Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] 09 січня 2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 148996,00 грн., який було посвідчено Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 лютого 2015 року за реєстровим № 5-133 недійсним; застосувати наслідки недійсного правочину, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 148996,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 74498,00 грн. та судовий збір на загальну суму 3075,74 грн. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 10 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 148996,00 грн., який було посвідчено Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 лютого 2015 року за реєстровим № 5-133. 06 березня 2015 року [PERSON] подарував зазначену квартиру своєму сину [PERSON] . Постановою Верховного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 205/3257/15-ц вирішено: касаційну скаргу [PERSON] задовольнити; рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] задовольнити; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 06 квітня 1999 року, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06 квітня 1999 року за реєстраційним № 07/0321-Н та зареєстрований в КП ДМБТІ ДОР 16 січня 2003 року в реєстровій книзі №114 п за реєстровим № 93-185 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати за [PERSON] , та [PERSON] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на квартиру загальною площею 37,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; витребувати квартиру загальною площею 37,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] з незаконного володіння від [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] . Судом було встановлено хронологію подій перепродажу зазначеної квартири: спочатку договір купівлі-продажу був укладений між [PERSON] та [PERSON] , потім між [PERSON] та [PERSON] , потім між [PERSON] та [PERSON] , а вже [PERSON] подарував зазначену квартиру своєму сину [PERSON] . Таким чином, відповідач продала вказану квартиру і отримала за неї грошові кошти від позивача, не будучи її власником. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2020 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з метою усунення яких представником позивача 20 січня 2020 року подано виправлений позов. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження по справі. Відповідач [PERSON] 07 липня 2020 року надала суду відзив, у якому вона, посилаючись на те, що на момент укладання договору купівлі-продажу між нею та позивачем, будь-які заборони або обтяження щодо об`єкту нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] , були відсутні, просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2021 року підготовче судове засідання було закрито, призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, натомість його представник - адвокат Васюта К.С. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, натомість її представник - адвокат Друз К.А. письмово просив розглядати справу без його участі, проти позову заперечував у повному обсязі, просив відмовити. Від представника третьої особи Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори надійшла заява, у якій він просив справу розглянути без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 10 лютого 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 148996,00 грн., який було посвідчено держаним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. за реєстровим № 5-133 (далі - Договір) (а.с. 13). Предметом вказаного Договору є квартира [ADDRESS] . Ринкова вартість нерухомого майна станом на 10 лютого 2015 року складала 148996,00 грн. (п.п. 1, 4 Договору). 06 березня 2015 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] своєму сину [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 06 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 527 (а.с. 9-10). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року, яке залишене без зміни ухвалою Апеляційний суд Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року, у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 205/3257/15-ц рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року скасовано та постановлено нове рішення, яким договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 06 квітня 1999 року, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06 квітня 1999 року за реєстраційним № 07/0321-Н та зареєстрований в КП ДМБТІ ДОР 16 січня 2003 року в реєстровій книзі № 114 п за реєстровим № 93-185, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - визнано недійсним. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Визнано за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на квартиру загальною площею 37,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Витребувано квартиру загальною площею 37,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] з незаконного володіння від [PERSON] на користь [PERSON] (а.с. 16-21). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 06 квітня 1999 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є встановленими вищезазначеною постановою Верховного суду, то останні не підлягають доказуванню під час розгляду даної цивільної справи (а.с. 16-21). Правовідносини пов`язані із визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів врегульовані Цивільним кодексом України. Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. З вищевказаним висновком також погодилась ВеликаПалата Верховного Суду в постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Оскільки договір купівлі-продажу квартири від 06 квітня 1999 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним постановою Верховного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 205/3257/15-ц, то оспорювання наступних правочинів щодо спірного нерухомого майна не вимагається, тому вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 148996,00 грн., який було посвідчено Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 лютого 2015 року за реєстровим № 5-133, задоволенню не підлягають. [PERSON] не мав правових підстав для здійснення в подальшому правочину щодо відчуження квартири [ADDRESS] . В свою чергу, не набула таких правових підстав і [PERSON] . Право [PERSON] набуте в результаті вчинення договору купівлі-продажу спірної квартири, є похідним від права [PERSON] який, як встановлено судом, не мав права розпоряджатися вказаним майном. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на виконання умов Договору було сплачено [PERSON] грошові кошти в сумі 148996,00 грн. Факт сплати коштів підтверджується змістом п. 3 Договору, відповідно до якого продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 148996,00 грн., які покупець сплатив продавцю під час оформлення цього Договору (а.с. 13). Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали». Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та наявність правових підстав для застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 148996,00 грн., які були сплачені позивачем за договором купівлі-продажу квартири від 10 лютого 2015 року, укладеним між ним та [PERSON] . Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року). Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Разом з тим, суд критично відноситься до суми моральної шкоди, яку просить стягнути позивач в розмірі 74498,00 грн., оскільки зазначена сума позивачем не обґрунтована та не доведена, докази загострення хронічних хвороб, погіршення самопочуття матеріали справи не містять. Аналізуючи суть самого порушення прав позивача, виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., що на думку суду є достатнім для компенсації немайнових втрат та реальним з точки зору виконання судового рішення як складової права на справедливий суд та однієї з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позов підлягає частковому задоволенню, тому з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 1536,69 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial