Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

[PERSON] 18 липня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розірвання, припинення договору довічного утримання, визнання права власності (а.с.1-3). В обґрунтування підстав доповнивши обставини позову позивачка зазначила, що вона є учасником війни, інвалідом першої групи. 25 червня 2001 року між нею та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого передала у власність [PERSON] належну на праві власності квартиру [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язувалася довічно повністю її утримувати, постачаючи їжею, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні відчужувану квартиру в загальному користуванні з позивачкою, у сумі матеріального забезпечення в розмірі 250,00 грн. на місяць. [INFO] року [PERSON] померла. Спадкоємцем померлої є [PERSON]. Який в повному обсязі не виконує визначені умовами договору обов'язки й за доводами позивачки, не зможе їх виконувати на майбутнє. Посилаючись на обставини існуючого спору, позивачка просила суд розірвати договір довічного утримання від 25.06.2001 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Лада І.Н., зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 23.08.2007 року; повернути квартиру [ADDRESS], шляхом визнання за нею права власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], яке було передано нею згідно договору довічного утримання від 25.06.2001 року; виключити з електронного реєстру прав власності на нерухоме майно відомості від 23.08.2007 року, стосовно реєстрації договору довічного утримання від 25.06.2001 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати договір довічного утримання від 25.06.2001 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Лада І.Н., зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 23.08.2007 року, на підставі відмови передання обов'язків за договором іншим особам (членам сім'ї набувача) по своєму утриманню - припиненим. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснювала, що після смерті [PERSON] із січня поточного року відповідач за власною ініціативою почав щомісячно надсилати їй грошові перекази, які вона весь час намагається йому повернути. Її не відвідує, догляд не здійснює, ні одягом ні харчуванням не забезпечує, тому що вона категорично проти його допомоги, має до нього неприязне ставлення, з етичних міркувань вважає за неприпустиме участь сторонньої людини та ще й чоловіка у догляді за собою. Відповідач [PERSON], його представник за довіреністю [PERSON] та адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували. Суду [PERSON] пояснював, що знайомий із позивачкою із давніх часів. Щоби його дружина, померла [PERSON], могла виконувати свої обов'язки за договором вимушений був працювати на двох роботах. Після її смерті надавав та відсилав поштовими переказами [PERSON] гроші. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні, повний текст складений 23 вересня 2014 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON], [INFO], є інвалідом І групи, являється пенсіонером, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.4,6,7,10). 25 червня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Відповідно до умов даного договору позивачка передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язалась довічно повністю утримувати [PERSON], постачати їжею, одежею, доглядом, необхідною допомогою і зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні відчужувану квартиру в загальному користуванні із нею. Сторони визначили вартість матеріального забезпечення в сумі 250,00 грн. в місяць (а.с.8,27-28,31). У відповідності до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. [INFO] року [PERSON] померла (а.с.9). Спадкоємцем після смерті [PERSON] є її чоловік - [PERSON] (а.с.53,54). За змістом ст. 757 ЦК України, обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Судом з'ясовано, що після смерті набувача за договором [PERSON] за власною ініціативою, без згоди [PERSON] розпочав здійснювати грошові перекази на користь позивачки, але у повній мірі визначені умовами договору довічного утримання обов'язки не виконував. Не утримував її, не забезпечував їжею, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Відповідно до п.1 чт.1 ст.755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. У відповідності до ч.1 ст.756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Відповідно до ст.. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає встановленими у судовому засіданні правові підстави для розірвання договору довічного утримання в цій частині вимоги обґрунтованими та законними. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню від їх сплати відповідач не звільнений, тому із [PERSON] на користь держави підлягають до стягнення судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial