Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта імені [PERSON]» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову зазначено, що з 11.02.2004 позивач працював у відповідача на посаді підземного електрослюсаря четвертого розряду з повним робочим днем під землею.\~Наказом № 479 від 09.11.2016 його було звільнено з роботи за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Однак на час звільнення роботодавець не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 21857,03 грн, пояснивши це відсутністю грошових коштів у підприємства. Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у вказаному розмірі, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 09.11.2016 по 25.01.2018 у розмірі 103329,60 грн, а також судовий збір у розмірі 1033,30 грн. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, надали заяви, в яких зазначили, що просять розглянути справу за їх відсутності, позовну заяву підтримують у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, причину неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи не надав, відзиву на позов також не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з трудової книжки серії АТ-ІV № 8102237, позивач [PERSON] 11 лютого 2004 року був прийнятий на роботу у\~відокремлений підрозділ «Шахта імені [PERSON]» ПАТ «Лисичанськвугілля»\~на посаду підземного слюсаря четвертого розряду з повним робочим днем під землею відповідно до наказу № 32к від 11.02.2004, а 09 листопада 2016 року відповідно до наказу № 479 від 09.11.2016 він був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с. 8-9). Відповідно до довідок №№ 2, 3 від 03.01.2018, виданих ВП «Шахта імені [PERSON]» ПАТ «Лисичанськвугілля», станом на 04.01.2018 у відповідача наявна заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у загальному розмірі 21857,03 грн, а середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяця його роботи (вересень та жовтень 2016 року) з урахуванням 33 відпрацьованих дні, за які було нараховано загалом 11255,90 грн, складає 341,08 грн (а.с. 10, 11). Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З огляду на вищевказане судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із ВП «Шахта імені [PERSON]» ПАТ «Лисичанськвугілля» з 11.02.2004 по 09.11.2016, і при звільненні позивача з роботи відповідач не в повному обсязі розрахувався з ним, зокрема не виплатив йому нараховану заробітну плату в загальному розмірі 21857,03 грн через відсутність коштів. Разом з тим, при звільненні позивача відповідач згідно з діючим трудовим законодавством був зобовязаний виплатити позивачу всі належні останньому суми, в тому числі заборгованість по заробітній платі, яка, тим не менш, не була сплачена відповідачем з його провини, оскільки відсутність коштів не можна вважати поважною причиною для непроведення такого розрахунку з позивачем. Відповідачем не надано суду доказів, які спростовують доводи позивача, а також доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті позивачу всіх належних йому сум при звільненні з роботи. Крім того, невиплата заборгованості по заробітній платі (так само, як і всіх належних працівнику сум) при звільненні з вини роботодавця розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17.07.1997 закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява № 16092/05, рішення від 06.12.2007, «Батрак проти України» (заява № 50740/06, рішення від 18.06.1999, «Білецька проти України» (заява № 25003/06, рішення від 10.12.2009). Аналогічно у справі «Безуглий проти України» Європейським судом з прав людини встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 у звязку з тим, що заявнику не виплачено присуджені національним судом виплати щодо заборгованості по заробітній платі. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні останнього. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006. У звязку з цим суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні останнього у загальному розмірі 21857,03 грн. Також відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з абзацом 3 пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Такий порядок розрахунків узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14 та від 01.03.2017 у справі № 6-2807цс16, які суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Судом встановлено, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.11.2016 по 25.01.2018 становить 103347,24 грн (341,08 х 303), виходячи із кількості робочих днів, протягом яких така заборгованість не була виплачена 303 дні, та середньоденного заробітку 341,08 грн. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд визначає розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1207цс16, яку суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Суд дійшов висновку про необхідність застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із урахуванням суми невиплаченої позивачу суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, яку він просить стягнути з відповідача, і яка складає 21857,03 грн, тривалості затримки її виплати, а саме один рік та три місяці, а також ту обставину, що позивач не надав суду доказів, що він протягом цього часу звертався до відповідача та здійснював будь-які спроби отримати належні йому виплати. За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 87428,12 грн, що складає 400% від суми невиплаченої позивачу заборгованості по заробітній платі при звільненні останнього. Саме така сума, на думку суду, буде достатньою, співмірною та справедливою сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача, яку відповідач повинен сплатити за несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні останнього. Крім того, відповідно до п.п.\~168.1.1. п. 168.1. ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в\~статті 167\~цього Кодексу. Як вбачається з абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, при задоволенні позовних вимог суд в резолютивній частині вказує суму заборгованості без утримання податків та інших обовязкових платежів. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог\~позивача до відповідача, а саме вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 21857,03 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку\~в розмірі 87428,12 грн, а всього \~109285,15 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з урахуванням часткового задоволенню позовних вимог, суд вважає за необхідне також стягнути з відповідача на користь позивача, який при зверненні з позовом до суду сплатив судовий збір у розмірі 1033,30 грн, зазначені судові витрати у розмірі 902,07 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial