Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

[PERSON] 19.12.2019 року звернулась до суду з позовом фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просила: -визнати незаконними дії фізичної особи-підприємця [PERSON] щодо її безпідставного звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, -скасувати наказ фізичної особи-підприємця [PERSON] від 22.11.2019 року №1/11 про її звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, -поновити її на посаді, -зобов`язати фізичну особу-підприємця [PERSON] скасувати запис №6 від 22.11.2019 року в її трудовій книжці шляхом визнання його недійсним, -стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.11.2019 року по день постановлення рішення, із розрахунку 138,91 грн./день та судові витрати по справі. На обгрунтування позову позивач зазначила, що з 05.11.2017 року вона перебувала у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем [PERSON] , а наказом №1/11 від 22.11.2019 року її було звільнено з посади продавця непродовольчих товарів і розірвано трудовий договір на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку із відсутністю працівника на робочому місці. Вона вважає вказане звільнення безпідставним, оскільки у зв`язку із захворюванням перебувала з 21.11.2019 року по 28.11.2019 року на стаціонарному лікуванні у Красноградській районній центральній лікарні Харківської області, про що повідомляла відповідача по мобільному телефону, і що підтверджується листком непрацездатності АДП №554809. Отже відповідачка грубо порушила трудове законодавство, звільнивши її під час перебування на лікарняному, що прямо заборонено законом, не зажадала від неї будь-яких письмових пояснень з цього приводу, відмовилась в подальшому від прийому лікарняного листка, а тому повинна відновити її порушені права. Добровільно усувати порушення ФОП [PERSON] відмовляється, тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Відзиву на позов ФОП [PERSON] не надала, але надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що [PERSON] працювала у неї по трудовому договору в магазині по [ADDRESS] продавцем непродовольчих товарів і була матеріально відповідальною особою. 21.11.2019 року близько 10:00 год. вона в присутності [PERSON] кинула ключі від свого відділу господарських товарів на прилавок, без будь-яких пояснень покинула магазин і до кінця робочого дня так і не з`явилась на робочому місці. З цієї причині наприкінці робочого дня був складений акт про відсутність [PERSON] на робочому місця впродовж всього дня. На наступний день вона також на роботі не з`явилась, про що був складений відповідний акт і було прийняте рішення про створення інвентарної комісії для інвентаризації матеріальних цінностей в магазині господарчих товарів. Вона телефоном повідомила [PERSON] про інвентаризацію і запропонувала взяти участь в інвентаризації , а також спитала про причині відсутності. На її пропозицію [PERSON] відмовилась і причини своєї відсутності не пояснила. За таких обставин нею було прийняте рішення про звільнення [PERSON] , про що був винесений наказ №1/11 від 22.11.2019 року. За результатами інвентаризації, яка була проведена на наступний день, за період з 06.07.2019 року по 22.11.2019 року була встановлена недостача товарно-матеріальних цінностей на суму 212 883,90 грн. При цьому попередньою інвентаризацією також було встановлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 185 801,22 грн., які [PERSON] погодилась компенсувати із заробітної плати, ключі від магазину господарчих товарів мала тільки вона і працювала сама. За таких обставин вона звернулась до Красноградського відділу поліції і на даний час по її заяві триває досудове розслідування. 29.11.2019 року їй зателефонувала її працівниця [PERSON] , яка повідомила, що [PERSON] принесла трудову книжку. Вона перебувала у відрядженні до 04.12.2019 року у м. Києві і тому попросила забрати трудову книжку та повідомити, що запис буде зроблений після повернення. Після повернення 04.12.2019 року вона зробила запис у трудовій книжці і повернула трудову книжку [PERSON] , за цей час остання не промовила жодного слова, а 18.12.2019 року вона отримала лист з вкладеним в нього лікарняним листком, в якому [PERSON] повідомляла, що надсилає лікарняний листок поштою, так як вона відмовилась прийняти лікарняний листок власноручно. До цього часу [PERSON] її не повідомляла, що перебувала на лікарняному. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Пілігрім П.О. позовні вимоги підтримали, навівши підстави, вказані у позові. Відповідачка та її представник адвокат Хайнацька Г.М. проти задоволення позову заперечували, зазначивши, що позивачка не повідомила роботодавця про перебувала на лікарняному і не сплатила грошові кошти на погашення недостачі, а тому її звільнення є законним. Свідок [PERSON] , яка перебуває у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , і є продавцем горілчаних та тютюнових виробів в магазині по [ADDRESS] , пояснила, що [PERSON] 21.11.2019 року о 10:00 год. без будь-яких пояснень передала ключі [PERSON] і покинула робоче місце. До кінця робочого дня вона так і не з`явилась, про що ФОП [PERSON] був складений в її присутності акт про відсутність [PERSON] на робочому місці. На наступний день вона також на роботу не прийшла, ФОП [PERSON] телефонувала їй і пропонувала прийти для проведення інвентаризації, на що [PERSON] відмовилась, свою відсутність ніяк не пояснила. Після чого в її присутності був складений акт та наказ про звільнення [PERSON] за прогули. Вона як один із членів інвентаризаційної комісії провели інвентаризацію матеріальних цінностей в магазині непродовольчих товарів, в результаті якої була виявлена недостача в сумі 212 883,90 грн. Інвентаризація проводилась за період з 06.07.2019 року по 22.11.2019 року, у цей час [PERSON] працювала самостійно і ключі мала тільки вона одна. Свідок [PERSON] , яка є продавцем ФОП [PERSON] в своїх поясненнях зазначила, що в її присутності 22.11.2019 року була встановлена неявка [PERSON] на робоче місце і вона була присутня при телефонній розмові ФОП [PERSON] з нею, де [PERSON] було запропоновано з`явитись для участі в інвентаризації, від якої та відмовилась і не пояснила причини своєї відсутності на роботі. Після чого був складений акт і наказ про звільнення [PERSON] за прогул. Ними була проведена інвентаризація за період з 06.07.2019 року по 22.11.2019 року і виявлено недостачу матеріальних цінностей на 212883,90 грн, про що був складений акт і підписаний всіма членами комісії. А 04.12.2019 року в її присутності ФОП [PERSON] зробила запис в трудовій книжці [PERSON] . За час поки оформлялась трудова книжка [PERSON] не промовила жодного слова, лікарняний лист не передавала і про нього не згадувала. Вислухавши сторони, їх представників, свідків, вивчивши надані сторонами докази, суд встанови наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що ФОП [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.90). Відповідно до наказу №21 від 05.11.2017 року [PERSON] за її заявою була зарахована до штату працівників ФОП [PERSON] продавцем непродовольчих товарів (а.с.27-28). З нею був укладений трудовий договір, відповідно до якого їй виплачується заробітна плата, розмір якої визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, час виконання робіт встановлюється з 08:00 до 12:00 год. та з 13:00 до 17:00 год. і тривалість робочого часу не повинна перевищувати 40 годин на тиждень, вихідні дні субота та неділя або інші за згодою сторін. Робота у вихідні, святкові і неробочі дні допускається тільки за згодою працівника і підлягає компенсації відповідно до чинного законодавства (а.с.30). Також між [PERSON] і ФОП [PERSON] 05.11.2017 року був укладений договір про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених їй матеріальних цінностей (а.с.29). Наказом №1/11 від 22.11.2019 року ФОП [PERSON] [PERSON] було звільнено та розірвано з нею трудовий договір від 05.11.2017 року за прогул робочого дня без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.85). Вказаний наказ був винесений на підставі Акту ФОП [PERSON] від 22.11.2019 року про відсутність [PERSON] на робочому місці 21.11.2019 року і 22.11.2019 року (а.с.86). В той же день 22.11.2019 року ФОП [PERSON] винесла наказ №2/11 Про створення робочої інвентаризаційної комісії та наказ №3/11 Про проведення інвентаризації у магазині господарських товарів, розташованому по [ADDRESS] станом на 22.11.2019 року (а.с.87-88). Відповідно до Акту інвентаризаційної комісії від 23.11.2019 року була встановлена недостача товару на загальну суму 212 883,90 грн. (а.с.89) 13.12.2019 року [PERSON] звернулась до Красноградського РВ ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення невідомою особою шляхом вільного доступу до її магазину побутових товарів в с. Петрівка Красноградського району крадіжки господарських товарів. За її заявою відомості про злочин були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.92). Матеріали справи містять письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] , які є аналогічними тим, що вони надавали у судовому засіданні (а.с.103-105). [PERSON] , яка є продавцем продовольчих товарів в магазині по [ADDRESS] , в своїх письмових поясненнях вказала, що 21.11.2019 року вона була свідком того як [PERSON] покинула своє робоче місце о 10:00 годині без пояснень, залишивши ключі від магазину господарських товарів. Наприкінці робочого дня ФОП [PERSON] склала акт про відсутність [PERSON] на робочому місці, який вона підписала. Наступного дня [PERSON] на робочому місці не з`явилась, про що був складений акт і винесено наказ про звільнення за прогул. Потім було створено інвентаризаційну комісію і проведено інвентаризацію, за результатами якої за період з 06.07.2019 року по 22.11.2019 року під час самостійної роботи [PERSON] було виявлено недостачу у розмірі 212883,90 грн.(а.с.108). Надавши правову оцінку встановленим фактам, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч.ч.1,5\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.ч.1,2\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Норми п. 2 ч.1\~ст. 232 КЗпП України\~вказують, що безпосередньому розгляду в районних судах підлягають трудові спори за заявами працівників, зокрема, про поновлення на роботі, незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку, або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті\~221\~і статті\~222\~цього\~Кодексу. Відповідно\~ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пунктом 4 частини 1\~статті 40 КЗпП України\~передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилалася на те, що в день звільнення 22.11.2019 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Красноградській ЦРЛ. Згідно з частиною 3\~статті 40 КЗпП України\~не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Тобто, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч. 3\~ст. 40 КЗпП України\~заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Аналогічної позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України у п.17 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992року №9,який зазначає, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової\~непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3\~ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями\~40,\~41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Із матеріалів справи вбачається, що з 21.11.2019 року по 28.11.2019 року [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії [NUMBER] , виданим ККП «Красноградська центральна районна лікарня» Харківської області (а.с.10). Оскільки в день звільнення позивачка перебувала на лікарняному, що підтверджує її тимчасову непрацездатність, відповідач не мав достатніх правових підстав для її звільнення. Отже звільнення позивачки проведено з порушенням вимог ч.3\~ст.40 КЗпП України. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що [PERSON] не повідомляла її про перебування на лікарняному, а тому звільнення є законним, оскільки позивачка надала відповідачці листок непрацездатності. Пояснення свідків суд оцінює критично, оскільки вони надані особами, які перебувають у залежності від ФОП [PERSON] з якою перебувають у трудових відносинах, і лише свідчать про відсутність [PERSON] на робочому місці 21.11.2019 і 22.11.2019 року, а також про проведення інвентаризації за місцем роботи [PERSON] і виявлення недостачі. Однак суд зазначає, що вирішення питання щодо сплати [PERSON] недостачі товарно-матеріальних цінностей не є предметом даного спору і не може бути підставою для визначення законності звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул робочого дня без поважних причин. За фактом виявленої недостачі порушено кримінальне провадження, при цьому, як вбачається із Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження порушено за заявою [PERSON] за фактом крадіжки майна з магазину побутових товарів в с. Петрівка Красноградського району невідомою особою. Закон наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання способу захисту трудових прав, які зазначені в ст.\~235\~та ст.\~240-1 КЗпП України. Згідно з ч.1\~ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ч. 2\~ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою КМУ від 08.02.1995 № 100\~. Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Суд не приймає до уваги розрахунок позивача щодо обчислення заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки такий не відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно бухгалтерської довідки ФОП [PERSON] про нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] за період роботи з листопада 2017 року по листопад 2019 року її заробітна плата за останні два календарні місяці, що передують звільненню, а саме за вересень-жовтень 2019 року становить 8400,00 грн. (по 4200,00 грн. щомісяця) (а.с.98). Вказаний розмір заробітної плати підтверджується також довідкою Пенсійного фонду України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с.11). У вересні, за вирахуванням вихідних днів, кількість робочих днів становила 21 день, у жовтні 23 дні (трудовим договором передбачено, що субота та неділя вихідні дні). Отже середньоденний заробіток [PERSON] дорівнює 8400:44дні=199,90 грн. Оскільки час вимушеного прогулу від дня звільнення і по день ухвалення рішення, з 22.11.2019 року по 18.03.2020 року, становить 82 дні, то середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 190,90 грн.х 82 дні =15653,80 грн. Згідно із п.\~164.2.1, п.\~164.2\~ст.\~164 Податкового кодексу України\~доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до підпункту\~168.1.1\~п.\~168.1\~ст.\~168 Податкового кодексу України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену\~ст. 167 цього Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, і зарплата, і середній заробіток, які стягуються судом на користь працівника з роботодавця мають зазначатись судом без виключення з них податків і зборів, які сплачуються роботодавцем під час виконання рішення суду. Однак, згідно роз`яснень Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок обов`язкового зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення суду та зазначенню, що податок і збори підлягатимуть відрахуванню при сплаті. Стосовно вимог позивача зобов`язати фізичну особу-підприємця [PERSON] скасувати запис №6 від 22.11.2019 року в її трудовій книжці шляхом визнання його недійсним суд зазначає таке. \~ \~ \~ \~Порядок ведення трудових книжок визначається постановами Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301, «Про внесення змін до зразка бланка трудової книжки» від 2 березня 1994 року № 131 та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58. \~ \~ \~ \~Пунктом 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачений порядок визнання недійсним запису про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. \~ \~ \~ \~Таким чином, заявлені позивачем вимоги є передчасними, так як відповідач на виконання вимог Інструкції зобов`язаний самостійно внести відповідний запис у трудовій книжці. Згідно зі\~ст. 430 ЦПК України\~слід допустити негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та стягнення середньої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України\~з відповідача\~на користь\~позивачки підлягає\~стягненню судовий\~збір у\~розмірі 768,40\~грн.,\~сплачений позивачкою\~при поданні\~позову до\~суду за вимогою про стягнення\~\~середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору за вимогами про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, від сплати якого позивачка була звільнена, за дві вимоги немайнового характеру у розмірі по 768,40 грн. за кожну вимогу, а разом 1536, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial