Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивує тим, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 25.11.1992 року, яке видано на підставі рішення виконкому Генічеської районної ради № 230 від 06.09.1988 року. Згідно даних виконкому Новодмитрівської сільської ради у будинку зареєстровано дочку позивача - відповідача по справі [PERSON] , яка фактично з 2012 року з батьками не проживає. З того часу вони з дочкою не спілкуються. Незважаючи не те, що відповідач вже близько 7-ми років не мешкає у його будинку, зніматися з реєстраційного обліку категорично відмовляється, ігнорує звернення з пропозиціями знятися з реєстраційного обліку. Зазначає, що реєстрація відповідача у його будинку спричиняє незручності при оформленні субсидій та позбавляє його можливості в повній мірі реалізовувати його право власності. У зв`язку із цим, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти проведення заочного розгляду справи та постановлення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач - [PERSON] , була повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином, через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», проте до судового засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Враховуючи наявність умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України, постановити заочне рішення у справі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] тривалий час не проживає з батьками за адресою: [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Суд, вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 25.11.1992 р., яке видано на підставі рішення виконкому Генічеської районної ради № 230 від 06.09.1988 року. Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідач за місцем реєстрації: [ADDRESS] , не проживає з 2012 року. Вказані обставини підтверджуються листом виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради від 06.08.2019 року № 02-09/231, актом обстеження житлово-побутових умов, складеним депутатом Новодмитрівської сільської ради Лебьодка С .В ., показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки відповідач - [PERSON] не проживає в будинку, належному позивачу без поважних причин близько 7 років, не цікавляться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні, її реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, позовна вимога щодо визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщення є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Outcome: approved