Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

[PERSON] 25.11.2013 року звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 1999 року по 2009 рік проживала однією сім’єю без шлюбу з відповідачем. Від спільного проживання мають малолітню дитину – [PERSON], 06.08. [INFO]. До 20.12.2011 року дитина проживала з нею та перебувала на повному її утриманні. 20.12.2011 року відповідач викрав у неї сина. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.11.2013 року, місце проживання дитини було визначено з нею. Відповідач має стабільний заробіток, змогу та обов’язок надавати допомогу по утриманню сина, а тому, посилаючись на норми матеріального та процесуального права [PERSON] просила суд задовольнити її позов. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] пояснили, що у зв’язку з тим, що рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року про визначення місця проживання дитини набуло чинності 20.11.2013 року та з цього часу у [PERSON] виник обов’язок передати малолітню дитину - [PERSON] їй, але від виконання свого обов'язку [PERSON] ухилився, після її звернення спочатку до відділу державної виконавчої служби, а згодом – до суду для вирішення питання про встановлення порядку виконання рішення суду від 19.09.2013 року, - подавав апеляційні скарги, якими затягував процедуру виконання рішення суду. Добровільно [PERSON] рішення суду від 19.09.2013 року не виконав. У зв’язку з тяганиною при розгляді процесуальних питань, пов’язаних з виконанням зазначеного рішення, вона самотужки забрала малолітнього - [PERSON] зі школи 28.04.2014 року. В той же день [PERSON] намагався відібрати у неї сина, проникнув до її житла та спричинив їй тілесні ушкодження. Дитина добровільно пішла жити до неї, за час тривалої розлуки малолітній - [PERSON] дуже за нею скучив. Представник відповідача [PERSON] спочатку заперечувала проти позовних вимог, а згодом позовні вимоги визнала частково, проти стягнення аліментів на утримання малолітної дитини з 28.04.2014 року не заперечувала. Пояснила, що малолітній - [PERSON] з 20.12.2011 року живе з батьком (відповідачем), де йому краще, ніж з матір’ю (позивачкою), і дитина сама не хоче іти до позивачки. [PERSON] не заперечує і не перешкоджає позивачці бачитись із сином. [PERSON] за період з 20.12.2011 року по 28.04.2014 року не несла жодних витрат по утриманню дитини, а тому, на думку [PERSON], аліменти мають бути стягнуті саме з того часу, коли дитина фактично стала проживати з позивачкою. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього -[PERSON], [INFO] (а. с. 3,4). Спільно сторони проживали з 1999 року по 2009 рік без шлюбу, що не оспорювалося у судовому засіданні. До 20.12.2011 року малолітній - [PERSON] проживав з позивачкою. 20.12.2011 року відповідач [PERSON] забрав дитину у позивачки. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.11.2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Нікопольської міської ради про відібрання малолітньої дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини з матір’ю, місце проживання малолітнього - [PERSON] визначено з позивачкою (а. с. 19 – 25). Вищевказаним рішенням було встановлено, що: «…в грудні 2011 року батько [PERSON] [PERSON] забрав дитину та з цього часу по сьогоднішній день забороняє дитині бачитись з матір’ю, що підтверджується поясненнями обох сторін, свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] та підтверджується матеріалами справи…»; « 14.03.2012 року згідно з рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 175 було визначено спосіб участі матері [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином - [PERSON] через зустрічі… Однак рішення не виконується батьком…»; «через те, що батько майже два роки не дозволяє матері бачити сина, [PERSON] змінився та став від неї ховатись, боятись»; «як зазначає свідок [PERSON], її батько попереджав, щоб мати [PERSON] не спілкувалась з сином»; «…мама не бачилась і не спілкувалась весь цей час з сином через протиправну поведінку батька». З висновками суду першої інстанції погодився і Апеляційний суд Дніпропетровської області. Крім того, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.11.2013 року було встановлено, що: «…через те, що дитина певний час майже два роки проживала з батьком, [PERSON] змінився по відношенню до матері, однак судом з’ясовано, що причиною такої поведінки не є погане ставлення та нелюбов [PERSON] до мами, або погане ставлення мами до дитини, а та обставина, що мама не бачилась і не спілкувалась весь цей час з сином через конфліктні відносини між самими батьками щодо його виховання. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З цих підстав, суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що малолітній - [PERSON] сам не хотів іти жити до матері (позивачки), оскільки, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] протиправно перешкоджав [PERSON] бачитись із її сином. Не можуть бути прийняті до уваги і доводи [PERSON] про необхідність стягнення аліментів з 28.04.2014 року, тобто з часу фактичного виконання рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Іншого нормами сімейного законодавства не передбачено, а тому доводи представника відповідача в цій частині не грунтуються на законі. Щодо доводів [PERSON] про фактичне місце проживання дитини та її утримання батьком (відповідачем), суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року набрало законної сили 20.11.2013 року. Цим рішенням місце проживання дитини було визначено з позивачкою. З цього часу, тобто з 21.11.2013 року, у [PERSON] в силу норм ст. 14 ЦПК України виник обов’язок щодо передачі дитини матері (позивачці). Подальше проживання дитини з батьком не грунтувалося на законі та суперечило зазначеному рішенню суду. [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів 25.11.2013 року, тобто після набуття чинності рішенням про визначення місця проживання дитини з нею. Обставин, які б перешкоджали [PERSON] виконати зазначене рішення суду, судом не встановлено. Часу для його виконання у відповідача було достатньо. Однак відповідач протиправно утримував сина у себе до 28.04.2014 року (а. с. 33,50), доки у позивачки не з’явилася випадкова змога забрати дитину до себе. Як пояснила сама [PERSON], дитину до школи завжди приводив з ранку батько (відповідач по справі), а забирала бабуся (мати відповідача), у зв’язку з чим, вона не мала можливості повернути собі сина раніше. Суд не може взяти до уваги доводи, викладені у акті від 20.02.2014 року (а. с. 34), складеному представниками школи, в якій навчається малолітня дитина – [PERSON], про те, що мати (позивачка) дитиною не цікавиться, оскільки вважає їх безпідставними, надуманими та такими, що суперечать встановленим під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини обставинам. Натомість суд дає належну оцінку тому, що вказаним актом підтверджується факт приводу до школи дитини зранку батьком та її забирання після уроків бабусею малолітньої дитини - [PERSON], що повністю відповідає послідовним поясненням [PERSON] А тому суд приходить до висновку, що небажання батька (відповідача) передавати дитину матері (позивачкі) не може бути перешкодою для стягнення аліментів саме з часу звернення позивачки до суду із цим позовом. В той же час, суд дає оцінку істотній різниці у доходах сторін. Згідно довідки № 113 Центру поштового зв’язку № 6 Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового зв’язку «Укрпошта» від 22.04.2014 року, загальна сума доходів [PERSON] за період з жовтня 2013 року по березень 2014 року становить 10 558,74 грн. (а. с. 51). Згідно довідки № 1414 Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» від 23.04.2014 року, загальна сума доходів [PERSON] за цей же час склала 48 368,07 грн. (а. с.56) 56). Відповідно до ст. 180 СК України - батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як зазначено у абзаці 3 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей…; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач є здоровою, працездатною людиною, інших дітей не має, та не має на утриманні непрацездатних осіб. Інші стягнення з відповідача не проводяться. Оскільки рішення суду, що набуло законної сили, на підставі якого, місце проживання дитини було визначено з позивачкою суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню та з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи стягнення з 25.11.2013 року і до повноліття дитини на користь – [PERSON]. Відповідач будучи батьком дитини, зобов'язаний її матеріально утримувати та може надавати таку допомогу дитині. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача на користь держави повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Крім цього, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає необхідним рішення суду в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved