Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої на підставі договору про надання правової допомоги діє представник - адвокат Желанова О.Б., звернулась до суду із заявою, якою просить встановити факт постійного проживання громадянки СРСР [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Октембер Октемберянського району Республіки Вірменія на території України за станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що вона народилася [INFO] у с. Октембер Октемберянського району Вірменської РСР. 03 червня 1988 року Відділом внутрішніх справ Октемберянського райвиконкому Вірменської РСР заявниця отримала паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] за дівочим прізвищем - [PERSON] . 05 вересня 1990 року заявник зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що Відділом Октемберянського міського ЗАЦСу було зроблено відповідний актовий запис № 252 та видано свідоцтво про шлюб. Після реєстрації шлюбу, згідно свідоцтва про шлюб, заявниці присвоєно прізвище - [PERSON] . Однак паспорт заявниця вчасно не замінила, у зв`язку з чим в заяві вказує обидва прізвища - дошлюбне та післяшлюбне. Після початку громадських заворушень у Вірменській РСР, у лютому-березні 1991 року заявниця разом з чоловіком та малолітнім сином переїхала до м. Харків, Української РСР, де з того часу постійно проживає, виїхавши лише на 2-3 місяці до Вірменії для народження доньки, яка народилася у березні 1992 року. Оскільки власного житла у родини не було, зареєструвати місце проживання заявниця не мала змоги. Однак, у червня 1991 року на території Холодногірського району м. Харкова було зареєстровано місце проживання її чоловіка [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , а вона постійно проживала разом з ними. Станом на сьогодні заявник не належить до громадянства Вірменії, вважає себе громадянкою України, оскільки постійно проживає на території України з початку 1991 року, громадянами України є її діти та чоловік. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 березня 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено здійснювати за правилами окремого провадження. Заявник [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала, просила суд її задовольнити. Пояснила, що починаючи з лютого 1991 року постійно проживала разом з чоловіком та сином, а згодом і з донькою, на території України. Територію України залишила лише одного разу на 2-3 місяці у березні 1992 року, виїжджала до Вірменії для народження доньки, яка народилася у березні 1992 року. Зазначила, що вона займалася родиною і хатньою роботою, а тому гострої необхідності у паспорті у неї не було, а коли вирішила отримати паспорт громадянки України, з`ясувалося, що для цього необхідно встановити її належність до громадянства України як особи, яка проживала на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Представник заявника - адвокат Желанова О.Б. у судовому засіданні заяву підтримала, просила суд її задовольнити. Зазначила, що відповідно до довідки з Посольства Республіки Вірменія в Україні, заявник не є громадянкою Вірменії та, з огляду на те, що вона станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території Харківської області, Україна, вона має законні підстави для встановлення громадянства України на підставі ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України». Представник заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області Легеза А.П. надала суду відзив на заяву про встановлення факту постійного проживання, в якому зазначила, що факт проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року документально не підтверджений, даний факт може бути підтверджений лише показами свідків. Просила прийняти рішення за результатами розгляду заяви на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення заявника, її представника та свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] заявник [PERSON] народилася [INFO] у с. Октембер Октемберянського району Вірменської РСР, про що 29 січня 1971 року Відділом Октемберянського міського ЗАЦСу складено актовий запис про народження №10. 03 червня 1988 року Відділом внутрішніх справ Октемберянського райвиконкому Вірменської РСР заявниці виданий паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] . 05 вересня 1990 року заявник [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що Відділом Октемберянського міського ЗАЦСу зроблено актовий запис № 252, під час реєстрації шлюбу заявник змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] ). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , про що в Книзі реєстрації актів про народження Октемберянського міського ЗАЦСу 07 вересня 1990 року зроблено актовий запис № 658. Згідно Картки прописки (Форма А) 12 червня 1991 року чоловік заявниці [PERSON] та їх малолітній син [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . За інформацією Посольства Республіки Вірменія № к-053 від 23 лютого 2021 року, [PERSON] 03 червня 1988 року отримала паспорт СРСР серії [NUMBER] . В базі автоматизованої системи даних Республіки Вірменії та державного реєстру населення Республіки Вірменія відомості щодо прописки/виписки [PERSON] відсутні. Відповідно до п.3 ст. 10 Закону Республіки Вірменія «Про громадянство Республіки Вірменія» [PERSON] для отримання громадянства, а також документування паспортом громадянина Республіки Вірменія в паспортно-візовий відділ поліції Республіки Вірменія не зверталась. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що заявника знає приблизно з лютого-березня 1991 року. На той час свідок проживала у [ADDRESS] . Вперше познайомилась з заявником у дворі будинку [ADDRESS] , де часто гуляв її молодший син. Там же у дворі зазвичай гуляла заявник з молодшим сином. Свідкові відомо, що заявниця на той час проживала у жінки на ім`я [PERSON] в будинку [ADDRESS] разом з чоловіком та сином. Згодом свідок разом із заявницею почали ходити до одного майстра манікюру. Відтак, вони з бачились регулярно, приблизно 2-3 рази на місяць. Це був саме 1991 рік, рік пам`ятає добре, оскільки в цей рік був випускний у її старшого сина і вони разом з майстром манікюру та заявником зазвичай обговорювали всі хвилювання та приготування до цієї події. Свідок впевнена, що з часу знайомства до щонайменше листопада 1991 року заявниця з України не виїжджала, адже вони зустрічались не рідше 2-3 разів на місяць. Підтверджує, що за станом на 24 серпня 1991 року заявник постійно проживала на території України. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що познайомилась з заявником взимку на початку 1991 року. На той час [PERSON] з чоловіком та сином часто бували у вірменської родини [PERSON] , яка проживала у сел. Високий Харківського району. [PERSON] часто гуляла з дитиною на території санаторію, де свідок працювала. Свідок також розповіла, що трохи згодом заявник з родиною проживали у згаданої вірменської родини, тож бачились вони часто. Свідок зазначила, що добре пам`ятає літо 1991 року, оскільки у серпні 1991 року хотіла поїхала з чоловіком на відпочинок до м. Орджонікідзе, але їх туди не пустили, бо відбувся путч. Свідок впевнена, що перед від`їздом на відпочинок, у першій половині серпня 1991 року, спілкувалася з заявницею у сел. Високий. Також спілкувалася з заявницею після повернення з відпустки, наприкінці серпня 1991 року. Відтак свідок підтверджує, що станом на 24 серпня 1991 року [PERSON] постійно проживала в Україні. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що перебуває з [PERSON] у шлюбі з 05 вересня 1990 року. Шлюб уклали у м. Октембер (зараз Армавір), Вірменської РСР. Наприкінці 1990 року життя у Вірменії стало небезпечним, тому, побоюючись за життя родини, після святкування нового 1991 року вони з жінкою та маленьким сином переїхали на постійне проживання до м. Харків. Житла у родини не було, тому вони проживали у родичів та друзів, а також винаймали житло спочатку у м. Харків, в районі Холодної гори, трохи згодом - у сел. Високий Харківського району. Свідок працював у сфері будівництва, а його дружина займалася домашнім господарством та дитиною. Потім [PERSON] вдруге завагітніла та на початку 1992 року поїхала з маленьким сином до Вірменії народжувати, бо там була рідня, яка допомогла з дітьми. Коли донці виповнився місяць, приблизно у травні 1992 року, жінка з дітьми повернулася до Харківської області, звідки більше жодного разу не виїжджала. Свідок підтверджує, що станом на 24 серпня 1991 року заявниця постійно проживала разом з ним та малолітнім сином у м. Харків, Україна. Також свідок підтвердив, що він, як і двоє їхніх із [PERSON] дітей, є громадянами України. Відповідно до частини першої статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Предметом вимог заявника є встановлення юридичного факту, який надасть право компетентним органам вирішувати питання про надання громадянства України. Так, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Відповідно до пункту першого частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Розгляд заяв з питань громадянства України врегульовано Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, (далі - Порядок). Пунктом 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Отже, одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Аналіз наявних письмових доказів в їх сукупності, зокрема: паспорту громадянина СРСР [PERSON] серії [NUMBER] , свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , картки прописки ( Форма А ), свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , інформації посольства Республіки Вірменія, пояснень заявника, свідків у системному зв`язку з положеннями діючого законодавства України дають підстави для висновку про доведеність факту постійного проживання заявника [PERSON] на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Слід також зазначити, що можливість у позасудовому порядку вирішити питання про підтвердження належності до громадянства України на підставі інших документів не позбавляє особу гарантованого ст.ст. 55, 129 Конституції України, ст. 4 ЦПК України права на захист її права в судовому порядку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, за відсутності у законі відповідної вимоги є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17. На підставі викладеного і

Outcome: approved