Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

[PERSON] в 2006 році звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 20.02.2006 року, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила будівлі та споруди бару «[INFO]», що розташовані у Сонячному районі смт Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, навпроти бази відпочинку «Тіра». В обґрунтуванні своїх вимог, [PERSON] посилається на те, що протягом десяти діб сторони зобов'язалися оформити договір купівлі-продажу нотаріально. Свої обов'язки [PERSON] виконала в повному обсязі та сплатила відповідачу вартість майна, а [PERSON] ухилявся від нотаріального посвідчення договору, хоча не заперечував самого факту підписання договору. 07 квітня 2006 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду, яке було скасоване за нововиявленими обставинами ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 28.01.2014 року. [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи сповіщалась належним чином, причини неявки суду не відомі. [PERSON], яка є правонаступником [PERSON], у судове засідання не з'явилась, її представник - [PERSON], про час та місце слухання справи сповіщався належним чином. Представник ТОВ «Тіра - Юг» у судове засідання не з'явилася, надала до суду клопотання з проханням слухання справи провести за її відсутністю, проти задоволення позовних вимог заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 20 лютого 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила будівлі та споруди бару «[INFO]»: будівлю бару літ. «А», літній майданчик літ. «Б», навіс літ. «В», спруди : № 1 - ворота штахетні, № 2 колодязь - залізобетонні кільця; № 3 огорожу - цоколь цегляний, заповнювач штахетне; № 4 водопровід - металеві труби, що розташовані у Сонячному районі смт Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, навпроти бази відпочинку «Тіра». Нотаріально договір купівлі-продажу не був посвідчений. [INFO] [PERSON] помер, його правонаступником, згідно з спадковою справою № 70/2012, є [PERSON]. Відповідно до загальних вимог ЦК, у певних випадках, право власності на річ до набувача може перейти лише після того, як правочину, на підставі якого така річ відчужується, буде надано встановлену законом форму. Зокрема, відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК та ст.. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такої речі, а не з моменту передачі, тому моментом виникнення права власності на нерухому річ за договором стає момент державної реєстрації такої речі. Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Таким чином, договір купівлі-продажу від 20.02.2006 року, укладений сторонами, може бути дійсним лише з моменту його державної реєстрації, а не з моменту визнання його дійсним судом. Крім того, суд звертає увагу на п. 13 Постанови № 9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року - вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Відповідно до ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно; право володіння; право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Згідно ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України (ст. 214 ЦПК України). Дослідивши всі обставини справи, надавши правову оцінку представленим суду доказам, суд не може задовольнити позовні вимоги [PERSON], оскільки судове рішення повинне відповідати вимогам щодо його обґрунтованості та законності, встановлених статтею 213 ЦПК України. Існує чітка позиція законодавства, та встановлений порядок розгляду таких правовідносин, тому суд повинен дотримуватись норм законів тим самим виконувати вимогу щодо законності судового рішення. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed