Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач), діючи через свого представника, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі-відповідач) про відшкодування збитків. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 150000 грн., з датою повернення до 20 лютого 2020 року, що підтверджується розпискою. Станом на теперішній час відповідач добровільно не виконав зобов`язання, грошові кошти не повернув. Позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач просить стягнути з відповідача на відшкодування збитків грошові кошти у загальному розмірі 163899,42 грн., з яких: сума основного боргу в розмірі 150000 грн., проценти за період з 21.02.2020 по 08.11.2020 включно в розмірі 7963,11 грн., 3% річних за період з 21.02.2020 по 08.11.2020 включно в розмірі 3221,31 грн. та інфляційні втрати за період з 21.02.2020 по 08.11.2020 включно в розмірі 2715 грн. В судове засідання позивач не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань не надав. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про проведення судового засідання без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судові засідання по суті 22.12.2020, 20.01.2021 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв та клопотань не надав. Відзив на позов до суду відповідач також не надавав. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 150000 грн., які зобов`язався повернути до 20 лютого 2020 року. Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується розпискою. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У судовому засіданні встановлено, що відповідач у встановлений договором позики строк - до 20 лютого 2020 року, зобов`язання не виконав, кошти за позикою не повернув. Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи те, що відповідач надані позивачем в борг грошові кошти в розмірі 150000 грн. не повернув, доказів на підтвердження виконання свого обов`язку щодо повернення грошових коштів позивачу, суду не надав, сума боргу підлягає стягненню із відповідача. Щодо позовних вимог про стягнення процентів на підставі ст.1048 ЦК України, трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Так, позивачем подано суду розрахунок розміру процентів за користування коштами на рівні облікової ставки Національного Банку України за період з 21.02.2020 по 08.11.2020 в розмірі 7963,11 грн., розрахунок 3% річних за період з 21.02.2020 по 08.11.2020 в розмірі 3221,31 грн. та розрахунок інфляційних втрат за період з 21.02.2020 по 08.11.2020 в розмірі 2715 грн. Згідно зі ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В договорі позики, відповідно до розписки не зазначено розмір процентів, а також не зазначено, що позика є безпроцентною, тому, зважаючи на вимоги ст. 1048 ЦК України, розмір процентів за цей період слід визначати на рівні облікової ставки Національного банку України. Також, у матеріалах справи відсутні докази про сплату відповідачем процентів за користування грошовими коштами. Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 по справі № 113цс14. Дослідивши розрахунки позивача, суд зазначає, що відповідачем не оспорювалися надані розрахунки та не надано до суду інших розрахунків, тому суд погоджується із зазначеними розрахунками та приймає їх до уваги. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню грошові кошти у загальному розмірі 163899,42 грн., з яких: заборгованість за розпискою в сумі 150000 грн., проценти в розмірі 7963,11 грн., три відсотки річних в сумі 3221,31 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2715,00 грн. Отже, позов підлягає задоволенню повністю. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1638 грн. 99 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved