Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

[PERSON] 19 грудня 2016 року звернулася до суду з позовом0 до відповідача [PERSON] про стягнення витрат на утримання непрацездатного повнолітнього сина. Позивач у своєму позові посилається на те, що вона з відповідачем з 10 серпня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу та спільного мешкання мають і виховували спільного тепер вже повнолітнього сина [PERSON], [INFO], їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу, рішенням суду від 27 квітня 2011 року шлюб розірвано, стосунки сторін припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. В добровільному порядку це не відбулося і позивачка вимушена була подати до суду позов про стягнення аліментів; рішенням суду від 17 червня 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини на користь позивачки, рішення набрало законної сили і виконується. Але дитина часто хворіє, в зв'язку з чим хлопчик проходив необхідні дослідження та приймав ліки. Всі витрати пов'язані з лікуванням сина були понесені позивачем. Стало питання про додаткові витрати на утримання сина, в добровільному порядку знову питання вирішено не було і вона подала позов про це до суду і рішенням суду в 2016 році її позов було задоволено частково та кошти з відповідача стягнуто, рішення набрало законної сили, але відповідачем не виконується. Їх сина рішенням суду визнано недієздатним, її призначено опікуном, отже син, хоча вже і повнолітній, але є непрацездатним; позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаного непрацездатного тепер вже повнолітнього сина. В добровільному порядку знову це не відбулося; позивачем були витрачені кошти на оздоровлення і лікування сина, харчування, позивачем також були понесені витрати на додаткові обстеження сина, дитина стоїть на обліку в різних лікарів (особливо психіатр і інш.), дитина інвалід, потребує постійного стороннього догляду. Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про відшкодування вказаних витрат. Однак вказана вимога залишилась без задоволення. Вона (позивач) зараз не працює, доглядає дитину, матеріально позивачка погано забезпечена. Дохід у відповідача є, інших дітей він не має і інші аліменти не виплачує, у вихованні та іншому добровільному матеріальному забезпеченні сина участі не приймає. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на утримання їх повнолітнього сина в розмірі 21 100 грн. 70 коп. (фактичні витрати), судові витрати по справі покласти просила на відповідача, задовольнивши позов в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що дійсно з позивачкою їх довіритель перебував в шлюбі, мають повнолітнього сина, з нього за рішенням суду стягнуто аліменти на утримання сина до його повноліття, він добровільно надає матеріальну і іншу допомогу на утримання сина, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суду, але зараз і в нього тяжке становище, не працює, має борги, такі суми заявлені через неналежні стосунки з позивачкою, намагається приймати участь у вихованні вказаної дитини, він готовий добровільно надавати матеріальну допомогу на лікування та утримання сина, але вказані позивачкою суми завищені і не обґрунтовані. Крім того, син вже повнолітній, а такі витрати як додаткові передбачені на утримання неповнолітньої дитини. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і представників відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] з 10 серпня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу та спільного мешкання мають і виховували спільного тепер вже повнолітнього сина [PERSON], [INFO], їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу, рішенням суду від 27 квітня 2011 року шлюб розірвано, стосунки сторін припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. В добровільному порядку це не відбулося і позивачка вимушена була подати до суду позов про стягнення аліментів; рішенням суду від 17 червня 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини на користь позивачки, рішення набрало законної сили і виконується. Але дитина часто хворіє, в зв'язку з чим хлопчик проходив необхідні дослідження та приймав ліки. Всі витрати пов'язані з лікуванням сина були понесені позивачем. Стало питання про додаткові витрати на утримання сина, в добровільному порядку знову питання вирішено не було і вона подала позов про це до суду; рішенням суду від 19 квітня 2016 році її позов було задоволено частково та кошти з відповідача стягнуто, рішення набрало законної сили, але відповідачем не виконується. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року сина сторін [PERSON], визнано недієздатним, позивачку призначено опікуном, отже їх син, хоча вже і повнолітній, але є непрацездатним; позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаного непрацездатного тепер вже повнолітнього сина. В добровільному порядку знову це не відбулося; позивачем були витрачені кошти на оздоровлення і лікування сина, харчування, позивачем також були понесені витрати на додаткові обстеження сина, дитина стоїть на обліку в різних лікарів (особливо психіатр і інш.), дитина інвалід, потребує постійного стороннього догляду. Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про відшкодування вказаних витрат. Однак вказана вимога залишилась без задоволення. Вона (позивач) зараз не працює, доглядає дитину, матеріально позивачка погано забезпечена. Дохід у відповідача є, інших дітей він не має і інші аліменти не виплачує, у вихованні та іншому добровільному матеріальному забезпеченні сина участі не приймає Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дитини сина [PERSON], [INFO], він не звільняється від обовязку щодо утримання дитини відповідно до ст. 198 Сімейного Кодексу України. На теперішній час позивач мешкає разом зі своїм повнолітнім сином, займається його вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання сина матеріальну допомогу надає не регулярно, в межах виконавчого провадження, в різних сумах і проявах, є заборгованість, тому мати дитина вимушена була звернутися з цим позовом до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відповідно до ст. 198 СК України - зобовязаний утримувати і повнолітнього працездатного сина, що потребує матеріальної допомоги. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як розяснено у\~постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006\~pоку, обов'язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина не є продовженням обов'язку батьків по утриманню дітей до досягнення ними вісімнадцяти років, оскільки ці обов'язки виникають із різних підстав. Стягнення аліментів на сина, який досяг повноліття, з підстав, передбачених\~ст. 198 СК, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою. Судом встановлено, що сторони є батьками повнолітнього [PERSON], він свого постійного доходу не має, лише отримує соціальну допомогу від держави, є інвалідом і потребує постійного стороннього догляду, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідача, стягуваних за рішенням суду аліментів з відповідача на утримання сина недостатньо для додаткових витрат на лікування та інш., тому суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача витрати на утримання вказаного повнолітнього сина. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач не працює, не має стабільних доходів і суттєвого матеріального становища, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, інших повнолітніх дочки, сина відповідач не має. Аліментів відповідач нікому іншому не платить, стягнень інших (крім вказаних вище) за виконавчими документами з відповідача не проводиться. [PERSON] [PERSON] підтверджується наданими медичними документами та рішенням суду про визнання його недієздатним та встановлення на ним опіки. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з наданими копіями чеків, квитанцій на придбання лікарських препаратів за період лікування, обстеження, перебування в лікарні, додаткового харчування та інш. сина сторін позивачем було проведено витрати на суму 21100 грн. 70 коп.. Але враховуючи викладене та\~\~відсутність всіх чеків (доказів) на вказане, а також виходячи з принципу рівності обов'язків батьків щодо вказаного повнолітнього сина, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача лише в частині вже реально витрачених додаткових сум; вимоги про стягнення коштів на майбутнє не ґрунтуються на законі. При цьому суд враховує, що відповідач фактично відсторонився від додаткових витрат на утримання сина, вважає, що виплачених ним аліментів достатньо і для цього, а тому ці витрати не несуть за собою реальної потреби сином. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх часткове задоволення. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] була судом звільнена від сплати судових витрат при подачі позову, тому вказані витрати потрібно стягнути з відповідача на користь держави в сумі 640 грн.. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача та сина по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та предмета спору, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження зі всіма положеннями позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на утримання повнолітнього сина [PERSON], [INFO], в сумі 10 550 грн. 35 коп. та стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на утримання непрацездатного повнолітнього сина слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення витрат на утримання повнолітнього непрацездатного сина в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial