Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду до відповідача з позовом, в якому просить визнати дії посадової особи лікаря-нарколога [PERSON] щодо встановлення діагнозу, примусового направлення на лікування необґрунтованими та протизаконними та зобовязати лікаря-нарколога зняти [PERSON] з «Д» диспансерного обліку, посилаючись на те, що [PERSON] 30.01.2017 року було затримано працівниками міліції та доставлено до КУ «Арцизька районна центральна лікарня» проти його волі без рішення суду про примусове лікування. На підставі направлення лікаря його було доставлено до Комунальної установи «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2», де він перебував з 31.01.2013 року по 10.04.2013 року. Позивач вважає вищезазначені дії лікаря-психіатра протизаконними, у звязку з чим змушений звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні [PERSON] позовну заяву підтримав, просив її задовольнити. Представник позивача належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, однак повторно не зявився в судове засідання без поважних причин, у звязку з чим, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника позивача не є перешкодою для розгляду справи. Крім того, судом враховано, що представник позивача не зявлявся до суду майже протягом усього розгляду справи, а саме: 10.05.2017 року, 30.05.2017 року, 15.06.2017 року, 27.07.2017 року. Представник відповідача в судове засідання не зявилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Згідно заперечення проти позову, представник відповідача зазначила, що на диспансерний огляд [PERSON] був постановлений 10.05.2013 року після виписки з Комунальної установи «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2». 14.05.2013 року [PERSON] підписав попередження про зобовязання проходити курс лікування від алкоголізму та наркоманії, у звязку з чим лікар-нарколог діяв згідно діючого законодавства України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно довідки № 783083 від 21.09.2015 року [PERSON] є інвалідом 3 групи (а. с. 22). [PERSON] у примусовому порядку був госпіталізований до Комунальної установи «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2», згідно направлення на госпіталізацію у психіатричну лікарню (а. с. 46). Згідно виписки з історії хвороби № 322 [PERSON] був виписаний з Комунальної установи «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2» з діагнозом: психічний та поведінковий розлад внаслідок поєднаного зловживання алкоголю та канабіотиків, параноідальний синдром (а. с. 17). Як вбачається з листа КУ «Арцизька районна центральна лікарня» № 01-10/405 від 29.04.2014 року [PERSON] перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з 10.05.2013 року з діагнозом: психічний та поведінковий розлад внаслідок поєднаного зловживання алкоголю та канабіотиків, параноідальний синдром, вирішився (а. с. 7). [PERSON] звертався із заявою від 13.05.2014 року про зняття його з диспансерного обліку (а. с. 16), однак листом КУ «Арцизька районна центральна лікарня» № 01-10/468 від 19.05.2014 року йому було розяснено, що зняття з обліку можливо лише при досягненні стійкої ремісії, яка має бути підтверджена обєктивними даними (а. с. 4). Відповідно до характеристик № 695 від 09.06.2016 року, від 09.02.2012 року, від 26.07.2003 року [PERSON] за місцем проживання та роботи характеризується позитивно (а. с. 23, 24, 25). Згідно листа Арцизького ВП ГУНП в Одеській області № 40/6045 від 03.07.2017 року документи про затримання та супроводження позивача 30.01.2013 року відсутні, через закінчення їх терміну зберігання (а. с. 123), однак в матеріалах справи наявні численні скарги від жителів м. Арциз Одеської області про притягнення [PERSON] до відповідальності та проведення психіатричного огляду, у звязку з неадекватною поведінкою останнього (а. с. 60, 61-62, 63, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 72). Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України,\~ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як правило, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права найчастіше визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Згідно ст. 16 ЦПК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 6 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 57-58 ЦПК України). В силу ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ч. 2, ч. 3\~ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоровю у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. За правилом ч. 1 ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Аналізуючи вищевикладені норми права, матеріали справи, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання дій посадової особи лікаря-нарколога [PERSON] щодо психіатричного огляду протизаконними, так як медичний огляд [PERSON] було проведено 31.01.2013 року лікарем [PERSON] без його усвідомленої згоди на підставі одержаних відомостей, а саме: направлення на госпіталізацію, згідно якого [PERSON] був доставлений співробітниками міліції у звязку з неадекватною поведінкою, проявами агресії до оточуючих, погрозами фізичною розправою, зловживанням алкоголем та канабіотиками більше 5 років, які давали достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняв дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, що підтверджується відповідними заявами-скаргами, згідно яких на [PERSON] надходили численні скарги (а. с. 60, 61-62, 63, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 72). Згідно ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психічні розлади\~\~-\~\~розлади психічної\~\~діяльності,\~\~визнані такими\~\~згідно\~\~з\~\~чинною\~\~в\~\~Україні\~\~ Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті;\~\~\~\~\~\~тяжкий психічний\~\~ розлад -\~\~ розлад\~\~психічної\~\~діяльності (затьмарення свідомості,\~\~порушення\~\~сприйняття,\~\~мислення,\~\~волі,емоцій,\~\~інтелекту\~\~чи\~\~пам'яті),\~\~який\~\~позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність,\~\~свій психічний стан і поведінку; психіатрична допомога\~\~ -\~\~ комплекс\~\~ спеціальних\~\~ заходів, спрямованих\~\~на\~\~обстеження\~\~стану\~\~психічного здоров'я\~\~осіб\~\~на підставах\~\~та\~\~в\~\~порядку,\~\~передбачених\~\~цим\~\~Законом\~\~та\~\~іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд,\~\~ догляд\~\~ та\~\~ медико-соціальну\~\~реабілітацію\~\~осіб,\~\~які страждають на психічні розлади. В силу\~ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених вказаним цим\~Законом\~та іншими законами України. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~\~діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя для застосування в Україні. Методи діагности та лікування і лікарські засоби, дозволені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, застосовуються лише з діагностичною та лікувальною метою відповідно до характеру психічних розладів і не можуть призначатися для покарання особи, яка страждає на психічний розлад, або в інтересах інших осіб. Забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. Згідно з положеннями\~ст. 27 «Про психіатричну допомогу», виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.\~При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ За змістом\~\~ст.\~ст.\~9, 25 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст. 9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя»\~\~до суду може бути оскаржено рішення про обмеження прав осіб, яким надається психіатрична допомога, що фіксується у медичній документації із зазначенням строку його дії. Відповідно до вимог\~ст. 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено оскарження рішень, дій чи\~\~бездіяльність осіб, які порушують\~\~права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, а не дій по лікуванню та постановленню діагнозу. Отже,\~\~вимоги [PERSON] про визнання необґрунтованими та протизаконними дій посадової особи лікаря-нарколога [PERSON] щодо встановлення діагнозу\~\~не передбачено Законом України «Про психіатричну допомогу», на які посилається позивач, як спосіб захисту порушеного права. Відповідно п. 4.8. наказу Міністерства охорони здоровя України «Про затвердження Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги» № 20 від 22.01.2007 року (далі Наказ), скасування встановленого психіатричного діагнозу та зняття з диспансерного обліку здійснюється на підставі рішення лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів). Згідно п. 4.8. Наказу припинення диспансерного нагляду за особою, яка страждає на психічний розлад, з переведенням її медичної документації до групи консультативного нагляду або до архіву відбувається на підставі рішення лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів) у разі видужання особи або такої зміни її психічного здоровя, що не потребує систематичного спостереження лікарем-психіатром. Враховуючи вищевикладене, а також те, що діагноз психічний та поведінковий розлад внаслідок поєднаного зловживання алкоголю та канабіотиків, параноідальний синдром, [PERSON] був встановлений лікарем КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2», а не лікарем [PERSON], позов [PERSON] про визнання дій щодо встановлення діагнозу протизаконними та зобов'язання зняти з обліку задоволенню не підлягають. Крім того, суд позбавлений можливості вирішити питання зняття [PERSON] з диспансерного обліку, оскільки зняття з обліку належить до повноважень лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів), а не до повноважень суду. В супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач не довів суду обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для визнання дії посадової особилікаря-нарколога [PERSON] щодо встановлення діагнозу, примусового направлення на лікування протизаконними та зобовязання лікаря-нарколога зняти [PERSON] з «Д» диспансерного обліку, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме: листи КУ «Арцизька центральна районна лікарня № 01-10/440 від 26.05.2016 року (а. с. 5), № 01-10/512 від 06.08.2014 року (а. с. 6), 01-10/941 від 09.12.2014 року (а. с. 8), № 01-10/517 від 16.06.2016 року (а. с. 9), заяви [PERSON] від 25.05.2016 року (а. с. 12), від 14.07.2014 року (а. с. 13), від 06.06.2016 року (а. с. 15), акт КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2» № 294 від 05.06.2013 року (а. с. 18-21), виписки з медичної карти стаціонарного хворого, виписні епікризи з історії хвороби (а. с. 41, 42, 43, 44, 45), оскількизазначені письмові докази не містять інформації щодо предмета доказування у наявній справі, відповідно до ст. 58 ЦПК України та не стосуються предмету спору. На підставі ст. 3 Конституції України, ст. ст. 1, 3, 7, 11, 14, 27, 32 Закону України «Про психіатричну допомогу»,

Outcome: dismissed