Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] 13.09.2018 звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач являється власником квартири №17, розташованої по вул. Пирогова, буд. №1 в смт. Побузьке Голованівського району Кіровоградської області. Відповідач зареєстрований в зазначеному будинку, однак не проживає в ньому з 2013 року і по теперішній час. Представник позивача зазначає, що позивач не зверталася до відповідача з проханням про добровільне зняття з реєстрації з належної їй квартири, оскільки місце його проживання в даний час не відоме. Звернення позивача до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією з форм захисту власником своїх прав. Вказує, що позивач має на меті продати квартиру, але наявність зареєстрованих в ній осіб, хвилює потенційних покупців. У зв'язку з наведеним, посилаючись на ст. 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), представник позивача просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №17, розташованої по вул. Пирогова, буд. №1 в смт. Побузьке Голованівського району Кіровоградської області. Ухвалою суду від 17.09.2018 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 08 січня 2019 року проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились. Представник позивача подав до суду заяву в якій просить провести розгляд справи у його відсутність, позов підтримує повністю та просить його задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання двічі не зявлявся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи або відзив до суду не подавав. За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, який не з'явився в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подав до суду відзив, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи норми ст. 223\~ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач являється власником квартири №17, розташованої по вул. Пирогова, буд. №1 в смт. Побузьке Голованівського району Кіровоградської області, на підставі договору дарування від 26 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №369 (а.с. 5-6). Відповідно довідки Побузької селищної ради Голованівського району Кіровоградської області від 28.08.2018 за №2136, позивач зареєстрована [INFO] та до складу її сімї входить син - [PERSON], який зареєстрований за зазначеною адресою з 12.03.2013, однак фактично за зареєстрованим місцем проживання не проживає (а.с. 7). Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї [PERSON], складеного 22.08.2018 комісією в складі: селищного голови Побузької селищної ради [PERSON], депутата селищної ради [PERSON], сусідів [PERSON] та [PERSON], в домоволодінні за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON], а її син [PERSON] з березня 2013 року не проживає за місцем своєї реєстрації, проживає та працює за кордоном (а.с. 8). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормами ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР). Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, судом встановлено, що відповідач, який доводиться позивачу сином, у квартирі [ADDRESS], що належить на праві приватної власності позивачу, більше пяти років (з 2013 року) не проживає, про причини відсутності за місцем реєстрації понад один рік суду не повідомив, а тому суд приходить до висновку про відсутність таких причин. У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач втратив право користування житловим будинком позивача та добровільно не здійснює дії щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, що обмежує позивача у розпорядженні належним йому будинком. При виборі правових норм, що підлягають застосуванню до правовідносин сторін, суд застосовує ст.ст. 150, 156 ЖК Української РСР та ст.ст. 319, 321, 405 ЦК України та не застосовує норми ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, на які посилається в позові представник позивача, як на підтвердження позовних вимог, оскільки відповідач являється членом сім'ї позивача, а саме: сином. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем не заявлено вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача, а тому покладаються на позивача. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: approved