Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

[PERSON] 08 січня 2020 року звернулася до суду із заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого [INFO] в м. Донецьку, що знаходиться на непідконтрольній українській владі території, у них народилася донька [PERSON] . Для отримання свідоцтва про народження на території України вона звернулася до ВДРАЦС по Антрацитівському району та містах Антрацит і Первомайськ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про видачу свідоцтва про народження, але отримала відмову у зв`язку з невизнанням медичних документів, виданих на непідконтрольній Україні території. Просить суд встановити факт народження дитини, зазначити її анкетні дані та батьків. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в заяві на ім`я суду просить справу розглянути за її відсутністю, заявлені вимоги підтримує. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, у заяві на ім`я суду просить справу розглянути за її відсутністю. Розглянувши матеріали справи, суд вважає за необхідне вимоги [PERSON] задовольнити частково. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту народження. Згідно з ч. 1 ст. 317 цього Кодексу заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Докази, які додані до справи, свідчать про наступне. Громадянин України [PERSON] , [INFO] , з 16 квітня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Згідно медичного свідоцтва про народження №855 від 09 грудня 2019 року (а. с. 8) [PERSON] [INFO] о 14-05 годині, в пологовому відділенні «Центральної міської клінічної лікарні №6 м. Донецька» так званої «Донецької народної республіки» народила при одноплідних пологах, на 41 тижні вагітності доношену дівчинку вагою 3 340 грамів. Факт вагітності заявника також підтверджується довідкою №124 КУ «Кремінське районне територіальне медичне об`єднання» та обмінною карткою (а.с. 9-10). Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Неможливість отримати необхідні документи для реєстрації заявником факту народження дитини у місті Донецьку виникла внаслідок розташування цього міста на тимчасово окупованій території України та проведення у зв`язку з цим на зазначеній території антитерористичної операції. ВДРАЦС по Антрацитівському району та містах Антрацит і Первомайськ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовив заявнику у державній реєстрації народження дитини на підставі видачі медичного документу про народження невстановленого зразка на непідконтрольній Україні території (а.с. 11). У даному випадку заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, звернутися за підтвердженням факту народження дитини для подальшої реалізації її прав та інтересів. Однак в частині вимог про встановлення анкетних даних дитини суд вважає за необхідне відмовити, оскільки ці відомості вказуються батьками при зверненні в органи реєстрації актів цивільного стану для отримання свідоцтва про народження дитини. Згідно приписів ч. 4 ст. 317 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved