Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Калинич О.І., звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації. Позов мотивовано тим, що 10.05.1997 року між нею - [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. В 2009 році, після введення в експлуатацію житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , її мати [PERSON] зареєструвала в житловому будинку її (дочку) та як члена сім`ї відповідача, який на той час був її чоловіком, що підтверджується будинковою книжкою. З 21.07.2010 року вказаний житловий будинок належить їй - [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 21.07.2010 року. Позивач зазначає, що 07.12.2015 року між нею та [PERSON] розірвано шлюб на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (справа 308/12215/15-ц). У зв`язку з тим, що в шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] , відповідач ще до кінця 2017 року час від часу відвідував сина та спілкувався з ним. Однак, з 2018 року відповідач перестав користуватися житлом за вказаною адресою, не користується будинком і до цього часу. Перешкод у користуванні житлового будинку позивач йому не чинила. Вказує, що з відповідачем перестали спілкуватися одразу після розлучення та не зустрічалися і до цього часу. Ніякої домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде проживати в спірному житлі між ними не має. Будь-яких заяв до сільської ради стосовно того, що відповідач не проживатиме в житловому будинку з поважних причин, чи прохання закріпити за ним спірне житло, також не має. Позивач зауважує, що факт того, що відповідач не проживає без поважних причин у житлі можуть підтвердити свідки, а саме: брат відповідача - [PERSON] та [PERSON] . Також підтвердженням є акт № 1408 від 25.09.2020 року про відсутність відповідача протягом одного року за місцем проживання, що підтверджується виданою довідкою сільської ради та довідкою № 1368 від 17.09.2020 року про склад сім`ї. Як зазначає позивач, відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участь не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Із-за відповідача вона не може отримати пільги на комунальні послуги. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Де саме перебуває відповідач та проживає їй не відомо. Враховуючи наведене, позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації. Крім того, відповідач не сплачує комунальні послуги, які не надаються, але нараховуються за ним, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку. Вона, як власник житла, вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] , та зняти [PERSON] з реєстраційного обліку з даного житлового приміщення, а саме з житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Виклик відповідача постановлено здійснити в порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, відзив на позов не подано, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки заперечень з боку позивача та її представника проти цього немає. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] є власником в цілому будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 21.07.2010 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26953174 від 09.08.2010 року (реєстраційний номер: 29810289, номер запису: 370 в книзі: 3). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.05.1997 року, яким між ними розірвано згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.12.2015 року (справа № 308/12215/15-ц). Відповідач з 13.01.2009 року значиться зареєстрованим у будинку [ADDRESS] , що стверджується довідкою, виданою відділом обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУ ДМС України в Закарпатській області від 30.10.2020 року, а також даними будинкової книги для прописки громадян, що проживають за вказаною адресою. Згідно з довідкою, виданою Баранинською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області від 17.09.2020 року № 1368, відповідно до по господарського обліку сільської ради склад до складу сім`ї [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , входить син - [PERSON] , [INFO] . З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 25.09.2020 року, засвідченого Баранинським сільським головою, вбачається, що в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , починаючи з 01.01.2018 року [PERSON] , 1976 року народження, фактично не проживає. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач не проживає у належному [PERSON] будинку понад один рік і будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даному будинку не наведено, а тому, суд вважає, що [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності. За таких обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача у цій частині є підставними та підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку з вказаного житлового приміщення, суд зазначає наступне. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Оскільки після визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , позивач не зверталася з вимогами до органу реєстрації про зняття його з реєстраційного обліку і їй не відмовлялося в цьому, то зазначену вимогу суд вважає передчасною. Крім того, судом не може вирішуватися вимога про зняття з реєстрації відповідача без залучення в якості відповідача органу реєстрації до участі у справі. Як зазначено у висновках постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. А отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Разом з тим, враховуючи, що за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, то ухвалене у даній справі рішення суду про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації. З огляду на викладене, вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку не підлягає до задоволення. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 840,80 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial