Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Сакун В.А., звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.08.2017р. зобов`язано [PERSON] повернути позивачу у справі [PERSON] замок, який був демонтований [PERSON] 17.01.2017р. на вході в горище будинку [ADDRESS] . Рішеннями судів вищих інстанцій зазначене судове рішення залишено без змін. Ще до того, у січні 2017 року [PERSON] звертався до Добропільського відділення поліції із заявою про зірвання [PERSON] замку з ляди на горище і заволодіння ним, однак поліція не внесла відомості про це до ЄРДР за фактом крадіжки за недостатності розміру заподіяної шкоди для притягнення до кримінальної відповідальності, а також не склала протокол про адміністративне правопорушення за цим фактом дрібної крадіжки. Тобто має місце протиправна бездіяльність поліції. 23.03.2018р. представник [PERSON] звернувся зі скаргою на дії поліції до начальника поліції, та йому було відмовлено в задоволенні скарги. Вказане слугувало підставою для звернення зі скаргою до слідчого судді. Ухвалою слідчого судді Добропільського міськрайсуду від 28.04.2018р. зобов`язано Добропільський ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області внести відомості в ЄРДР за фактом крадіжки. Однак після винесення ухвали на її виконання слідчий Кучеренко Г.В. протягом 24-х годин знову не внесла відомості про вчинене правопорушення, зазначаючи у своєму листі від 18.08.18, що ця ухвала до неї не надходила. Відомості до ЄРДР на виконання ухвали слідчого судді внесені лише 06.10.2018р., тобто через 5 місяців, що представник позивача вважає злочинною бездіяльністю органу поліції. Позивач зазначає, що на числені скарги щодо неналежного розслідування кримінального провадження отримані листи, які є формальними відписками без конкретики. Так, розслідування проводилось з порушеннями, замок на виконання ухвал суду, який було фактично викрадено, так і не було повернуто потерпілому. 10.09.2018р. представник позивача намагався отримати у слідчого в поліції замок, але ані слідчим, ані прокурором Філімановським М.А. не повідомлено про існування постанови про закриття кримінального провадження від 03.09.2018р. Ухвалою слідчого судді Костянтинівського міськрайсуду від 31.05.2017р. зобов`язано відповідальну особу Костянтинівської місцевої прокуратури внести відомості в ЄРДР за фактом службової недбалості поліції. За цим фактом також було закрите кримінальне провадження постановою від 23.11.2017р. Однак цю постанову також скасовано ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 07.05.2018р. Позивач заявляє, що перераховані факти бездіяльності поліції під процесуальним керівництвом прокуратури та боротьба [PERSON] за право на відновлення порушених прав призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків останнього. З вини відповідача позивач був вимушений довгий час викривати відповідача у винесенні незаконних рішень і допущеної протиправної бездіяльності. З вини відповідача [PERSON] позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, порушений психологічний добробут позивача, у нього відбуваються нервові зриви, що відбивається на близьких, він має проблеми з дружиною та колегами по роботі, страждає від безсоння, змушений витрачати свій особистий час для відновлення і захист своїх прав. Вказане навмисне грубе, цинічне та нахабне порушення відповідачем призводить до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, а також неможливості продовжувати активне особисте життя та необхідності вжиття додаткових заходів для захисту своєї власності, і це потребує від позивача прийняття додаткових зусиль для організації свого життя. Винесенням незаконних рішень і допущеною бездіяльністю відповідач незаконно позбавив позивача конституційного права на доступ до правосуддя. Моральна шкода і в тому, що він втратив віру в законність і справедливість влади, в свою соціальну безпеку. «Імітація» органом поліції проведення досудового розслідування породила у позивача відчуття правової незахищеності, вседозволеності, і ігнорування відповідачем всіх норм права і моралі зменшило авторитет держави. Позивач вважає, що відповідачем йому заподіяно матеріальну шкоду у виді вартості замка, не повернутого правопорушником, на суму 257,5 грн., і 10 тис. грн. витрат на правничу допомогу під час досудового розслідування двох кримінальних провадженень за №№42017051660000147, 12017050230001557. Ці суми просить стягнути на його користь з Державного бюджету України. Просить стягнути також на його користь моральну шкоду, яку оцінює в 10 тис. грн, що є, на його думку, співмірним та справедливим, за рахунок коштів Державного бюджету України. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] участі не брали, подали письмову заяву, в якій просять розглянути справу без їх участі. Представник відповідача - Головного Управління Національної поліції в Донецькій області в судове засідання, призначене на 08 жовтня 2019 року, також не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги відповідач не визнав, просить повністю відмовити у задоволенні заявлених вимог. Відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с.107-111) Представник третьої особи Костянтинівської місцевої прокуратури Левковський К.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з урахуванням наданих письмових заперечень (а.с.183) Вившивши позовну заяву, додані до неї матеріали, відзив на неї відповідача, заперечення на відповідь на відзив, тобто з`ясувавши позицію представника відповідача, а також позицію третьої особи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм в сукупності належну оцінку, зробивши аналіз норма права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви [PERSON] , поданої в його інтересах адвокатом Сакуном В.А., слід повністю відмовити. Суд при цьому керується наступним: Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного Кодексу). Так, судом встановлено, що підставою для відшкодування моральної шкоди представник позивача називає факти порушення прав його довірителя [PERSON] під час здійснення кримінального провадження з приводу розслідування факту незаконного заволодіння його майном у виді замку, знятого з ляди входу на горище житлового будинку в [ADDRESS] . З доданих до позову матеріалів суд вбачає, що під час такого розслідування представник позивача неодноразово звертався до правоохоронних органів із різного роду заявами, клопотаннями, оскаржував до суду бездіяльність слідчого органу досудового розслідування, яка полягала у нездійсненні певних процесуальних дій. З огляду на це, спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України, викладені вище, відсутні. За загальним правилом, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Рішенням Контистуційного Суду України від 03 жовтня 2001 року №12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів. Звертаючись до суду з позовом, представник позивача зазначив відповідачем Головне Управління Національної поліції в Донецькій області. Згідно статті 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. ЇЇ в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15 квітня 2015 року №215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України. Відповідно до покладених завдань, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Отже, належним відповідачем у спірних правовідносинах є держава Україна в особі відповідних органів, оскільки відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, здійснюється державою, у порядку визначеному законом, а Державна казначейська служба України є органом влади, яка здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом у постанові № 61-1385св17 від 13.06.2018 року (справа № 755/12621/16-ц), а також в постанові ВС від 02 вересня 2019 року у справі №295/499/13-ц. Клопотання про залучення до участі у справі Державної казначейської служби України в якості співвідповідача позивач не заявляв. Між тим, про цей недолік позовної заяви наряду з іншим зазначалось в ухвалі суду від 12 жовтня 2018 року, якою позов залишено без руху (а.с.54) Цей недолік стороною позивача виправлено не було також під час підготовчого провадження. При цьому суд зауважує, що за ст. 51 ЦПК України, яка має імперативний характер, суд має право лише за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Позивач та його представник, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, не зазначили відповідачем державу Україну в особі відповідних органів та не звертались до суду із клопотанням про заміну відповідача чи залучення співвідповідача. Разом із тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду із позовом до належних учасників справи, тому його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушене. Таким чином, вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню, враховуючи не залучення до участі у справі як відповідача (співвідповідача) державу Україну в особі відповідних органів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed