Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

[PERSON] 13.01.2020р. звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивував тим, що подружнє життя не склалось, вони сварилась, відповідачка зраджувала у подружній вірності, з 2012 року спільно не проживають, сім`ї немає, просив розірвати шлюб, судові витрати покласти на нього. В судове засідання [PERSON] не з`явився, при зверненні із позовом подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.3). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 11.03.2020р. подала заяву, у якій позов визнала, згідна на розірвання шлюбу, просила про розгляд справи у її відсутності (а.с.23). Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, просили про розгляд справи у їх відсутність, фіксація судового процесу технічними засобами згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Із змісту позову, із долученого до справи свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження (а.с. 4, 9) убачається, що сторони в шлюбі з 16.09.2008р., мають сина [PERSON] , [INFO] , у 2012 році припинили подружні стосунки, спільно не проживають. Позивач [PERSON] , як видно із змісту позову та його заяви до суду від 10.01.2020р. (а.с.1-3), просить про розірвання шлюбу з відповідачкою. Відповідачка [PERSON] , що убачається із її заяви від 11.03.2020р., покликаючись про припинення подружніх стосунків з позивачем із 2012р., теж просить про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Ураховуючи вищенаведене та інші фактичні взаємини сторін, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, суд задоволює позов.

Outcome: approved