Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] 23 лютого 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 19 квітня 2007 року між третьою особою [PERSON] і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, в забезпечення якого в цей же день ним (позивачем) (та іншою третьою особою) з банком було укладено окремо договори поруки, банк кредитні кошти видав і [PERSON] (третя особа) використала їх. Позивач дізнався, що вказана третя особа має велику заборгованість перед банком по вказаному кредитному договору і банк в 2008 році звернувся до суду з позовом до третіх осіб і нього (позивача) про стягнення заборгованості по цьому кредитному договору з урахуванням договору поруки і рішенням суду вказаний позов було задоволено, кошти стягнуто, рішення набрало законної сили і виконується. На думку позивача, оскільки вказаний позов банком було подано 08 лютого 2008 року, то згідно умов договору поруки, строк, на протязі якого банк може мати претензії по позивача як поручителя пять років, які закінчилися 09 лютого 2013 року. Отже з 09 лютого 2013 року договір поруки позивача припинився, але банк і надалі вимагає у позивача кошти по заборгованості за вказаним кредитним договором, а це, на думку позивача і його представника, є порушенням закону і не справедливо стосовно нього, оскільки його порука повинна бути припиненою згідно цього ж договору 09 лютого 2013 року, хоча сам кредитний договір ще діє і строк його дії не закінчився. Банк не відмовився від своїх претензій до позивача, цього не зробив і потім. Банк не звернув уваги на вказане положення договору, але позиція банку неправомірна, оскільки зобовязання поручителя таким чином збільшилося, що говорить про порушення закону і припинення поруки; крім того, в договорі поруки вказано, що вона діє до повного виконання зобовязання. З ним, як з поручителем, вказане питання не узгоджувалося. Вважає, що банк порушив цей договір поруки, оскільки цей договір містить несправедливі і протиправні положення вимога про погашення боргу після вказаного строку і вимоги та інш., що говорить про прихованість намірів банку відповідно до правочину і не відповідність правочину національному законодавству. На його звернення до відповідача про зясування обставин укладання такого договору спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує права позивача, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просив визнати правовідносини позивача з банком і вказаний договір поруки припиненими з вказаної дати, стягнути судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно на прохання третіх осіб і позивача вони уклали з ними кредитний договір і на його забезпечення договори поруки, гроші банк надав, [PERSON] ними користується. Останнім з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачувалися необхідні по договору суми, мається заборгованість. Додаткова угода з позивачем та відповідачем чи третіми особами не укладалася, всі істотні умови було обумовлено і узгоджено сторонами при укладанні кредитного договору і договорів поруки, дія цих договорів продовжується і термін, на який вони укладалися, ще не пройшов, обсяг відповідальності позивача не збільшився, тому договір поруки не може бути припиненим. Посилання позивача на сплив певного терміну предявлення вимоги до поручителя не можуть бути прийняті судом, оскільки це стосується лише випадків, коли в договорі поруки не вказано термін його виконання, а в них це є. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Треті особи [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти розгляду справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і третьою особою [PERSON] договору № К2Н7GК00260002 від 19 квітня 2007 року [PERSON] 19 квітня 2007 року отримала в цьому банку кредит у розмірі 645200 доларів США під обумовлені відсотки річних терміном до 19 квітня 2027 року. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем [PERSON] і третьою особою [PERSON] було укладено два договори поруки від 19 квітня 2007 року (початок дії договору), згідно умов якого позивач взяв на себе зобов'язання відповідати по кредитним зобов'язанням [PERSON] (у вказаних в договорі межах) та разом з ним нести солідарну відповідальність перед відповідачем банком - у повному обсязі цих зобов'язань, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені). Банк виконав умови кредитного договору та на підставі заяви третьої особи надав [PERSON] вказані кредитні кошти, що підтверджується в засіданні і не заперечується сторонами. Позивач, з його позову і пояснень представника, дізнався, що вказана третя особа [PERSON] має велику заборгованість перед банком по вказаному кредитному договору і банк в 2008 році звернувся до суду з позовом до третіх осіб і нього (позивача) про стягнення заборгованості по цьому кредитному договору з урахуванням договору поруки і рішенням суду вказаний позов було задоволено, кошти стягнуто, рішення набрало законної сили і виконується. На думку позивача, оскільки вказаний позов банком було подано 08 лютого 2008 року, то згідно умов договору поруки, строк, на протязі якого банк може мати претензії по позивача як поручителя пять років, які закінчилися 09 лютого 2013 року. Отже з 09 лютого 2013 року договір поруки позивача припинився, але банк і надалі вимагає у позивача кошти по заборгованості за вказаним кредитним договором, а це, на думку позивача і його представника, є порушенням закону і не справедливо стосовно нього, оскільки його порука повинна бути припиненою згідно цього ж договору 09 лютого 2013 року, хоча сам кредитний договір ще діє і строк його дії не закінчився. Банк не відмовився від своїх претензій до позивача, цього не зробив і потім. Банк не звернув уваги на вказане положення договору, але позиція банку неправомірна, оскільки зобовязання поручителя таким чином збільшилося, що говорить про порушення закону і припинення поруки; крім того, в договорі поруки вказано, що вона діє до повного виконання зобовязання. З ним, як з поручителем, вказане питання не узгоджувалося. Вважає, що банк порушив цей договір поруки, оскільки цей договір містить несправедливі і протиправні положення вимога про погашення боргу після вказаного строку і вимоги та інш., що говорить про прихованість намірів банку відповідно до правочину і не відповідність правочину національному законодавству. На його звернення до відповідача про зясування обставин укладання цього договору поруки і дій банку після виникнення заборгованості спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує права позивача, зобовязання повинно бути законним і справедливим. На вимогу позивача усунути вказане порушення закону відповідач відповів фактично відмовою, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у главі 50 ЦК України. У ст. 559 ЦК України визначено також спеціальні (додаткові) підстави її припинення. Традиційною підставою, яка була передбачена ЦК УРСР і в такому ж формулюванні перенесена до ЦК України, є припинення поруки у зв'язку з припиненням забезпеченого нею основного зобов'язання. Наведене положення випливає з акцесорного характеру поруки. Однією з підстав для припинення поруки є зміна основного зобов'язання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя, без його згоди. Як випливає із ч. 1 ст. 559 ЦК України поручитель не залишається зобов'язаним навіть на початкових умовах. До припинення поруки призводять не будь-які зміни умов основного зобов'язання, а лише такі, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання можуть виникнути через різні обставини: збільшення розміру плати за кредит, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо. Як вбачається з матеріалів справи збільшення відповідальності поручителя не відбулося, договір поруки не змінювався і обсяг відповідальності за ним також. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. За правилами ст. 554 ПК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобовязання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 599 України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведених належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення яких здійснює поручитель. Таким чином, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою. Судом встановлено, що дійсно відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і третьою особою [PERSON] договору № К2Н7GК00260002 від 19 квітня 2007 року [PERSON] 19 квітня 2007 року отримала в цьому банку кредит у розмірі 645200 доларів США під обумовлені відсотки річних терміном до 19 квітня 2027 року. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем [PERSON] і третьою особою [PERSON] було укладено два договори поруки від 19 квітня 2007 року (початок дії договору), згідно умов якого позивач взяв на себе зобов'язання відповідати по кредитним зобов'язанням [PERSON] (у вказаних в договорі межах) та разом з ним нести солідарну відповідальність перед відповідачем банком - у повному обсязі цих зобов'язань, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені). Банк виконав умови кредитного договору та на підставі заяви третьої особи надав [PERSON] вказані кредитні кошти, що підтверджується в засіданні і не заперечується сторонами. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашенні, згідно умов даного договору. Позивач і треті особи не виконали укладених ними договорів з банком, відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості і рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2009 року було стягнуто з [PERSON] як поручителя, солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість, це вступило в законну силу та знаходиться на примусовому виконанні Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язання боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Відповідно до договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору. Посилання позивача на сплив терміну предявлення вимоги до поручителя не можуть бути прийняті судом, оскільки це стосується лише випадків, коли в договорі поруки не вказано термін його виконання, а в спірному договорі вказане є і чітко зафіксоване, проти чого не суперечив і сам позивач. В договорі поруки вказано, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. При цьому відповідно до умов договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним узгодженням в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним узгодженням з визначенням дати, обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязання боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, сторони погодили, поручитель на добровільних засадах зобовязався відповідати перед банком за виконання позичальником усіх його зобовязань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих на час укладення договору поруки так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, а також підтвердив, що йому добре відомі усі умови кредитного договору. При цьому не відбулось зміни загальних умов договору про оплатність кредитного договору та необхідність проводити оплату за користування кредитними коштами й відповідно не змінились викладені у договорі умови, не відбулась і реалізація механізму збільшення плати за кредит на умовах, що погоджені сторонами кредитного договору і договору поруки й відповідно не було встановлено нових чи додаткових зобовязань позичальника і поручителя, й відповідно не вирішено питання про те, чи можуть умови кредитного договору, які передбачають підвищення процентної ставки за кредитом вважатися такими, що збільшують обсяг відповідальності поручителя; крім того, підписуючи договір поруки, поручитель погодився з умовами основних договорів та зобовязався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань в повному обсязі, зокрема: як тих, що виникли з кредитного договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Отже, чинним законодавством передбачено припинення договору поруки у зв'язку з припинення основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не за зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою. Відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Відповідно до п. 12 договору поруки від 19 квітня 2007 року сторони прийшли до згоди, що порука припиняється зі спливом п'яти років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором. Кінцевий строк повернення кредиту, встановлений кредитним договором № К2Н70К00260002 від 19 квітня 2007 року 19 квітня 2027 року. Враховуючи викладене, відсутні підстави щодо припинення договору поруки до вказаного кредитного договору. На даний час зобов'язання позичальником та поручителем не виконані, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Крім того, відповідно до укладених кредитного договору та договору поруки банк своєчасно заявив вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Між тим, звертаючись до суду за захистом, позивач не посилався на невизнання банком його права, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення поруки, приховавши існування обставин, правова оцінка яких має істотне значення для вирішення питання про порушення прав позивача та наявності підстав для їх захисту. Установлена судовим рішенням від 22 грудня 2009 року сукупність обставин, на підставі яких покладено на [PERSON] як поручителя солідарну відповідальність за повернення кредиту є преюдиційною та виключає можливість її спростування в даному спорі, оскільки судове рішення набуло законної сили та підлягає виконанню. Таким чином, при наявності рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2009 року про стягнення з [PERSON] як поручителя, солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, яке вступило в законну силу та знаходиться на примусовому виконанні, вимога позивача про припинення поруки, пред'явлена до відповідача після постановления цього рішення суду, не може бути задоволена, оскільки припинення поруки не впливає на виконання рішення суду, яке є обов'язковим до виконання. