Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] (надалі - Будинок) та виселення з вказаного Буднику. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачу на підставі договору дарування від 13.12.2007 на праві приватної власності належить Будинок. У вказаному Будинку зареєстрований та проживає відповідач, який відмовляється в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку та виселитись, при цьому не є членом сім'ї та не веде спільне господарство, а також не сплачує рахунки за комунальні послуги. Реєстрація відповідача позбавляє позивача можливості вільно володіти, користатися та розпорядження майном.. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 319, 321, 390, 405 Цивільного кодексу України. Представник позивача прийнявши участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримала повністю з посиланням на викладені в позовній заяві обставини, мотивуючи свою позицію тим, що Будинок вона успадкувала від своїх батьків, а, в подальшому, подарувала позивачу по даній справі, який не є рідним сином відповідача та проживає в м. Києві. Після розірвання шлюбу із відповідачем, останній чинить перешкоди у користуванні Будинком, не зважаючи на те, що жодних прав на проживання у Будинку не має, так як не є батьком позивача, та не є членом сім'ї власника будинку. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що проживаючи у Будинку та перебуваючи у шлюбі із матір'ю позивача утримував сім'ю, здійснив ремонт у Будинку, а також сплачував та сплачує по сьогоднішній день за користування комунальними послугами. Позивач проживає за іншою адресою, у Будинку разом з ним мешкає тільки [PERSON], якій жодним чином не перешкоджає у вільному користуванні Будинком, на підставі чого просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. На підставі договору дарування, посвідченого 13.12.2008 приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним №3071, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.12.2007 №17104005, Будинок на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с .6, 7, 8). Поряд з цим, у вказаному будинку зареєстрований та фактично проживає відповідач (довідка від 17.03.2014 №160 (а.с. 24); відповідь з Мукачівського РС ГУ ДМС України в Закарпатській області від 27.03.2014 №667 (а.с. 26)). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України та ст.9 Житлового кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 150, 156 Житлового кодексу України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням національного та міжнародного законодавства свідчать про те, що реєстрація та фактичне проживання відповідача у Будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на Будинок порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним, непорушним та гарантованим законом. Отже, вимоги позивача у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем. З набуттям позивачем по даній справі права власності на Будинок, [PERSON] має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в квартирі інших осіб. Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст.ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 Цивільного кодексу України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України). Зважаючи на викладене, у зв'язку з відсутністю договірних відносин відповідача з власником будинку [PERSON], відповідач [PERSON] втратив право користування цим будинком. Частина ж 4 ст. 156 Житлового кодексу України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування Будинку підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про «виселення відповідача з вказаної адреси», то така задоволенню не підлягає, оскільки не відповідає матеріально - правовим способам захисту порушеного права, так як може бути заявленою по відношенню до певного приміщення (будинку, квартири тощо), а не адреси. Крім того, на момент судового розгляду даної справи, така вимога є передчасною. Так, у випадку, наявності об'єктивних перешкод з боку відповідача на добровільне виселення із Будинку, за наявності судового рішення про визнання його таким, що втратив право користування даним об'єктом нерухомості, позивач праві заявити такий позов, що в контексті із положеннями ст. 1 та частини першої ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України свідчило б про наявність правової підстави для судового вирішення такої вимоги. За таких обставин справи, позов підлягає задоволенню частково. Судові витрати по справі у сумі 243,60 грн. (судовий збір) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved