Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

[PERSON] 14 січня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про стягнення моральної шкоди, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що з 26 вересня 2013 року ухвалою суду було визнано неправомірними дії державного виконавця по виконанню рішення апеляційного суду про стягнення коштів на його користь; вказаною ухвалою, на думку позивача, доведено, що рішення апеляційного суду виконавець не виконав, кошти він не отримав, йому завдана значна моральна шкода, що підтверджується вказаною ухвалою суду. Розмір моральної шкоди позивач заявляє такий же, як і сума матеріальної шкоди по рішенню суду, але просив врахувати курс долара США по відношенню до гривні і з урахуванням цього стягнути моральну шкоду. До правоохоронних органів зі скаргою на дії працівників виконавчої служби не звертався, а лише писав заяви до ВДВС, але відповіді він не отримував. Вважає незаконні дії вказаного відповідача доведеними і просив стягнути на його користь моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, посилаючись на те, що позивач не довів своїх вимог належними доказами, не надав розрахунок шкоди, долар США і його курс не мають ніякого відношення до моральної шкоди, позивач не розмежовує матеріальну і моральну шкоду, а це різні речі. До них вимог немає, але все ними робиться і зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та представника третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року на користь позивача [PERSON] стягнуто в порядку виділу частки із спільного майна компенсацію вартості частини житла в сумі 316375 грн. Вказане рішення набрало законної сили і почало виконуватися. 16 вересня 2013 року з апеляційного суду Дніпропетровської області до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла скарга [PERSON] на дії державного виконавця Дерило В.Г. Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції. Скаржник у своїй скарзі посилався на те, що 27 жовтня 2011 року апеляційним судом Дніпропетровської області було винесено рішення по справі № 22-11і, Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська були видані виконавчі листи - в порядку виділу частки із спільного майна зобов'язати [PERSON], [PERSON] солідарно виплатити [PERSON] 316 375 грн. компенсації вартості частини квартири [ADDRESS]. Після винесення рішення [PERSON] написав заяву до суду і отримав два виконавчі листи № 2-4433/2011 від 20 червня 2011 року, видані Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, в грудні 2011 року [PERSON] відразу пред'явив їх до виконання до [PERSON] ВДВС Дніпропетровського МУЮ. 4 січня 2012 року [PERSON] написав заяву до [PERSON] ВДВС Дніпропетровського МУЮ з проханням накласти арешт на вищезазначену квартиру, але арешт не був накладений, виконавче провадження проходило незадовільно, скаржник звертався зі скаргою про бездіяльність державного виконавця до [PERSON] ВДВС Дніпропетровського МУЮ, але ні якої відповіді не отримав. Також скаржник вказав на те, що в зв'язку з бездіяльністю [PERSON] ВДВС Дніпропетровського МУЮ йому було нанесено значних матеріальних збитків на всю суму по виконавчим листам №2-4433/2011 року виданими Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 20.06.2011 року, та додатково майнові і моральні збитки, неможливість виконати свої дії перед іншими, третіми особами. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2013 року скарга [PERSON] на дії державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Дерило В.Г. задоволена частково: дії державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Дерило В.Г. при виконанні виконавчого провадження № 2-4433/2011, визнано неправомірними, у задоволені решти скарги - відмовлено. Вказана ухвала на цей час набрала законної сили. Позивач вважає вказане (встановлене у вказаній ухвалі) неправомірним, цим йому завдана моральна шкода. До правоохоронних органів зі скаргою на дії працівників виконавчої служби не звертався, а лише писав заяви до ВДВС. Вважає незаконні дії вказаного відповідача доведеними, а отже доведено і завдання йому моральної шкоди. В добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що позивач не звертався до правоохоронних органів з питанням порушення кримінальної справи відносно працівників [PERSON] ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, ніякою постанови відповідного правоохоронного органу про порушення кримінальної справи або в відмові про це не було. Таким чином, вказаним встановлено відсутність вчинення працівниками вказаного відділу протиправних дій відносно позивача та факт завдання діями вказаних осіб шкоди позивачу, а також наявність причинно-слідчого зв'язку між винними діями цих працівників та зазначеними наслідками у вигляді шкоди здоров'я позивачу чи моральної шкоди або інших збитків і відповідно винність цих осіб в завданні шкоди, ця вина не встановлена і питання про це не оспорено. Сторони погодились з відсутністю наявності такої постанови і не оскаржували це, тобто визнали і це не потребує доказування. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але вимог про відшкодування матеріальної шкоди, збитків, передбачених вищезазначеним законодавством, позивчаем не заявлено. Таким чином в судовому засідання не знайшла свого підтвердження та обставина, що неправомірними діями відповідача або конкретних праціввників ВДВС, пов'язаними з неналежним виконанням своїх трудових обов'язків працівниками вказаного відділу позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача); було виконавче провадження, було не закінчено виконання рішення суду, були наполягання позивача на стягненні вказаної в рішенні суду сумі і врешті заборгованістиь перед позивачем повністю погашена (що він визнав сам в судовому засіданні), але це не доводить вину відповідача в завданні моральної шкоди. З ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2013 року вбачаються неправомірні дії державного виконавця, які пов'язані з не накладенням арешту на майно боржників і все, саме це визнано протиправним, хоча це не дії а бездіяльність державного виконавця, в ухвалі ж визнано неправомірними саме дії, а які - не вказано. Але в цій ухвалі не йдеться про якусь моральну шкоду, страждання позивача, порушення особисто його майнових чи не майнових прав; від не накладення арешту на майно боржника не наступило ніяких (матеріальних чи не майнових) наслідків для позивача [PERSON] і доказів зворотнього позивач суду не надав. Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, порушення способу звернення і примусу до погашення боргу за рішенням суду, встановленої процедури розгляду звернень громадянина, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування. Позивачем не підтверджено будь-якими доказами наявність у нього втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство пов'язує виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Фактично позивачем на її обгрунтування наведені лише письмові пояснення позивача та його міркування загального характеру, які не є доказом у цивільній справі. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової чи немайнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового зв'язку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою, не надано розрахунку шкоди. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім передбачених законом) домовленості і зобов'язання стосовно позивача по виконанню рішення суду, розгляду його заяв та інш., а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань, не обізнаність, шкоду та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позивачу [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про стягнення моральної шкоди, завданої начебто невірним діями працівників вказаного відділу виконавчої служби відмовити, судові витрати віднести за рахунок держави, оскільки позивач при подачі позову був звільнений від цих витрат, а вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином суд вважає, що позовна заява про стягнення моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в її задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed