Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

[PERSON] (далі «Позивач») звернувся до суду з позовом до Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, ТОВ «Адоніс» (далі «Відповідачі») про визнання\~ права\~ на земельну частку (пай). В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні\~ обставини.\~ З 01.10.1988 року по 25.08.1998 рік Позивач працював в колгоспі «Комуніст» с.Озерна Білоцерківського району та був його членом, що підтверджується записом в трудовій книжці та архівним витягом від 28.01.2021 року №12-01-45/05, виданим Білоцерківською районною державною адміністрацією. Колгосп «Комуніст» с.Озерна Білоцерківського району в 1994 році був перейменований в КСП «Озернянське». В 1996 році відбулось паювання земель КСП «Озернянське» с.Озерна Білоцерківського району. В 2020 році Позивачу стало відомо, що кожен член колгоспу під час розпаювання мав право на отримання земельної частки (паю). Однак, Позивач особисто не отримував сертифікат чи інші документи, які б підтверджували отримання ним земельної частки (паю) від КСП «Озернянське». На даний час правонаступником прав та обов`язків колгоспу є ТОВ «Адоніс». За таких обставин Позивач був вимушений звернутися до суду та просив визнати за ним право на земельну частку (пай) в розмірі 3,62 в умовних кадастрових гектарах із земель резерву або запасу сільськогосподарського призначення, що перебували у колективній власності колишнього КСП «Озернянське» с.Озерна Білоцерківського району Київської області, розташованих на території Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області та стягнути сплачений судовий збір. Ухвалою суду від 30.07.2021 року було відкрито провадження у даній справі та постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с.43). 15.09.2021 року у встановлений законом строк на адресу суду директором ТОВ «Адоніс» - Старинським О.Н. направлений відзив на позовну заяву, в якому той зазначив, що позов поданий [PERSON] не ґрунтується на законі (а.с.47). 20.12.2021 року на адресу суду директором ТОВ «Адоніс» - Старинським О.Н. направлена заява про застосування строків позовної давності, у якій той просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також письмові пояснення (а.с.88-90,103-108). 21.12.2021 року на адресу суду представником Маловільшанської сільської ради Київської області на адресу суду було направлено клопотання про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами у справі, у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, а також направив суду додаткові пояснення (а.с.113-114, 115-120).\~\~ У судових засіданнях представник позивача вимоги позову підтримав, надав суду аналогічні пояснення, просив позов задовольнити. В судове засідання представник відповідача - Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області та ТОВ «Адоніс»\~ не з`явились, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи містяться заяви представника Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області та директора ТОВ «Адоніс» про розгляд справи без їх участі\~ (а.с.87, 114). Суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до записів в трудовій книжки Позивача [NUMBER] з\~ 01 жовтня 1988 року по 25 березня 1998 року він працював в колгоспі «Комуніст» с.Озерна Білоцерківського району та був його членом (а.с.10). Згідно з державним актом на право колективної власності на землю серії КВ № 000005 від 07.06.1996 року, виданого Озернянською сільською радою народних депутатів Білоцерківського району Київської області, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю №6, землі передаються у колективну власність 2607,0 га. землі в межах згідно з планом (а.с.13-14). Відповідно до архівного витягу від 28.01.2021 року №12-01-45/05, виданого Білоцерківською районною державною адміністрацією по документах архівного фонду № 97 «Колгосп «Комуніст», КСП «Озернянське» с. Озерна» в протоколі № 13 засідання правління колгоспу «Комуніст» від 13 жовтня 1998 року значиться: «….Слухали: Заяви про прийняття в члени колгоспу і надати роботу. Вирішили: Рекомендувати зборам уповноважених прийняти на роботу таких громадян….2. [PERSON] на комплекс ….». В протоколі № 1 загальних зборів членів колгоспу «Комуніст» с. Озерна від 10 лютого 1989 року значиться: «…… Слухали: Про затвердження рішень правління про прийом в члени колгоспу згідно поданих заяв. Вирішили: Затвердити рішення правління прийняти в члени колгоспу: … [PERSON] ». Таким чином, Позивач був членом та працював в колгоспі «Комуніст» с.Озерна Білоцерківського району Київської області (а.с.11). Відповідно до архівної довідки №12-01-45/34 від 26.03.2021 року, виданого Білоцерківською районною державною адміністрацією по документах архівного фонду № 97 «Колгосп «Комуніст», КСП «Озернянське» с.Озерна» в протоколі №3 зборів уповноважених колгоспу «Комуніст» від 18 вересня 1991 року значиться: «….