Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

[PERSON] 25 листопада 2014 року звернувся до Галицького районного суду з позовом до [PERSON] і просить виключити з актового запису № 3 від 30 грудня 2008 року, вчиненого Старомартинівською сільською радою Галицького району Івано-Франківської області про народження [PERSON], [INFO], уродженця [INFO] відомості про батька дитини [PERSON] та зобовязати відділ РАЦСу Галицького районного управління юстиції внести відповідні зміни в актовий запис. В позовній заяві [PERSON] посилається на ті обставини, що з [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі, який в даний час розірвано. 22 грудня 2008 року в шлюбі в них народився син [PERSON], на утримання якого він сплачував аліменти. Після розірвання шлюбу, відповідач неодноразово наголошувала, що [PERSON] не є його сином, через що він вирішив пройти тест ДНК. Для цього, звернувся до Львівського відділення судово-медичної експертизи і за порадою експертів цієї установи направив в їхню адресу біологічні зразки (мазки) свої та неповнолітнього сина [PERSON]. 10 жовтня 2014 року він отримав результати тесту за № 45519о, де вказано, що він не є біологічним батьком [PERSON], [INFO]. Зважаючи на те, що відповідач ухиляється від проходження призначеної ухвалою суду від 17.02.2015 року судово-генетичної експертизи на предмет встановлення батьківства, просив позов задовольнити Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася вдруге з невідомих суду причин, хоч вчасно і належним чином була повідомлена судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не подала. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При цьому, відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому в них 22 грудня 2008 року народився син [PERSON]. Його народження було зареєстровано у Старомартинівській сільській раді Галицького району Івано-Франківської області, про що у книзі реєстрації народжень 30 грудня 2008 року було зроблено актовий запис за № 3, батьком дитини згідно ч.1 ст.122 Сімейного кодексу України записаний позивач [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження дитини. Сімейне життя сторін не склалося і шлюб їхній було розірвано в судовому порядку, неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати разом з матірю. Згідно виконавчого листа, виданого Галицьким районним судом 07 листопада 2013 року за № 2/341/744/13 позивач сплачував в користь матері дитини аліменти. Після розірвання шлюбу відповідач неодноразово наголошувала на тому, що [PERSON] не є біологічним батьком їхньої шлюбної дитини, в звязку з чим, позивач запропонував відповідачу пройти тест ДНК щодо усунення сумнівів його кровної спорідненості із сином [PERSON]. Оскільки, мати дитини від проходження такого тесту відмовлялася, позивач самостійно звернувся у Львівський «ДНК Центр» та за рекомендацією експерта направив в адресу цього Центру біологічні зразки (мазки) його та сина для подальшого генетичного ДНК дослідження. Згідно результатів такого дослідження (звіт про тест за № 45519о) від 10 жовтня 2014 року позивач не є біологічним батьком [PERSON], [INFO]. Отримавши вищезазначений результат ДНК дослідження, позивач звернувся з даним позовом до суду і просив виключити з актового запису про народження сина [PERSON] відомості про нього (позивача) як батька дитини та зобовязати відділ РАЦСу внести відповідні зміни в актовий запис про народження дитини В судовому засіданні відповідач, не погоджуючись з таким висновком і вважаючи, що результат тесту ДНК, отриманий позивачем без її згоди та відома, не може бути визнаний судом як достовірний та допустимий доказ, погодилась на призначення судово-генетичної експертизи. Ухвалою суду від 24 грудня 2014 року таку експертизу було призначено, проведення якої доручено Одеському обласному бюро судово-медичної експертизи (відділення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи), а відібрання зразків крові доручено ДП «ГРП АСМУ в Івано-Франківській області». Згідно повідомлення останнього за № 1/1 від 12.01.2015 року через те, що провести відбір крові та оформити відповідні документи для проведення судової медико-генетичної експертизи Одеським бюро СМЕ ДП «ГРП АСМУ в Івано-Франківській області» не може через відсутність відповідного договору про співпрацю, таку експертизу ухвалою суду від 17 лютого 2015 року було призначено за згодою сторін Львівському «ДНК Центру». Як вбачається з повідомлень «ДНК Центру» на адресу суду від 03.04.2015 року та від 20.04.2015 року призначене на 19.03.2015 року генетичне дослідження залишилось невиконаним у звязку із повідомленням в телефонному режимі із сторони [PERSON] про неможливість прибути разом із сином у «ДНК Центр», про наступну можливість прибуття до Центру вона повинна була повідомити додатково. Однак, такого повідомлення від [PERSON] не надходило, на телефонні дзвінки вона не відповідала, в звязку з чим, за спільною згодою позивача [PERSON] її ([PERSON]) повторно письмово було сповіщено про необхідність прибуття разом із сином на генетичне дослідження о 13 год. 15 квітня 2015 року. Проте, й цього разу [PERSON] в «ДНК Центр» не прибула, що дає підстави суду вважати, що відповідач від проходження експертизи ухиляється. Ухвалою суду від 23.04.2015 року провадження в справі було відновлено, справу до розгляду призначено на 08.05.2015 року. Через неявку сторін розгляд справи було відкладено на 22.05.2015 року, а відтак і на 29.07.2015 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні, про що також зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». При цьому, згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні із зазначенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Відповідно до ст. 136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст.122 цього Кодексу, тобто відповідно дитини, яка народилася у шлюбі, має право оспорити своє батьківство, предявивши позов про виключення запису про нього, як батька, з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Як зазначено у вищезазначеній Постанові Пленуму ВСУ України № 3 від 15.05.2006 року предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення ос порених відомостей з актового запису про народження дитини. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено. Наявність в матеріалах справи результатів генетичного ДНК дослідження Львівського «ДНК Центру» - копія звіту про тест за № 45519о від 10 жовтня 2014 року про те, що позивач не є біологічним батьком [PERSON], [INFO], ухилення відповідача від проходження призначеної судом судової медико-генетичної експертизи, її згода на зупинення виконавчого провадження у справі про стягнення з позивача аліментів до вирішення даної справи дають підстави суду вважати, що позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими і підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 122, 136 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved