overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

[PERSON] в квітні 2016 року заявила позов, за яким просила на усунення перешкод в володінні належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS], виселити з квартири [PERSON], як таку, що вселилась в квартиру без її згоди, та зобов'язати [PERSON] укласти договір найму житла, на визначених нею умовах та строк. Даний позов ухвалою суду був обєднаний в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON], Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, який ухвалою суду від 15.03.2017 року залишено без розгляду, у звязку з неявкою позивача. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, та надали поясненя, що зводяться до викладеного в заяві. За писмовими запереченнями, відповідачі просили в позові відмовити, за необгрунтованістю. Від третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи без участі їх представників. Судом встановлено таке. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON], відповідно до свідоцтва про право власності, виданного органом приватизації Святошинської районної у м. Києві ради на підставі розпорядження від 18 травня 2004 року № 1077, тобто набута нею в порядку приватизації державного житлового фонду. Згідно з довідкою КК « Центр Коммунального Сервісу» від 20.04.2016 року (ф.3), за адресою: [ADDRESS], разом з власником зареєстровані і проживають син власника [PERSON] з 30.12.2004 року, та онука [PERSON] з 31.07.2012р. Крім того, в квартиру вселилась та проживає дружина [PERSON] - [PERSON] Позивач вказує, що згоду на вселення останньої в квартиру не надавала, а на вселення [PERSON] надала свою згоду під умовою укладення договору найму вселився на неодноразові вимоги покинути помешкання [PERSON] не реагує. Ці доводи позивача не спростовані відповідачами. Доводи проте, що вони вселялись до квартири на правах членів сім'ї власника, суперечать матеріалам справи. Так, [PERSON] свого часу проживав в квартирі на правах члена сім'ї наймача, проте покинув помешкання знявшись з реєстрації і вселився в квартиру вже після того, як позивач набула право власності на квартиру. Що стосується [PERSON], то вона не зареєстрована за адресою спірного, що однозначно вказує на те, що позивач згоду на її вселення не надавала. З наведеного суд приходить до висновку, що відповідачі проживають в [ADDRESS] на правах тимчасових мешканців, а тому на першу вимогу власника мають звільнити квартиру. За таких обставин, суд знаходить вимоги позову про виселення [PERSON] обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню на підставі ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Що стосується вимог про зобов'язання [PERSON] укласти договір оренди (найму) житлового приміщення, то суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити за підстав необгрунтованості законом. До того ж, ці вимоги суперечать принципу свободи договору, що визначений ст.ст.6, 627 ЦК України. Отже позов може бути задоволено частково, відповідно до нведених вище висновків. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

[PERSON] в квітні 2016 року заявила позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Позов мотивований тим, що відповідач хоч і зареєстрований за адресою квартири проте ніколи в ній не проживав, що створює позивачу, як власнику житла, перешкоди в користуванні власністю. Представник позивача [PERSON] подала заяву, за якою на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечувала. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся за останнім відомим місцем проживання, заперечень до позову не надходило. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, приходить до висновку про можливість постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З аналізу наданих документів вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] в цілому належить позивачу [PERSON] (а.с. 9-18). З довідки балансоутримувача будинку від 16.09.2015р. (ф.3), вбачається, що у вказаній квартирі, разом з власником, з 13.08.1991 року зареєстрований її брат [PERSON]. Згідно з актом, що складений 06.04.2016р. працівниками ЖЕД-6 за результатами опиту сусідів [PERSON], гр. [PERSON] в квартирі [ADDRESS] в м. не проживає більше одного року. Ст.156 ЖК України визначено право члена сім'ї власника користуватись жилим приміщенням власника, проте, як вбачається зі змісту цієї норми, тільки у разі проживання в ньому. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі і шляхом припинення правовідношення (ст. 16 ЦК України). Наявність реєстрації в квартирі особи, яка в ній не проживає, очевидно тягне для позивача та членів його сім'ї додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, тощо. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, відсутності заперечень відповідача, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування житловими приміщеннями квартири [ADDRESS], а відповідно позов підлягає задоволенню. За такого рішення суду, судові витрати у справі, понесені позивачем, відповідно до ст.88 ЦПК України, мають бути компенсовані їй відповідачем. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

[PERSON] в квітні 2016 року звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що вони з відповідачем по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2002 року, від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося через втрату взаєморозуміння, що призвело до фактичного припинення шлюбних стосунків сторони з 2010 року разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Позивач вважає збереження сім»ї неможливим, просить шлюб розірвати, а сина залишити на проживання та виховання з матір»ю. В судове засідання сторони не з»явилися, від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач підтримав заявлені позовні вимоги, а відповідач їх визнала (а.с. 17-18). Суд дослідив матеріали справи та встановив, що подружжя перебуває в зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2002 року, шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Миролюбівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, актовий запис №3. Від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося через різницю в характерах, сторони тривалий час разом не проживають, не ведуть спільного господарства, наполягають на розірванні шлюбу, а отже збереження даної сім`ї є недоцільним та неможливим, тому суд приходить до висновку, що даний шлюб підлягає розірванню. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

[PERSON] в квітні 2016 року звернувся до суду з позовом, за яким, з урахуванням наступних уточнень, просив стягнути з ДП «Луганськвугілля» на свою користь заборгованість із заробітної плати в сумі 20671 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 121171 грн. Представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач свого представника в суд не направив, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, заперечень на позов не надходило. Оскільки, у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного провадження, постановивши рішення на наявних доказах. Судом встановлено таке. З огляду на трудову книжку, [PERSON] працював в ДП «Луганськвугілля» на посаді механіка дільниці і наказом директора ДП «Луганськвугілля» від 23.12.2014 року №390-к був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (запис №3). На день звільнення ДП «Луганськвугілля» заборгувало позивачу заробітну плату за червень-серпень та грудень 2014 року в загальній сумі 20671,01 грн., що підтверджено відповідною довідкою відповідача. Наявність цього спору вказує на те, що заборгованість не погашена. Тому, суд приходить до висновку, що при звільненні [PERSON] з роботи ДП «Луганськвугілля» порушено вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП, згідно з якими при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а тому позов в цій частині вимог підлягає задоволенню. Разом з тим, статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Підпунктом 2 п.8 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» N 100 від 08.02.1995, встановлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на кількість робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна заробітна плата [PERSON] відповідно до довідки ДП «Луганськвугілля» від 26.05.2015р. №10/79 становить 250 грн. Час затримки виплати позивачу заробітної плати станом на 03.08.2016р. становить 402 робочі дні.. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача також підлягає 100500 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку (250х402). Таким чином, позов підлягає задоволенню повністю. За такого рішення, з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, витрати у справі суд покладає на відповідача відповідно і на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

[PERSON] в квітні 2016 року звернувся до суду із заявою, за якою просив встановити факт, що він є племінником [PERSON], померлої [INFO]. Заява мотивована відсутністю документів, що беззаперечно підтверджували б таке рідство, що в свою чергу перешкоджає заявнику прийняти спадщину, що залишилась після тітки. Заявник в судовому засіданні вимоги заяви підтримав, пославшись на письмові докази. Зацікавленні особи своїх представників в суд не направили, від Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без участі представника контори, заперечень на заяву не надходило. Судом встановлено таке. [INFO] померла [PERSON] в м. Києві у віці 92 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть. [PERSON] за життя 23.04.1996 року склала заповіт, за яким належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] (а.с. 9). 30.10.1998 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], після реєстрації якого взяла прізвище чоловіка [PERSON]. За життя покійна [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS], згідно договору дарування від 22.11.2010 року. Саме за заявою [PERSON] про прийняття спадщини Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 19.02.2014 р. була заведена спадкова справа № 549/2014 до майна померлої [PERSON]. З огляду на матеріали спадкової справи вбачається, що за спадщиною звернувся [PERSON] та рідна сестра померлої - [PERSON], яка відмовилась від спадщини на користь [PERSON]. Однак у нотаріуса виникли обґрунтовані сумніви щодо родинних зв'язків між спадкодавцем та спадкоємцем, усунути які в межах провадження спадкової справи не вбачається за можливе, а відтак заявник позбавлений можливості прийняти спадщину. Разом з тим, факт родинних відносин переконливо підтверджується сукупністю даних, що містяться в документах наданих заявником. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] батьками останньої є: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). 28.01.1947 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с.55). Як вбачається, з свідоцтва про одруження серії [NUMBER] 17.12.1948 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], батьками останнього є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.3). Так, як це видно з наведеного вище, спадкодавиця та рідна сестра покійної, яка є рідною матір'ю заявника носили однакове прізвище та по-батькові. Крім того, [PERSON] раніше заповіла а потім за життя подарувала належну їй квартиру саме [PERSON], яка являється рідною дочкою заявника. Наведене в сукупності дає суду підстави прийти до висновку про доведеність, що заявник є племінником [PERSON], а тому суд вважає заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню в порядку та за підстав встановлених ст.ст. 256-258 ЦПК України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON] в квітні 2016 року звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, що був укладений нею з [PERSON] Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримала, а відповідач їх визнав. Представники сторін підтримали позицію своїх довірителів. Згідно з ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За позовною заявою, сторони з липня 1998 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, в цьому шлюбі у них [INFO] року народилася дочка [PERSON], сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, тривалий час проживають окремо, дитина залишилась з матір'ю, відповідач фактично створив нову сім'ю, питання утримання дитини, поділу спільного майна перебувають на розгляді в суді. Поновлювати відносини сторони не бажають. За таких обставин, суд знаходить існування шлюбу формальним та таким, що суперечить інтересам сторін, а тому він підлягає розірванню на підставі ст.ст. 105, 112 СК України. Витрати понесені позивачем при зверненні до суду відповідно до ст. 88 ЦПК України мають бути компенсовані їй відповідачем.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

[PERSON] в квітні 2017 року заявив позов до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав, а відповідач позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За позовною заявою, сторони перебували в шлюбі з 17.06.1995 року, неповнолітніх дітей від шлюбу не мають, сторони з 2011 року припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Даних про наявність майнового спору, заява не містить. За таких обставин, суд знаходить існування шлюбу формальним та таким, що суперечить інтересам сторін, а тому він підлягає розірванню на підставі ст.ст. 105, 112 СК України. Питання про перерозподіл судових витрат не порушувалось.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

[PERSON] в квітні 2017 року заявив позов до [PERSON] про розірвання шлюбу, що був укладений між ними. Від позивача надійшла заява, за якою на вимогах позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. [PERSON] в суд не з'явилася, в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява про визнання позову. За позовною заявою, сторони перебували в шлюбі з 08.06.2012 року, від шлюбу дітей не мають, сторони тривалий час проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Даних про наявність майнового спору, заява не містить. За таких обставин, суд знаходить існування шлюбу формальним та таким, що суперечить інтересам сторін, а тому він підлягає розірванню на підставі ст.ст. 105, 112 СК України. Питання про перерозподіл судових витрат не порушувалось.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

[PERSON] в квітні 2017 року заявив позов, за яким з урахуванням наступних змін, просив стягнути з ТОВ «Авто Метрополіс» 66059,58 грн. на погашення заборгованості з заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 379459,65 грн. Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.10.2017 року позов було задоволено повністю. Ухвалою Святошинського районного суду від 11.04.2018 р. заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження за повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, заяв, клопотань від позивача не надходило. Представник відповідача Нечитайло О . В . в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні вимог, посилаючись на його безпідставність. Оскільки, у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу та постановивши рішення на наявних доказах. Судом встановлено таке. З огляду на трудову книжку, [PERSON] з 01.12.2014 року працював в ТОВ «Авто Метрополіс» на посаді заступника директора департаменту станції технічного обслуговування. Наказом від 30.03.2016 року № 047-К його було звільнено з роботи на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день звільнення, відповідно до розрахунків, ТОВ «Авто Метрополіс» заборгувало позивачу заробітну плату за квітень та травень 2016 року в загальній сумі 44 783, 04 грн., та компенсацію за невикористану відпустку за 54 календарні дні у розмірі 21 276, 54 грн., в всього 66059 грн. 58 коп. Однак, як вбачається з наданого представником ТОВ «Авто Метрополіс» розрахунку компенсації відпусток та розрахункового листка за березень 2016 р. [PERSON] був проведений повний розрахунок всіх належних йому виплат, що спростовує доводи позивача про наявність заборгованості по заробітній платі (а.с. 79-81). Крім того, наказом № 1 від 05.04.2016 р. ТОВ «Авто Метрополіс» на підставі протоколу загальних зборів Учасників ТОВ «Авто Метрополіс» від 04.04.2016 р. було призначено директором ТОВ «Авто Метрополіс» [PERSON] строком до 23.04.2016 р.(а.с. 90). Наказом № 2к від 23.04.2016 р. ТОВ «Авто Метрополіс» на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Авто Метрополіс» від 22.04.2016 р. було призначено директором ТОВ «Авто Метрополіс» [PERSON] (а.с. 91). Разом з тим, як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директором ТОВ «Анекс Автометрополіс» з 16.04.2016 р. призначено [PERSON] (а.с. 92-94). Отже, в супереч доводам позивача, правових підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботі не має. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, за безпідставністю.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

[PERSON] в квітні 2017 року заявив позов про розірвання шлюбу що був укладений ним з [PERSON]. Від позивача надійшла заява, за якою на вимогах позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Відповідач також подала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у шлюбі з 05.08.2009 року (а.с.4), від шлюбу мають сина [PERSON], який народився [INFO] року (а.с.3). Відповідно до позовної заяви, сторони з серпня 2012 року проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, за згодою сторін дитина проживає з батьком, спільного майна сторони не набули. За таких обставин, суд знаходить існування шлюбу формальним та таким, що суперечить інтересам сторін, а тому він підлягає розірванню на підставі ст.ст. 105, 112 СК України. Витрати у справі позивач просила залишити за нею, що не суперечить приписам ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

[PERSON] в квітні 2017 року заявив позов про стягнення з [PERSON] 20000 грн. на відшкодування моральних шкоди. Позов мотивовано обставинами та наслідками дорожньо-транспортної події (ДТП), що сталася з вини відповідача. [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, надали пояснення, що фактично зводяться до викладеного в позовній заяві. [PERSON] та його представник [PERSON] в суд не з'явились. Разом з тим, від них надійшли письмові заперечення, за якими вони просили в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю доказами. [PERSON] та представник ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судом встановлено таке. 21.04.2014 року близько 23 год. на вул. Глубочицькій, 17 в м. Києві сталась ДТП за участю автомобіля «Опель», р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON], та автомобіля «ВАЗ», р.н. [NUMBER], належного [PERSON], під керуванням [PERSON] Постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2014 року, [PERSON], за обставин вказаної ДТП, визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124, 130 ч. 1 КУпАП, а саме в залишенні місця дорожньо-транспортної пригоди, порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, та управлінні транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння. Страховиком відповідача - ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» вказана ДТП визнана страховою подією, і власнику автомобіля «ВАЗ», р.н. [NUMBER], [PERSON] виплачене страхове відшкодування в розмірі вартості транспортного засобу до ДТП за відрахуванням франшизи та вартості ліквідних залишків, тобто страховиком визнано, що в наслідок ДТП автомобіль не підлягав відновленню, тобто він фактично був знищений. Крім того, позивач в суді пояснив, що на момент ДТП в його машині було декілька пасажирів, і тільки за щасливим збігом ніхто серйозно не постраждав. За таких обставин, суд знаходить, що в наслідок ДТП позивач дійсно зазнав психологічного стресу, що пов'язаний зі страхом за своє життя, здоров'я, за життя, здоров'я пасажирів, а також у зв'язку з втратою автомобіля, що був довірений йому власником, та поведінкою відповідача, який покинув місце ДТП, а відтак позивач зазнав певних моральних страждань, що безумовно були наслідком стресу. При цьому, суд визнає, що вимоги позову позивачем правильно обґрунтовані приписами ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди [PERSON] явно завищений, а тому з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків, глибини фізичних та душевних страждань перенесених позивачем, як вони встановлені в судовому засіданні, виходячи із засад розумності і справедливості, суд визначає таку шкоду в розмірі 2000 грн. Отже, позов підлягає задоволенню частково. За такого рішення, судові витрати у справі підлягають перерозподілу між сторонами пропорційно частці задоволених вимог, відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України,

Outcome: partial