Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

[PERSON] 29.02.2016 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг, в якому просить суд: усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON] без надання йому іншого житлового приміщення; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 3397 гривень 86 копійок; стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У березні 2013 року [PERSON], який є батьком доньки позивача - [PERSON], 2006 року народження, звернувся до позивача з проханням дозволити йому проживати в її квартирі протягом півроку, оскільки він бажав трохи пожити без батьків. Як стверджує позивач, після закінчення оговореного терміну, вона неодноразово усно вимагала у відповідача звільнити приміщення, оскільки придбана нею квартира необхідна для проживання їй і її родині, однак відповідач відмовився звільнити квартиру та звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про встановлення факту проживання з нею однією сім'єю, визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2014 року відповідачу в позові було відмовлено. Рішенням апеляційного суд Одеської області від 04 червня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси скасовано та ухвалено нове - позов задоволено частково, квартиру [ADDRESS] було визнано об'єктом спільної власності. Позивач будучи незгодною з вказаним рішенням апеляційної інстанції, подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України, ухвалою якого від 01 жовтня 2014 року її скаргу задоволено та рішення Апеляційного суду Одеської області скасовано. Після закінчення вказаних судових справ, позивач знову звернулась до відповідача з вимогою звільнити приміщення, однак останній відмовився. Позивач також стверджує, що відповідач частково не сплачував комунальні платежі, у зв'язку з чим станом на 01 січня 2016 року виникла заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг в сумі 3397 гривень 86 копійок. Враховуючи вищевикладене, позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, у разі неявки відповідача до судового засідання провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надав. Відповідно до ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.36) [PERSON], [INFO], зареєстрований з 05.01.1987 року за адресою: [ADDRESS], та саме за цією адресою направлялись судові повістки на ім'я [PERSON], а також за адресою вказаною позивачем у позові: [ADDRESS] Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Враховуюче вищевикладене, у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Надоховською Т.О., зареєстрований в реєстрі за №861. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд . Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.1, 3 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та право приватної власності є непорушним. Належність вищезазначеної квартири саме позивачці також підтверджено Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7629760 від 29.06.2005 року. Згідно з довідкою про склад сім'ї і реєстрації ОСББ «Лари» від 11.02.2016 року за вих. №12, [PERSON], 1976 року народження, належить на праві власності квартира [ADDRESS], у якій зареєстровані та мешкаючи особи не значаться (а.с.22). Як вже зазначалось, згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.36) [PERSON], [INFO], зареєстрований з 05.01.1987 року за адресою: [ADDRESS]. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( ст. 391 ЦК України). Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, з перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою. Право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона надала дозвіл мешкати відповідачеві в своїй квартирі на термін пів року, однак надалі він її не звільнив та звернувся до суду з позовом про визнання цієї квартири спільним майном подружжя. Так, судом встановлено, що 11.10.2013 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON], в якому просив суд: визнати факт проживання його з [PERSON] однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, починаючи з 05 січня 2004 року по 28.08.2013 року; визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності, та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04.04.2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.06.2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2014 року - скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] - задоволено частково. Встановлено факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 05 січня 2004 року по 28 серпня 2013 року. Визнано об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] і [PERSON] право спільної часткової власності, по 1/2 частині за кожним, на квартиру [ADDRESS] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2014 року скасовано, рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 квітня 2014 року залишено в силі. Судом встановлено, що згідно з вказаними рішеннями суду, підтверджено, що між сторонами існував спір стосовно встановлення факту проживання однією сім'єю та визнанняквартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, у задоволенні вимог яких [PERSON] було відмовлено. Жодне з перелічених рішень суду не містить встановлених обставин стосовно того, що [PERSON] мешкав у квартирі [ADDRESS]. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищезазначеного, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано до суду жодного доказу, не було їх встановлено і під час розгляду справи судом, які б свідчили, що на час розгляду справи, у квартирі [ADDRESS] проживає (перебуває) чи навіть знаходяться особисті речі відповідача [PERSON] Крім того, судом також не встановлено, що позивачка позбавлена можливості вільного доступу до належної їй вищезазначеної квартири. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] про усунення їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON] без надання йому іншого житлового приміщення є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг в сім 3397 гривень 86 копійок, суд зазначає наступне. Положення ст.ст. 66-68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг, покладають на користувачів житла (власників) обов'язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Позивачем надано до суду довідку ОСББ «Лари» за вих. №06 від 10.02.2016 року, згідно якої вбачається, що станом на 01.01.2016 року заборгованість [PERSON] по сплаті житлово-комунальних послуг наданих до квартири [ADDRESS] складають в сумі 3397 гривень 86 копійок. Як вже встановлено судом, позивачем не надано до суду жодного доказу, не було їх встановлено і під час розгляду справи судом, які б свідчили, що на час розгляду справи, у квартирі [ADDRESS] проживає (перебуває) чи навіть знаходяться особисті речі відповідача [PERSON], у зв'язку з чим, суд не вбачає підстав для стягнення вказаної суми заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг з відповідача, та вважає позовні вимоги позивача в цій частині не підлягаючими задоволенню, у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed