Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

[PERSON] 28.11.2019 звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в країни Європейського Союзу, Єгипет та Туреччину малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , на період з 30 квітня 2020 р. по 30 квітня 2023 р. у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , або уповноважених нею осіб. Уточнивши позовні вимоги 11.02.2020 в частині їх зменшення, позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у Арабську Республіку Єгипет малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , на період з 15 жовтня 2020 р. по 15 листопада 2020 р. у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , або уповноважених нею осіб. Свої вимоги мотивувала тим, що з 13.01.2017 перебувала шлюбі з відповідачем [PERSON] , шлюб був зареєстрований в Івано-Франківському міському відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 41. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тисменицького районного суду від 24.05.2019 шлюб між сторонами розірвано, дочку [PERSON] залишено проживати з матір`ю. Відповідач не приймає участі у вихованні дочки, не цікавиться її фізичним, духовним, моральним розвитком, не допомагає матеріально. Позивачка весною 2019 року мала намір поїхати разом з дочкою на відпочинок за межі України. Хоча відповідач обіцяв добровільно надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини, однак, такого дозволу він не надав і не обґрунтував причину своєї відмови. В 2020 р. позивачка також бажає разом з дитиною поїхати на море за кордон з метою відпочинку і покращення здоров`я дитини. Така поїздка є необхідною для дитини, оскільки м`який середземноморський та субтропічний клімат здатен значно зміцнити імунітет дитини; крім того, подорож до іншої країни є захоплюючим наочним уроком для розвитку дитини, розширення її світогляду та отримання незабутніх приємних емоцій. Однак, відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, згідно Ухвали суду від 19.02.2020. До суду не надходило клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. Відзив на позов відповідач не подавав. Передбачених ч.1 статті 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази та перевіривши їх в сукупності, дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] в сторін народилася дочка [PERSON] . Про те, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24.05.2019 в справі № 352/2608/18 (провадження № 2/352/360/19) розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13.01.2017 в Івано-Франківському міському відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 41; малолітню [PERSON] залишено проживати з матір`ю. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Те, що батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку, передбачено ст.ст.1,2 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. На даний час порядок виїзду дітей за межі України врегульовано статтею 313 ЦК України та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення. Позивачка, мати малолітньої [PERSON] , має намір поїхати з дочкою за кордон на море з метою відпочинку та покращення здоров`я дитини в період з 15 жовтня 2020 р. по 15 листопада 2020 р. Відповідач [PERSON] добровільно, у визначеному чинним законодавством порядку, не надає нотаріально посвідченої згоди на виїзд дочки [PERSON] за кордон. Ураховуючи встановлені судом обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері або уповноважених нею осіб за межі України у Арабську Республіку Єгипет без згоди та супроводу батька [PERSON] , в період, вказаний позивачкою в заяві про уточнення позовних вимог. На підставі ст.ст. 1, 2, 3, 9,18 Конвенції про права дитини, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 313 ЦК України, ст.ст. 7, 141, 150, 153, 155 СК України,

Outcome: approved