Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк»), в якому просить: припинити правовідносини сторін у зв`язку зі спливом позовної давності; визнати факт відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за кредитними картками: № [NUMBER], термін дії якої сплинув у вересні 2015 року, № [NUMBER], термін дії якої сплинув у вересні 2016 року, № [NUMBER], термін дії якої сплинув у травні 2015 року; зобов`язати відповідача надати позивачу довідку про відсутність заборгованості за договором про надання банківських послуг від 20.09.2007 року. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 20.09.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання банківських послуг, згідно з умовами якого позивач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим поверненням, що відповідає строку дії картки. Позивач отримала від відповідача кредитні кошти на кредитні картки № [NUMBER] , термін дії якої сплинув у вересні 2015 року, № [NUMBER] , термін дії якої сплинув у вересні 2016 року, № [NUMBER] , термін дії якої сплинув у травні 2015 року. Оскільки, останній платіж за кредитним договором позивач здійснила більше ніж три роки тому, після чого не здійснено жодного платежу, а станом на 10.11.2020 року відповідач не звертався до позивача та до суду з вимогою про повернення грошових коштів, то на час звернення позивача з цим позовом до суду відповідач пропустив позовну давність до вимог про повернення кредитних коштів, тому позивач вважає, що правовідношення між сторонами припинено. Позивач звернулась до відповідача з вимогою видати довідку про відсутність заборгованості, однак відповідач їй відмовив у цьому. Посилаючись на вказані обставини позивач зазначає, що не маючи іншої можливості захистити свої права та законні інтереси, позивач вимушена звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про припинення правовідношення передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Згідно ст. 32 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.02.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про припинення правовідношення та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.04.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2021 року відкладено розгляд справи на 26.05.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.05.2021 року відкладено розгляд справи на 05.08.2021 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному судове засідання, призначене на 05.08.2021 року, відкладено на 07.10.2021 року. Позивач у судове засідання не з`явилась, про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позов підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що листом від 06.07.2020 року [PERSON] повідомила відповідача про те, що вважає, що на момент отримання банком цього листа вона не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк», у тому числі, за кредитними договорами, на підставі яких видані банківські кредитні картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , а також просила надати їй довідку про відсутність у неї заборгованості за кредитами (а.с. 11). У листі від 16.07.2020 року № 20.1.0.0.0/7-200710/4791 АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що між ним та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг від 20.09.2007 року, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, а також вказав, що в порушення ст.ст. 629, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та умов цього договору [PERSON] зобов`язання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї виникла прострочена заборгованість, що спричинило понесення витрат та завдання збитків банку. З урахуванням наведеного, відповідач просив позивача погасити зазначену заборгованість (а.с. 12). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, зокрема, шляхом припинення правовідношення, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 цього Кодексу, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України). У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитодавця є право одержати від боржника виконання його обов`язку, у даному випадку, обов`язку з повернення наданого кредитодавцем кредиту та сплати процентів за користування ним. Згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст. 256 цього Кодексу, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Однак за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Нормами ЦК України не передбачено, що сплив позовної давності є окремою підставою для припинення зобов`язання. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10.01.2020 року у справі № 761/44698/16-ц (провадження № 61-47703св18) та від 06.05.2020 року у справі № 539/3306/17 (провадження № 61-43650св18), які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд повинен врахувати під час розгляду цієї справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зобов`язання за договором про надання банківських послуг від 20.09.2007 року з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед відповідачем. Доказів, які б свідчили про виконання позивачем перед АТ КБ «Приватбанк» зобов`язань за цим договором, позивачем не надано. З огляду на зазначене, враховуючи, що позичальник свої зобов`язання за договором належним чином не виконала та має заборгованість із повернення кредиту та процентів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про припинення правовідносин сторін, що виникли з договору про надання банківських послуг, адже сплив позовної давності не породжує у боржника права вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке право не встановлено договором або законом. Також, не підлягають задоволенню й позовні вимоги про визнання факту відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за кредитними картками та зобов`язання відповідача надати позивачу довідку про відсутність заборгованості, оскільки відповідач прямо зазначає про наявність у позивача такої заборгованості перед банком. Крім того, позивачем не доведено, що її цивільні права та інтереси порушено відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed