Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] 03 серпня 2016 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» про стягнення оплати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, в якому просив суд стягнути з Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» на свою користь заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також у відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 гривень; зобовязати Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» надалі виплачувати щомісячно відшкодування вимушеного прогулу у розмірі мінімальної заробітної плати. Позивач у позові в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 28 жовтня 1988 року він працював лікарем-невропатологом у Лермонтовському санаторії в місті Одесі, з січня 1997р. по травень 2004 р. займав посаду завідуючого новоствореним Відділенням ранньої реабілітації гострих цереброваскулярних захворювань, надалі після чергової реорганізації був переведений на посаду лікаря невропатолога багатопрофільного реабілітаційного відділення санаторію. 02 березня 2015 року його звільнили з роботи, мотивуючи це виключенням з штатного розкладу посади «лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих ЦВПу кількості 1 одиниці з по\-садовим окладом 1835 гривен», яку займав [PERSON], у зв'язку із «виробничою необхідністю, для оптимізації кадрової роботи санаторію, зменшення затрат та якісного виконання працівниками ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» службових обов'язків», про що позивача було повідомлено 31 грудня 2014 р. копією наказу про скорочення за №34 від 30 грудня 2014 р. та відповідним попередженням, а звільнено 02 березня 2015 року «Наказом по особовому складу за №19-к від 27 лютого 2015 р. відповідно п.1 ст.40 КЗпП. Рішенням Київського районного суду міста Одеса від 17 серпня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року рішення суду пер\-шої інстанції скасовано, позов задоволено, звільнення визнано незаконним. Позивач також стверджує, що незважаючи на те, що рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню, рі\-шення адміністрацією Лермонтовського санаторію навіть після двох штрафних санкцій Примор\-ського відділення Виконавчої служби не виконано, хоч вимушений прогул по 22 грудня 2015 року сана\-торієм оплачено, тобто рішення суду про визнання звільнення незаконним адміністрацією визнано. Таким чином, позивач з 23 грудня 2015 року продовжує перебувати у вимушеному прогулі. Враховуючи вищевикладене позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. Також представник у своїх поясненнях стверджував, що дійсно рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року [PERSON] було поновлено на посаді лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» та стягнено на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5275 гривень 20 копійок. Рішення суду відповідачем в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу було виконано. Щодо виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП, то представник зазначив, що рішення в цій частині не виконано оскільки такої посади на цей час в дочірньому підприємстві «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» немає. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши наявні документи в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 28 жовтня 1988 року працював в клінічному санаторій «Лермонтовський» на посадах лікаря, завідуючого відділенням. Наказом №35-к від 07.04.2014 року позивач переведений з 09.04.2014 року на посаду лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП (церебро-васкулярною патологією) на 0,25 ставки посадового окладу 1835 грн. на місяць з доплатою 15% за роботу в шкідливих умовах праці. Наказом №34 від 30.12.2014 року з 01.03.2015 року виключена зі штатного розкладу посада лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП. При цьому в наказі зазначено, що виключається зі штатного розкладу саме посада, яку займає позивач. Про виключення зі штатного розкладу посади лікаря-невропатолога позивач був попереджений 31.12.2014 року. Наказом №19-к від 27.02.2015 року (в редакції наказу №20-к від 02.03.2014 року) позивач був звільнений з посади лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП з 02.03.2015 року за п. 1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату). Позивач будучи незгодним з вищевказаним наказом про його звільнення, 17 березня 2015 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом, в якому просив суд поновити його на роботі лікарем-невропатологом у ДП «Санаторій Лермонтовський» м. Одеси та просив стягнути з ДП «Санаторій Лермонтовський» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 17.08.2015 року (справа №520/3578/15-ц) у задоволенні позову [PERSON] до Санаторія «Лермонтовський», дочірнє підприємство Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2015 року скасовано. Позов [PERSON] задоволено частково. Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Стягнуто з дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5275 гривень 20 копійок, моральну шкоду в сумі 3000 гривень, а всього 8275 гривень 20 копійок. У решті позову [PERSON] відмовлено. Рішення апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 року набрало законної сили 22.12.2015 року, в касаційному порядку не оскаржувалось. Також з вказаного рішення апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 року вбачається, що у звязку з поновленням [PERSON] на роботі, з відповідача на користь позивача на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України було вирішено стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2015 року по 22.12.2015 року. Зазначаємо, що відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України,обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У звязку з чим, у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, вищевикладені обставини додатковому доказуванню не підлягають. Судом також встановлено, що у Приморському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/3758/15-ц, виданого 26.01.2016 року Київським районним судом міста Одеси про поновлення [PERSON] на посаді лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Постановою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 15.03.2016 року вказане виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/3758/15-ц, виданого 26.01.2016 року Київським районним судом міста Одеси закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Також у постанові державного виконавця зазначено, що в результаті вжитих державним виконавцем заходів, було встановлено, що рішення суду боржником не виконано. 15.03.2016 року державним виконавцем було направлено до Головного управління національної поліції України в Одеській області подання про вчинення кримінального правопорушення. Суд зазначає, що представник відповідача в судовому засіданні визнав та підтвердив, що рішення суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу було виконано, рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП, на цей час не виконано, оскільки такої посади на цей час в дочірньому підприємстві «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» немає. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що рішення апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 року в частині поновлення [PERSON] на посаді лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП, на цей час не виконано. Відповідно до ч. 2\~ст. 235 КЗпП України,\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішенням суду апеляційної інстанції було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2015 року по 22.12.2015 року, в межах заявлених позивачем вимог. Вказане рішення про поновлення позивача на роботу ухвалене 22.12.2015. Отже, оскільки час вимушеного прогулу позивача становив період з 02.03.2015 року (наступний день після звільнення) по 22.12.2015 року включно (день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі) та враховуючи, що період з 23.12.2015 року по цей час 07.11.2016 року також є часом вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням та не виконанням рішення апеляційної інстанції в частині поновлення позивача на роботу, то позивач, в силу вимог ч. 2\~ст. 235 КЗпП України, має безумовне право на виплату йому роботодавцем середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд не погоджується з вимогами позивача в частині стягнення з відповідача заробітної плати у розмірі мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки як вже було встановлено, позивач має право на виплату йому роботодавцем саме середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вже було встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 року, згідно з наказом №35-к від 07 квітня 2014 року позивач працював на 0,25 ставки посадового окладу 1835 гривень на місяць з доплатою 15% за роботу в шкідливих умовах праці, що складає (1835*0,25 = 458,75+15%) = 527,56 гривень на місяць. Середній заробіток позивача за останні два місяця перед звільненням (січень - лютий 2015 року) складає: 527,56*2 = 1055,12 : 42роб.дн. = 25,12 гривень в день. Тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.12.2015 року по 07.11.2016 року (221 роб.дн) складає: 221 * 25,12 = 5551 гривня 52 копійки. У звязку з викладеним, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача оплати за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню частково, та слід стягнути з Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2015 року по 07 листопада 2016 року включно в сумі 5551 гривня 52 копійки. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди 30000 гривень, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником моральної шкоди працівнику проводиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що з урахуванням характеру й обсягу моральних страждань, яких позивач зазнав у звязку з незаконним звільненням з роботи, що підтверджується рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 року, внаслідок чого позивачеві на цей час необхідно докладати додаткових зусиль для поновлення на роботі і організації свого життя, розмір компенсації моральної шкоди буде законним і справедливим у розмірі 2000 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимоги позивача про зобовязання Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» надалі виплачувати щомісячно відшкодування вимушеного прогулу у розмірі мінімальної заробітної плати, суд зазначає наступне. Згідно положень\~ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України\~ сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, у відповідності до положень\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Захист прав, свобод та інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Таким чином, вимоги позивача відносно прийняття судом рішення щодо захисту його прав та інтересів на майбутнє - після прийняття судом рішення, зокрема шляхом зобовязання Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» надалі виплачувати щомісячно відшкодування вимушеного прогулу у розмірі мінімальної заробітної плати, що може мати місце у майбутньому, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Судовий збір в сумі 551 гривня 20 копійок за подання позовної заяви до суду, від якого позивач звільнений, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial