Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на грошові кошти. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилалися на те, що 23 грудня 2014 року між ними і відповідачкою було укладено договори відступлення права вимоги (цесії) №№1-10, згідно яких відповідачка (цедент) частково відступила кожному із позивачів (цесіонарію), а цесіонарій набув право вимоги, належне цедентові, і став кредитором за договором банківського вкладу - Угодою про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №073569 від 12 листопада 2014 року, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Златобанк». Відповідно до п.2 договорів кожен із позивачів набув право вимоги від банку сплатити частину суми боргу, який виник у звязку з наданням цедентом банку у тимчасове строкове користування грошових коштів (вкладу), відповідно до умов договору банківського вкладу. Кожен із позивачів набув право вимоги від банку сплатити частину суми боргу у\~\~розмірі 150\~000 грн. Згідно п.3 договору з моменту підписання договору кожним із позивачів та відповідачем кожен із позивачів (цесіонарій) набув статус вкладника у значенні цього терміна, що визначений у п.4 ч.1\~ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме: «вкладник - фізична особа ( крім фізичних осіб\~субєктів підприємницької діяльності ), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». Відповідно до п.3 ч.1 ст.2 цього Закону «вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти». Відповідно до п. 4 договору право власності на частину суми боргу в розмірі, визначеному у п. 2 договору, перейшло від відповідача (цедента) до кожного із позивачів (цесіонарія) з моменту підписання договору сторонами, тобто з 23 грудня 2014 року. Згідно п.9 договору Банк не повідомлявся відповідачем (цедентом) про цесію 23 грудня 2014 року. Уклавши з позивачами договори відступлення права вимоги ( цесії ) №1-10 від 23 грудня 2014 року відповідачка 14 лютого 2015 року письмово повідомила останніх про односторонню відмову від виконання договорів, їх розривання та припинення, оскільки вона передумала відступати право вимоги до Банку та передавати їм зазначені грошові кошти, тому позивачі вимушені звернутися до суду з позовом про визнання права власності кожного з них на частину вкладу, що кожен набув відповідно до договору з набуттям ними за вказаним Договором банківського вкладу Угодою про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №073569 від 12 листопада 2014 року, на суму 150\~000.00 грн. статусу вкладника у значенні п.4 ч.1\~ст.2 Закону України «Про систему гарантування\~\~вкладів фізичних осіб». Представник позивачів - адвокат [PERSON]»як О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив суд позов задовольнити, пославшись при цьому на обставини, вказані в позовній заяві. Також пояснив, що відповідач без відома позивачів самостійно звернулася до Банку з вимогами про видачу їй грошових коштів за зазначеним договором банківського вкладу. Крім цього, в судовому засіданні «11» квітня 2016 року представник позивачів подав заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просив визнати право власності за кожним із позивачів на грошові кошти в розмірі 100 грн. Також подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча була повідомлена належним чином про день, час і місце розгляду справи, однак від неї поступила заява, в якій вона просить проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає і не заперечує щодо задоволення позову. Представник третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а також Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча про день, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. На адресу суду від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло заперечення на позовну заяву, згідно якого вони проти позову заперечують. Зазначають, що позивачі не укладали з банком договорів банківського вкладу або рахунку і не є власниками іменних депозитних сертифікатів, вкладником банку являється лише [PERSON], яка отримала гарантоване державою відшкодування від Фонду. Договори відступлення права вимоги, укладені між позивачами та відповідачем, слід розцінювати як нікчемні, оскільки вони порушують публічний порядок відшкодування грошових коштів вкладникам неплатоспроможних банків. Крім того, під час запровадження тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. У зобовязаннях, нерозривно повязаних з особою кредитора, заміна кредитора не допускається в силу прямої заборони, встановленої ст.515 ЦК України. Вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає виходячи із наступного. Згідно до\~ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»\~ Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Центральний депозитарій цінних паперів має право провадити окремі банківські операції на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, що видається у встановленому Національним банком України порядку. Договір банківського вкладу є реальним і вважається укладеним із моменту прийняття банком від вкладника грошової суми (вкладу). За договором банківського вкладу (депозиту) передані вкладником у готівковій або у безготівковій формі кошти стають власністю банку. Водночас, у банку виникає зобов'язання щодо повернення вкладнику такої ж суми грошей та нарахованих на цю суму процентів на умовах та в порядку, встановленому договором. Договір банківського вкладу є одностороннім зобов'язанням, з моменту його укладення банк має обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти, а вкладник набуває права вимагати виконання зазначених дій. 12 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та [PERSON] укладено Договір банківського вкладу Угоду про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, згідно п.2.1, 2.3, 2.5, 2.6 якого Банк відкриває Вкладнику вкладний (депозитний) рахунок з початковою сумою вкладу 4050000 (чотири мільйони пятдесят тисяч) гривень з процентною ставкою 24% річних, строк розміщення вкладу - до 17 листопада 2015 року. 23 грудня 2014 року між відповідачкою [PERSON] та позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договори відступлення права вимоги (цесії) №№1-10, згідно яких відповідачка (цедент) в рахунок погашення заборгованості частково відступила кожному із позивачів (цесіонарію), а цесіонарій набув право вимоги, належне цедентові, і став кредитором за договором банківського вкладу - Угодою про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №073569 від 12 листопада 2014 року, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Златобанк» . Згідно п.2 договорів відступлення права вимоги (цесії) №№1-10 від 23 грудня 2014 року Цесіонарій набуває права вимагати від Боржника сплатити суму боргу в розмірі 150\~000 гривень, який виник у звязку з наданням Цедентом Боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за Договором з Банком. Відповідно до п.3 договорів відступлення права вимоги (цесії) №№1-10 від 23 грудня 2014 року із моменту підписання цього Договору Сторонами Цесіонарій набуває статус вкладника стосовно грошових вкладів, зазначених в п.2 Договору, у значенні цього терміна, що визначений у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, а саме: «вкладник фізична особа (крім фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». Згідно п.4 договорів відступлення права вимоги (цесії) №№1-10 від 23 грудня 2014 року право власності на суму боргу (на грошові кошти), визначену у п.2 цього Договору, переходить від Цедента до Цесіонарія з моменту підписання цього Договору Сторонами. Цесіонарій з цього моменту має право вкладника стосовно цих грошових коштів і набуває права вимагати їх від Боржника. Відповідно до листів від 14 лютого 2015 року, адресованих позивачам, відповідачка [PERSON] не визнає право власності позивачів на вклад, яке позивачі набули відповідно до договору цесії, та зазначила, що вважає помилковим укладанням з позивачами даних договорів №№1-10 від 23 грудня 2014 року, а тому розриває їх та вважає припиненими з 14 лютого 2015 року, про що відповідачка повідомила позивачів письмово. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачі вважають, що має місце порушення їх права (оспорення їх права власності) відповідачем, так як саме позивачі набули права власника вказаного вкладу і набули статусу вкладника в сенсі п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»\~з 23 грудня 2014 року.\~\~ З вказаними твердженнями суд не погоджується виходячи із наступного. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 310\~«Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного Акціонерного Товариства «Златобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 13 травня 2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації АБ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АБ «Златобанк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АБ «Златобанк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків\~[PERSON] строком на 1 рік з 18 год. 00 хв. 13 травня 2015 року до 12 травня 2016 року включно. Відповідно до п.1 ч.2\~ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»\~з дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку. У відповідності до ч.1, п.п.1, 2 ч.5 ст.36 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.під час тимчасової адміністрації не здійснюється : 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку). Тобто, в зв»язку із виведенням банку з ринку встановлюється особливий порядок відшкодування коштів для вкладників і кредиторів банку. Банк не може здійснювати індивідуальне задоволення вимог вкладників та кредиторів банку, оскільки управління банком здійснюється уповноваженим представником влади. А отже він зобов»язаний діяти лише у спосіб та порядок, визначений Законодавством України. А отже здійснювати відшкодування коштів лише з дотриманням процедури та черговості, визначеної Законом. Відповідачка [PERSON], яка саме і є вкладником банку, 22 липня 2015 року отримала гарантовану державою суму у розмірі 200 000 грн. через банк -агент АТ «Ощадбанк». Тобто, Фонд гарантування виконав свої зобов'язання, встановлені ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», перед [PERSON], яка є вкладником неплатоспроможного банку, в повному обсязі. Відповідно до приписів ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» залишок суми вкладу [PERSON], який перевищує 200000 грн., повинна отримати в четверту чергу за рахунок ліквідаційної маси банку, а не коштів фонду гарантування. У відповідності до п.1 частини першої ст.512 ЦК України, на яку посидаються позивачі в обгрунтування заявлених вимог, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) В той же час, частина трегя ст.512 ЦК України містить застереження про те, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Таке обмеження встановлено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Саме цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків (частина перша та друга ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону (пункт 8 Прикінцевих та перехідних положень). Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку, або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Позивачі не укладали з банком договорів банківського вкладу або рахунку і не є власниками іменних депозитних сертифікатів. З урахуванням наведених приписів Закону, суд вважає, що Позивачі не є вкладниками Банку. Розширене тлумачення поняття «вкладник» поза межами визначення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не допускається. Тобто, у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», подальше зобов'язання Фонду гарантування відшкодувати кожному вкладнику суму вкладу у випадку неплатоспроможності банку за рахунок державної грошової компенсації, яка не може перевищувати 200000 грн. (ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), є зобов»язанням, яке нерозривно пов»язане з особою такого вкладника. У зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, заміна кредитора не допускається, в силу прямої заборони, встановленої ст.515 ЦК України. Отже, з приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що право на отримання грошової компенсації від Фонду гарантування має виключно фізична особа, яка є вкладником банку (в даному випадку [PERSON], а не позивачі). Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог по суті заявленого позову.

Outcome: dismissed