Слухали: Про переміну назви нашого колгоспу. (Доповідає голова колгоспу Шевченко В.П.). Вирішили: Даний колгосп назвати «Озернянський». Колгосп «Комуніст» с.Озерна Білоцерківського району в 1991 році був перейменований в КСП «Озернянське» (а.с.19). З листа Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району (як правонаступника Озернянської сільської ради) від 13.05.2021 року №347 убачається, що державний акт на право колективної власності виданий КСП «Озернянське» від 07.06.1996 року серія КВ 000005 та зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю №6 (а.с.18). Зазначене також підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15.06.2021 року № І-899/0-1524/6-21 (а.с.12). З вказаного листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області убачається, що середній розмір земельної частки (паю) по КСП «Озернянське» складає 3,62 га умовних кадастрових гектари вартістю 17 050, 00 гривень. Крім того, з даних листів Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району та Головного управління Держгеокадастру у Київській області убачається, що у вказаних органах відсутні Додаток 1 «Список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства» до вищевказаного державного акту та Книга реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), в якій би містились відомості щодо реєстрації сертифікату на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Озерянське» за [PERSON] . Таким чином, в органах державної влади та місцевого самоврядування відсутні документи, зокрема, сертифікат на право на земельну частку (пай), Додаток 1 «Список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства» до вищевказаного державного акту та Книга реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), в яких би містились відомості щодо реєстрації або видача сертифікату на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Озерянське» [PERSON] . В подальшому КСП «Озерняське» реорганізоване в ПОСП «Озернянське» та ТОВ «Адоніс». Відповідно до протоколу позачергових загальних зборів ТОВ «Адоніс» від 15.05.2004 року вирішено реорганізувати ТОВ «Адоніс» шляхом приєднання до товариства ПОСП «Озернянське» (а.с.34). Згідно з пунктом 8.4 статуту ТОВ «Адоніс», затвердженого зборами учасників товариства від 16 лютого 2009 року товариство являється правонаступником всіх прав і обов`язків приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Озернянське» (а.с.25). Таким чином, на даний час правонаступником прав та обов`язків КСП «Озерянське» є ТОВ «Адоніс». Відповідно до листа №16 від 14.09.2021 року директора ТОВ «Адоніс» [PERSON] , [PERSON] працював у колгоспі «Комуніст» з 01.10.988 року по 03.09.1994 року. Крім того, директор ТОВ «Адоніс» вважає, що [PERSON] був звільнений раніше, однак при записі в трудовій книжці допущені помилки (а.с.47). Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Виходячи з вище наведених положень Закону, суд приходить до висновку про те, що інформація, яка викладена в листі №16 від 14 вересня 2021 року директора ТОВ «Адоніс» Старинського О.Н., не підтверджується жодними належними та допустими доказами. Також суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, про що неодноразово зазначалось в рішеннях Верховного Суду. Так, в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18). Також варто звернути увагу на невідповідність тверджень, які викладені в додаткових та письмових поясненнях, що надійшли 20 грудня 2021 року до суду від Відповідачів обставинам, які викладені в позовній заяві та письмовим доказам, які надані Позивачем суду. Так, зокрема, в абзаці 8 аркушу 5 додаткових пояснень поданих 20 грудня 2021 до суду, керуючим справами (секретарем) виконавчого комітету Маловільшанської сільської ради Кулаківською зазначено, що «в позовній заяві та долучених до неї матеріалах відсутні будь-які докази того, що Позивач ініціював перед власниками сертифікатів питання щодо проведення перепаювання та не надав доказів щодо відмови у вчиненні таких дій». На аргументацію свого твердження наводить висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 17 березня 2020 року у справі № 396/1683/18-ц, зокрема: «Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акту на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку». Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності у різних рішеннях суду визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. Правовідносини у зазначеній як приклад справі та у справі, яка переглядається, не є подібними. Вказані висновки, які викладено в постанові Верховного Суду не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки у справі, що розглядається та справі 396/1683/18-ц різний зміст вимог (про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, а в даній справі відсутнє спадкування), склад учасників та обставини справи. Також варто зазначити, що Позивач у справі, що розглядається не вказує на ту обставину, що його помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю. Крім того, в абзаці 9 аркушу 5 додаткових пояснень поданих 20 грудня 2021 до суду керуючим справами (секретар) виконавчого комітету Маловільшанської сільської ради Кулаківською С. зазначено, що «також, звертаючись до суду Позивач просить суд: «визнати право власності на земельну частку (пай) із земель запасу або резерву сільськогосподарського призначення, що перебували у колективній власності колишнього КСП «Озернянське», тобто Позивач фактично звертається з позовом про отримання земельної ділянки у власність, а повинен був звернутись до суду з позовом про визнання його права на земельну частку (пай) в КСП». Крім того, вважає, що позивачем застосовано неконкретний спосіб захисту. Однак, вказані твердження Відповідача 1 не відповідають змісту вимог, які викладені в Позовній заяві. Так, згідно прохальної частини позовної заяви Позивач просить суд: «Визнати за [PERSON] , право на земельну частку (пай) в розмірі 3,62 в умовних кадастрових гектарах із земель резерву або запасу сільськогосподарського призначення, що перебували у колективній власності колишнього КСП «Озернянське» с. Озерна Білоцерківського району Київської області, розташованих на території Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області». Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є визнання права. Таким чином, Позивач звернувся до суду із способом захисту цивільного права, яке передбачено Законом. Крім того, заява про застосування строків позовної давності, яка подана 20 грудня 2021 року до суду\~ директором ТОВ «Адоніс» Старинським О.Н. не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, Верховний Суд у справі № 389/896/19 від 05 лютого 2020 року зазначає, що відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно з статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), чинного на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до статті 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Верховний Суд зауважує, що право позивача на отримання у власність земельної ділянки ним набуто та не втрачено, а тому підпадає під захист першої статті Першого протоколу Конвенції щодо мирного володіння своїм майном. У вирішенні питання щодо застосування строків позовної давності у даній справі необхідно звернути увагу на той факт, що Позивачу про факт паювання КСП «Озернянське» та видачу останньому державного акту на право колективної власності від 07 червня 1996 року серія КВ 000005, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №6 стало відомо з листів Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району (як правонаступника Озернянської сільської ради) від 13 травня 2021 року № 347 та Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15 червня 2021 року № І-899/0-1524/6-21. При цьому суд ураховує, що Позивач не брав участі у процесі паювання та видачі КСП «Озернянське» вказаного державного акту. Сукупність досліджених доказів дає підстави суду зробити висновок, що право особи на земельну частку пай виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), а це право є непорушним та підлягає захисту. Таким чином, на момент отримання КСП «Озернянське» державного акту на право колективної власності на землю від 07.06.1996 року серії КВ 000005 та який зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №6, Позивач [PERSON] був членом цього підприємства, тобто набув право на земельну частку (пай) з дня видачі державного акту на землю, з цього часу вказане право Позивача не оспорювалось та припинено не було, що не спростовано в суді Відповідачами, про порушення свого права він дізнався лише в 2021 році, що узгоджується з позицією ВС у справі № 389/896/19 від 05.02.2020 року. Крім цього, варто зазначити, що відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок виділення земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). У разі якщо до 1 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки. Зазначені норми передбачають право осіб, яким належить право на земельну частку (пай), та їх спадкоємцям отримати земельні ділянки в натурі до 01 січня 2025 року; виділення таких земельних ділянок здійснюється сільськими, селищними або міськими радами. Дана правова позиція викладена в пунктах 10.26 та 10.27 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 542/1403/17 від 09 листопада 2021 року. З огляду на вищевикладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих сторонами (витребуваних судом) доказів. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на\~ ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 908, 00 грн., то на користь Позивача з Відповідачів необхідно стягнути по 454,00 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved