Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON] Г.П.27.05.2015 р.. звернулась до Московського райсуду м. Харкова із позовом до [PERSON] про визнання недійсним умов договору позики, вказавши в обґрунтування наступне. 31.01.2013 р. між нею та [PERSON] укладений договір позики, відповідно якого вона отримав в борг грошові кошти в сумі 164\~800 гр., що на момент укладання договору за згодою сторін складає еквівалент 20\~000 доларів США. Одним з пунктів Договору,а саме: п.8 Договору передбачено, що за прострочення виконання своїх обов*язань Позичальники повинні сплатити солідарно на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 1% від всієї суми за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня. Вважає, що в цієї частини договір суперечить чинному законодавству, а саме: приписам ст..549 ЦК України, де визначені поняття штрафу та пені. Оскільки, штраф та пеня є різновидами неустойки, відрізняються один від одного порядком застосування, то, у свою чергу, даний факт є підставою для визнання правочину в цієї частині недійсним відповідно ч.1 ст.215 ЦК України. Представник позивача в суді позовні вимоги підтримав. Відповідач двічі в судове засідання, будучі належним чином повідомлений про дату, час, місце розгляду справи не з*явився; тому, суд, за згодою представника позивача, розглянув справу за відсутності відповідача, на підставі наданих сторонами доказів, заочно. Суд, вислухавши представника позивача, дослідівши надані письмові докази, приходить до наступного. 31.01.2013 р. [PERSON],[PERSON] (позичальники) з одного боку та [PERSON] (позикодавець) з іншого боку, уклали між собою договір позики. Як впливає з умов Договору позичальники отримали в борг грошові кошти в сумі 164\~800 гр., що на момент укладання договору за згодою сторін складає еквівалент 20\~000 доларів США, з поверненням їх не пізніше 28.02.2013 р. Відповідно п.8 Договору за прострочення виконання своїх обов*язань Позичальники повинні сплатити солідарно на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 1% від всієї суми за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що Договір позики між [PERSON] та [PERSON] укладений в письмовій формі, сторонами підписаний та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], про що в реєстр внесена запис за №111. Зазначена обставина підтверджується копією Договору позики, яка містіться в матеріалах справи. Позивач, звернувшись до суду, стверджувала, що п.8 Договору позики порушує її законні права та інтереси, оскільки, укладений з порушенням чинного законодавства. Але, з цими твердженнями погодитись не можна. По перше. Постановою № 5 ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме: пунктом 14 зазначено, що «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 10481052, 10541055), статті 1819 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обовязково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». З іншого боку, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України. Так, згідно ч. 1 цієї статті « Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.» Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як впливає зі змісту Договору сума, отримана [PERSON] від [PERSON] є позикою, була отримана останньою на умовах та в обмін на зобов*язання Позичальників по поверненню боргу на умовах та в строки, зазначені цим Договором. Статтею 549 ЦК України визначено поняття неустойки. «1. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. 2. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. 3. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.» Отже, обидва виду забезпечення виконання зобов*язання (штраф, пеня) законом віднесені до неустойки. Пункт Договору позики, що оспорюється позивачкою, має детальний розпис щодо його розміру, початку та періоду нарахування, за яких наслідки у простроченні виконання зобов*язань настають для позичальників. Статтею 3 ЦПК України закріплено, що «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів». Тому, позивач, як сторона у справі, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. При дослідженні в ході судового розгляду доводів позивача обставин, які свідчили б про порушення [PERSON] закону при укладанні Договору, що є підставою в порядку глави 16 ЦК України для визнання угоди недійсною, судом не встановлені, належних та допустимих доказів цього суду не надано. Самою позивачкою не зазначено, які конкретно її законні права та інтереси порушені, у чому це знайшло своє вираження; що унеможливлює надати цим порушенням правову оцінку. Підсумовуючи всі обставини, встановлені по справі, можна зробити висновок, що пункт Договіру, що оспорюється, не суперечить цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, сторони під час його укладання мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним.

Outcome: dismissed