Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що з 1997 року, позивачі по справі, проживали однією сімєю як подружжя, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. В органах державної реєстрації актів цивільного стану шлюб на той час між ними не був зареєстрований. 07 грудня 1998 року в Миргородській філії Полтавської регіональної біржі нерухомості між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив нерухоме майно: 1/2 частину будинку, за адресою м.Миргород вул. Лісна,7, яке в цілому складається з: кімнати площею 25.2 кв.м., кімнати площею 7.7 кв.м. сіней «а», сараю «В» з погрібом, вбиральні, колодязя №1, 1/2 частини огорожі. Договір нотаріально не посвідчувався, оскільки відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час укладання спірної угоди, ст.15 Закону України (Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню, а підлягали реєстрації в органах технічної інвентаризації. Зазначене вище майно було придбано за їх спільні кошти в інтересах сімї, але було оформлено на [PERSON], як голову сімї тому вони просили визнати: договір купівлі-продажу від 07 грудня 1998 року укладений в Миргородській філії Полтавської регіональної біржі нерухомості між [PERSON] та [PERSON] дійсним, а будинковолодіння, що знаходиться в м.Миргороді Полтавської області по вул.Лісній,7 сумісною спільною власністю [PERSON] та [PERSON]. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, повторно, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань від нього на адресу суду не надходило (а.с. 23,33). Ухвалою суду від 26.07.2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, через повторну неявку позивача в судове засідання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. В судовому засіданні позивач [PERSON], підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Суд вважає за можливе розглянути справу в відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.169 ч.4 ЦПК України та ухвалення заочного рішення відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], вивчивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 07 грудня 1998 року укладеного в Миргородській філії Полтавської регіональної біржі нерухомості між [PERSON] та [PERSON] дійсним, а будинковолодіння, що знаходиться в м.Миргороді Полтавської області по вул. Лісній,7 і яке в цілому складається з кімнати площею 25.2 кв.м., кімнати площею 7.7 кв.м. сіней «а», сараю «В» з погрібом, вбиральні, колодязя №1, частини огорожі сумісною спільною власністю [PERSON] та [PERSON], не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно до положення ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 07.12.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою м.Миргород вул. Лісна,7, яка складається з: кімнати площею 25.2 кв.м., кімнати площею 7.7 кв.м. сіней «а», сараю «В» з погрібом, вбиральні, колодязя №1, 1/2 частини огорожі. Договір був укладений на товарній біржі Миргородської філії «Полтавської регіональної біржі нерухомості», але не був посвідчений нотаріально. Договір був зареєстрований Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації в книзі № 27 за реєстровим № 296, 08.12.1998 року (а.с.6). Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. В правовій позиції викладеній у постанові від 08 червня 2016 р. Верховного Суду України у справі за № 6-2253цс15 зазначено, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності, яка є обов'язковою для застосування судами України в силу ст. 360-7 ЦПК України. Виходячи з аналізу наведених вище положень закону та правової позиції Верховного Суду України, визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, фактів створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з урахуванням часу придбання спірного майна, джерела його набуття (кошти, за які таке майно було набуте). Між тим, позивачем не надано переконливих доказів, що з 1997 року по 07.12.1998 року вона мали сімейні відносини з [PERSON], вели спільне господарство, мали спільний бюджет та за рахунок спільної праці або спільних коштів придбали 1/2 частину будинку, за адресою м.Миргород вул. Лісна,7. Крім того спірне майно набуте позивачем [PERSON] до 2004 року, тобто в період дії Кодексу про шлюб та сімю України, а не СК України. Не доведені та необґрунтовані позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] Оскільки відповідно до договору купівлі-продажу від 07.12.1998 року, продавець [PERSON] передала у власність покупцю [PERSON] 1/2 частину будинковолодіня по вул. Лісній,7, в м. Миргороді. Таким чином після укладення та реєстрації договору на товарній біржі між покупцем та продавцем були виконані усі умови договору в повному обсязі, що визнається в позовній заяві позивачем [PERSON] та [PERSON] Оскільки позивач не обґрунтувала належними і допустимими доказами, свої позовні вимоги з посиланням на конкретні факти, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. В звязку з відмовою в задоволенні позову судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed