Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 10 березня 2017 року він придбав у [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак відповідач не виписалася з указаного будинку, хоча не проживає за вказаною адресою, не допомагає вести господарство, а її реєстрація в будинку не дозволяє позивачу на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном. Посилаючись на ст.ст. 319, 321, 391, 405 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, ст.ст.72, 109 Житлового кодексу (далі - ЖК) України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день слухання справи повідомлена належним чином, у зв`язку з чим відповідно до ст.ст. 280-282 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач на праві приватної власності з 2017 року володіє житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується завіреною копією витягу №82167939 від 10 березня 2017 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер № 21322800 та договором купівлі-продажу житлового будинку серії НВО № 877985. Згідно з довідкою № 816 від 21 вересня 2021 року, виданою виконкомом Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, позивачу належить житловий будинок [ADDRESS] згідно з погосподарською книгою №6, об`єкта погосподарського обліку № 0500-1. З березня 2017 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, не з`являється, не веде спільного господарства та не несе жодних витрат, пов`язаних з утриманням зазначеного житла, що підтверджується актом обстеження житлово - побутових умов від 27 вересня 2021 року, складеним депутатом Миколаївської сільської ради Перервою С.І. за участю свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідач в житловому приміщенні за вказаною адресою не проживає більше чотирьох років, в добровільному порядку з реєстрації не знялася, зв`язок з нею відсутній. Бездіяльність відповідача суттєво порушує право власності позивача та створює перешкоди в користуванні власністю. За нормою ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу. У статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 41 Конституції України, статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. За приписами ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Разом з тим, відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що позивач є власником зазначеного житла, відповідач є його колишнім власником, вона не є членом сім`ї позивача, відсутня без поважних причин понад чотири роки з моменту продажу нею цього майна, тому є всі передбачені законом підстави для задоволення позову. Враховуючи, що позов задоволено повністю, судові витрати позивача по сплаті судового збору, що документально підтверджені платіжним дорученням, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного, статті 1 Першого Протоколу, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР та

Outcome: approved