що отримані відповідачем [PERSON] у позику кошти у розмірі 47000 доларів США, використані в інтересах сім`ї, а саме - для купівлі квартири, яка була придбана у період перебування його у шлюбі з відповідачем [PERSON] , в якій вони зареєструвалися і проживали однією сім`єю разом зі своїми дітьми. [PERSON] не доведено, а судом не встановлено, що кошти, отримані в позику, використовувалися відповідачем [PERSON] у власних цілях і не в інтересах сім`ї, а також того, що квартира була придбана за інші кошти. Таким чином, даний договір було укладено в інтересах сім`ї, тому відповідачі є учасниками даного договору та саме на них покладається обов`язок щодо повернення коштів. Таким чином, з урахуванням правових позицій, викладені у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, згідно з якими у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, відповідачі відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Як убачається зі змісту договору позики (розписки) від 27.07.2010 року, в силу вимог ст. 1046 ЦК, його сторонами є [PERSON] (позичальник) і [PERSON] (позикодавець). Із змісту договору позики чітко вбачається, що дані кошти передав у борг [PERSON] саме [PERSON] , який і вправі вимагати повернення боргу. [PERSON] не є стороною даного договору позики. Той факт, що кошти, які були предметом позики належали [PERSON] , який безпосередньо не брав участі в укладенні даного договору та не підписував його, сам по собі не може бути підставою для стягнення таких коштів на користь позивача [PERSON] . Згідно зі вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Встановлено, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми боргу в розмірі 47 000 доларів США не виконав. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково в частині стягнення солідарно із [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 1 076 065грн. та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 64 210 грн. за період з 02 січня 2014 року по 28 грудня 2015 року включно, на загальну суму 1 140 275грн. При визначенні розміру трьох процентів річних за період з 02 січня 2014 року по 29 грудня 2015 року суд виходить із наступного розрахунку: 1 076 065*3%/100/365* 726 днів прострочення виконання зобов`язання, згідно пред`явлених вимог, що становить 64 210 грн. У задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за безпідставністю, оскільки останній не є стороною договору позики. Відповідно у разі відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , підстав для стягнення з відповідачів понесених ним витрат на правову допомогу адвоката не має, а тому у цим вимогах [PERSON] слід відмовити. Суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про безгрошовість даного договору позики, оскільки нею не доведено факту не отримання грошей за цим договором. Крім того, факт позики коштів повністю визнано відповідачем [PERSON] , який підтвердив, що позичені кошти витрачені на потреби сім`ї, а саме: на придбання квартири [ADDRESS] та оригіналом розписки від 27.07.2010 року. Твердження [PERSON] про недоведеність матеріалами справи факту наявності в позивачів коштів для надання позики суд не приймає до уваги, оскільки ця обставина для вирішення даного спору не має правового значення. Доводи [PERSON] , про те, що квартира за [ADDRESS] була придбана за інші кошти, не підтверджуються належними та допустимими доказами. Безпідставними є посилання [PERSON] , що відповідач [PERSON] мав би можливість повернути суму позики, якби дійсно її отримав, шляхом реалізації належного йому на праві власності будинку із землею і пасікою, оскільки це є її припущеннями, які не спростовують встановлені судом обставини і не можуть бути покладені в основу судового рішення. Суд також не приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що вона не надавала письмової згоди чоловіку на укладення договору позики, з огляду на наступне. Положення ч. 4 статті 65 СК України не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на укладення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в цих інтересах. Встановлено, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, кошти отримані у позику у розмірі 47 000доларів США були витрачені на оплату вартості придбаної квартири 07 вересня 2010 року згідно договору купівлі-продажу. У вказаній квартирі після її придбання була зареєстрована та проживала уся сім`я [PERSON] При цьому, у самій розписці зазначено, що кошти позичаються для придбання квартири. Вартість придбаної у 2010 році [PERSON] квартири є співмірною з розміром отриманих ним за договором позики коштів, а саме 47000 доларів США, Крім того, за вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З аналізу вказаних норм вбачається, що згода другого з подружжя необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном подружжя, а на укладення договору позики чи кредитного договору та виконання зобов`язань за ними, у тому числі і в іноземній валюті, чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди іншого подружжя. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі 149/1336/15-ц. Суд не приймає до уваги довідки про доходи сестри [PERSON] - [PERSON] ( а.с. 127-11, Т. 1), оскільки останні не мають будь-якого значення для вирішення даної справи по суті та не входять до предмету доказування. Також, не мають значення для вирішення справи по суті та не спростовують позовних вимог, покази свідка [PERSON] , про те, що вона передала [PERSON] 10 000доларів США як компенсацію за належну їй ј частку квартири по [ADDRESS] . Вказані обставини не підтвердженні належними та достатніми доказами, судом не встановлено, а позивачем не доведено факт відчуження [PERSON] в користь [PERSON] належної їй частки у квартирі по [ADDRESS] . Більше того, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] продовжує мати у власності частку у даній квартирі. Покази свідка [PERSON] про те, що у сім`ї були кошти для придбання квартири, крім того він також надав їм 5000 доларів США, суд не приймає до уваги, оскільки вказані твердження самі по собі не спростовують висновків суду та те, що [PERSON] для придбання квартири для сім`ї отримав у позику 27 липня 2010 року кошти у розмірі 47000 доларів США. Суд критично оцінює роздруківку аудіозапису розмови між відповідачами (а.с. 133, Т.1) та сам аудіозапис даної розмови, оскільки із вказаного аудіозапису не можливо ідентифікувати осіб, час та місце подій зафіксованих на ньому. Більше того, обставини викладені у даній розмові жодним чином не спростовують встановлених судом обставин, дійсність розписки та не підтверджують її фіктивність. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з [PERSON] , [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути сплачений судовий збір у рівних частках по 3166,80 грн. з кожного.

Outcome: partial