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК України відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України можливе лише в тому випадку, якщо наслідком таких змін стало збільшення матеріальної відповідальності поручителя без його згоди. До припинення поруки призводять не будь-які зміни умов основного зобов'язання, а лише такі, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Оскільки обсяг відповідальності поручителя не збільшився, то автоматично згода поручителя на таку зміну не потрібна. А тому не має правових підстав на визнання договору поруки припиненим. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Оскільки кредитор і поручитель перебувають у самостійних договірних відносинах, останній несе самостійну відповідальність перед кредитором за порушення зобовязань боржником. Отже, кредитор має право вимагати виконання обовязку в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. Таким чином, оскільки підстав для припинення основного зобов'язання немає, то зберігається і зобов'язання за договором поруки. На даний час не має законних підстав щодо припинення договору поруки. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Отже позивачем обрано не той спосіб захисту порушених прав, тоді як у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. В п. 22 постанови № 5 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Положенням статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до договору поруки зазначено, що кредитний договір діє до 19 квітня 2027 року, а строк звернення до суду з вимогою про захист порушеного права або законного інтересу 5 років (п. 12 договору поруки). Таким чином підстав для припинення договору поруки немає. Отже, договором також чітко зазначено строк дії договору та строк позовної давності. Відповідні положення зазначені в постанові № 5 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме п. 24: «Відповідно до частини 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу». Отже, вказаний договір поруки відповідає вимогам законодавства України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 Цивільного кодексу України). У випадку невиконання боржником зобовязання за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 543 ЦК України, солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, поки зобовязання не буде погашено повністю. Відповідно до п. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів понять і термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину із змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, підпис поручителя підтверджує його вільне волевиявлення щодо прийняття умов договору поруки та вказує, що особа осмислила всі істотні та інші умови кредитного договору і в повній мірі усвідомлює усі правові наслідки невиконання позичальником грошового зобовязання . Відповідно до ст. 1054 ЦК України банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. З цього слідує, що договір укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] є двостороннім правочином і відповідно до цього позивач не є стороною кредитного договору. При укладанні кредитного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. При укладенні кредитного договору між сторонами в належній формі було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. На момент укладення договору між сторонами було досягнуто згоди, щодо усіх його істотних умов, правочин було вчинено у письмовій формі і він був спрямований на реальне настання правових наслідків. Тобто сторонами було виконано всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог цивільного законодавства право звернення до суду щодо визнання правочину недійсним має лише сторона правочину. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка означає, що обов'язок доказування у справах про визнання правочину недійсним покладається на позивача. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач свої зобов'язання виконав у повному обсязі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розглядаючи аналогічну справу \Рішення від 20 липня 2011 року по справі № 6-10062св11) вказав на те, що порука не припиняється, якщо згідно з умовами кредитного договору кредитор має право змінити (збільшити або зменшити) проценту ставку за користування кредитом, а згідно договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань і якщо з положень договору поруки вбачається, що поручитель ознайомлений з умовами договору кредиту, жодних заперечень, а також непорозумінь щодо його положень, не мав. У відповідності з положеннями ч. З ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну, при цьому, згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного календарного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Судом встановлено, що зміни в спірний договір поруки сторонами не вносилися, додаткової угоди не укладалося. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміна обставин та необізнаність про укладення спірного договору поруки, на які посилається позивач ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов'язання по договорам виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для споживчих потреб. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож, стає зрозумілим, що валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором та поручитель. Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договорів недійсними або припиненими є загальними, невизначеними та недоведеними. Кредитні договори складені у повній відповідності до норм статей 1054, 1055, 1056 ЦК України, які регулюють окремий вид цивільних відносин - кредитних, відносин позики. Дії ж позичальника з оскарження кредитного договору та договору поруки, за яким він певний час виконував зобов'язання, свідчать не тільки про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а і про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати умови кредитних договорів на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаними договорами. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, таким чином ніяких порушень з боку банку немає та позивачеві було про це відомо. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним способом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Цивільним кодексом передбачено можливість визначення зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, які повинні виконуватися. Позивач, зі свого боку, погодився з такими умовами договору, підписавши договір особисто. Договори про надання кредиту та поруки укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил. Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач і треті особи погодилися на умови про надання кредиту та договору поруки як такі, що їх влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача та третьої особи. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача крім вказаних в кредитному договорі сторін та договорі поруки, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, позивач сам погодився на всі умови договорів і добровільно підписав договір, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні частково. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору поруки припиненим в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed