Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання протиправними дії, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, в якому просять суд: -визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 15.04.2019 року про зняття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] ; - визнати протиправними дії Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради по формуванню та внесенню даних про зняття зняття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстру територіальної громади, а також по формуванню інформації про зняття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] для її передачі до Єдиного державного демографічного реєстру; -зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради здійснити дії по формуванню та внесенню даних про скасування зняття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] до реєстру територіальної громади, а також здійснити дії по формуванню інформації про скасування зняття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , для її передачі до Єдиного державного демографічного реєстру. Позов обґрунтовано тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою [ADDRESS] . Позивачі були зареєстровані та постійно мешкали за адресою: [ADDRESS] . 17 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11316082000. У забезпечення виконання умов Договору про надання споживчого кредиту 17 березня 2008 року було укладено Договір іпотеки (нерухомого майна) зареєстрованого в реєстрі за № 112, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В.. Відповідно до Договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру яка знахожитсья за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,8 кв.м., житловою 38,9 кв.м. Між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ`Кей-Колект» укладено Договір факторингу від 13.02.2012 №2 та Договір відступлення прав вимоги за договором від 13.02.2012 року за якими відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором відповідно на користь ТОВ «Кей-Колект». 05.04.2019 року державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації, Одеська обл. - [PERSON] здійснила державну реєстрацію права власності за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на предмет іпотеки: нерухоме майно, квартиру, загальною площею (кв.м): 63,8, житловою площею (кв.м): 38.9, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В червні позивачам стало відомо про те, що Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради їх було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Зняття з реєстрації відбулося «15» квітня 2019 року на підставі заяв ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. По зазначеному факту позивачі звернулися з заявами до Департаменту надання адміністративних послуг щодо проведення відповідних перевірок за результатами яких скасувати зняття з реєстрації місця проживання заявників. У відповідь на дані звернення було повідомлено про те, що Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради вважає свої дії такими, що були здійснені з дотриманням вимог чинного законодавства України. Вказані дії та рішення позивачі вважають незаконним та таким, що є протиправними та підлягають скасуванню, у зв`язку з чим змушені звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позвоні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав через канцелярію суду заяву, якою позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав з підстав викиданих у позовній заяві, просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову, обгунтовуючи заперечення тим, що новий власник квартири чи іншого житлового приміщення може зняти з реєстрації місця проживання колишнього власника цієї квартири та членів його сім`ї в позасудовому порядку, звернувшись із відповідною заявою до центру надання адміністративних послуг. Правовою підставою для цього є положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживанняв Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207. Представник відповідача звертала увагу суду, що наданий час ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» є власником квартири, право власності ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» зареєстровано, що є належним доказом припинення підстав на право користування квартирою. Оскільки до Департаменту звернувся представник власника житлового приміщення, зняття з реєстрації місця проживання відбулося в рамках діючого законодавства Представник позивача [PERSON] адвокат Пижик В.В., не погодуючись з позицією представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в судовому засіданні наголошував, що у відповідача відсутні передбачені приписами Закону №1382 IV та Правилами №207 підстави для зняття з реєстрації місця проживання позивачів. А той факт, що наразі ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» є власником квартири не є належним доказом припинення підстав на право користування квартирою. Адже сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування житлом. Представник Третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до судового засідання не з`явився, були сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. В судовому засіданні 06 липня 2020 року сторони не заперечували проти розгляду справи у відсутності представника третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. «17» березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11316082000. У забезпечення виконання умов Договору про надання споживчого кредиту «17» березня 2008 року було укладено Договір іпотеки (нерухомого майна) зареєстрованого в реєстрі за № 1121 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В. Відповідно до Договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (чотири), загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м. Предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово комунального господарства та паливно енергетичного комплексу Одеської міської ради 03.03.2008 року за р.№ 8-21788, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі № 676пр,на стор. № 180, номер запису 770, в Єдиному реєстрі за реєстраційним № 22457712, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 18090708, виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації об`єктів нерухомості «14» березня 2008 р. У вищевказаній квартирі зареєстроване місце проживання 6-х осіб позивача [PERSON] (1979 р.н.), [PERSON] (1954 р.н.), [PERSON] (1955 р.н.), [PERSON] (1972 р.н.), [PERSON] (1976 р.н.) та малолітня дитина [PERSON] (2018 р.н.), що підтверджується Довідкою про місце проживання від 11.04.2019 року аз № 510. Між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ- КОЛЕКТ» укладено Договір факторингу від 13.02.2012 № 2 та Договір відступлення прав вимоги за договором від 13.02.2012 року. 05.04.2019 року державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації, Одеська обл. - [PERSON] здійснила державну реєстрацію права власності за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на предмет іпотеки: нерухоме майно, квартиру, загальною площею (кв.м): 63,8, житловою площею (кв.м): 38.9, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 162716139. 15.04.2019 року до Департаменту надання адміністративних послуг звернувся ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» про зняття позивачів з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . 15.04.2020 року на підставі зазначеної заяви Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради було знято [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місця проживання. Як вбачається з Довідок від 15.04.2019 року Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради підставою для прийняття рішення уповноваженою особою щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , є припинення у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підстав на право користування вказаним житловим приміщенням. «26» червня 2019 року [PERSON] звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявою стосовно неправомірних дій працівників щодо зняття її з реєстрації та просила провести відповідну перевірку за результатами якої скасувати зняття з реєстрації місця проживання заявника. У відповідь на дану заяву отримано лист за № 594/01-02-19 від 15 липня 2019 року згідно якого Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради вважає свої дії такими, що були здійснені з дотриманням вимог чинного законодавства України. 07.10.2019 року [PERSON] та [PERSON] направлено заяви до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо протиправних дій стосовно зняття їх з реєстрації місця проживання, проханням провести відповідну перевірку та усунути грубі порушення чинного законодавства України шляхом скасування зняття з реєстрації місця проживання. У відповідь на зазначені звернення було отримано листи за № 1056/01-02-19 від 22.10.2019 року та № 1050/01-02-19 від 22.10.2019 року згідно яких Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради також вважає свої дії такими, що були здійснені з дотриманням вимог чинного законодавства України. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першоїстатті 319 Цивільного кодексу України(далі -ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першоюстатті 321 ЦКправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно достатті 391 ЦКвласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першоїстатті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № №6-709цс16, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2016 року по справі № 825/1335/13-а та Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 14.05.2020 року по справі № № 336/1773/17. Питання зняття особи з реєстрації місця проживання врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правилами реєстрації місця проживання затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. У розумінні ст. 3 Закону №1382, місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Як зазначає ст. 3 Закону, реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; зняття з реєстрації внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Питання зняття з реєстрації місця проживання врегульовано положеннями ст. 7 Закону №1382, згідно з ч. 1 якої, Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 затверджено «Правила реєстрації місця проживання» . Цими Правилами визначена процедура реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, перелік документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на міграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Зняття з реєстрації місця проживання на підставах, визначених в абзацах восьмому та дев`ятому цього пункту, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або за заявою власника/наймача житла або їх представників. Разом із заявою особа подає: документ,до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Таким чином, підставами для зняття особи з реєстрації є її заява або заява її законного представника, судове рішення або інші документи, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Водночас відповідно до ст.7 закону №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те що закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Тобто, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Оскільки, заяв від законних представників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про зняття останніх з місця проживання не надходило, а новим власником квартири ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» до заяви не було надано судового рішення, яким [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позбавлено права власності на житлове приміщення, права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи та не надано доказів припинення підстав на право користування квартирою членів сім`ї власника житла, то зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є незаконним. А той факт, що наразі ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» є власником квартири не є належним доказом припинення підстав на право користування квартирою. Адже сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання Позивачів без рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою є протиправним. Зняття з реєстрації місця проживання на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно з яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за новим власником, за відсутності рішення суду про позбавлення права користування спірним житловим приміщенням осіб, місце проживання яких зареєстровано у квартирі, є неправомірним (постанова Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 820/6316/15). Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд прирозгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода наобов`язковістьяких надана Верховною РадоюУкраїни, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч.1-3ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках,коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена,а також в інших випадках,передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання Відповідно до п. 27Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 28 Правил реєстрації місця проживання зняття з реєстрації місця проживання особи, реєстрація місця проживання або зняття з реєстрації місця проживання скасовується в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. Аналізуючи норми законодавства, що регулюють порядок зняття особи з місця реєстрації, суд вважає, що відповідач неправомірно зняв позивача з місця реєстрації. Посилання відповідача на п. 26 Правил як на правомірність дій, суд не приймає до уваги, оскільки даний пункт трактується відповідачем не вірно. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Дане підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Безпідставним є посилання і на те, що позивач може бути знятий з реєстрації іншою особою у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно, оскільки жодна норма законодавства не передбачає втрату права користування через припинення права власності на нерухоме майно. Приймаючи рішення про часткове задовлення позову, судом також враховується, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Зазначеною нормою запроваджено загальне правило про неможливість виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При виселенні, в судовому порядку, з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Документами підтверджується що позивачі є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло за № 209353, виданого Управлінням Житлово-комунального господарства Одеської міської ради, тобто квартира придбана у власність не за рахунок кредитних коштів. Питання про виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з вказаної квартири у зв`язку з набуттям права власності за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не ініціювалося, інше житло позивачам не надавалося. Враховоуючи вищевикладене, незважаючи про перехід права власності за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на квартиру належну позивавам на праві вланості, вони мають право на проживання до надання їм іншого житлового приміщення. Тобто право користування житлом за позивачами в даному випадку не припинилося. Разом з тим, в ході розгляду справи встановлено, що Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської не примається будь-яких рішень пов`язаних як з реєстрацією місця проживання так і скасуванням реєстрації місця проживання, Департаментом надаються послуги. З цих підстав позовні вимоги в частині визання незаконними рішення про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , задоволенню не підлягають. Відповдіно до ч.1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, дердавні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права , свободи чи інтересу особи, яка звренулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи вищевикладене, суд приймає рішення про визнання протиправними дій Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо формування та внесення даних про зняття [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та зобов`язує Департмент надання адміністративних послуг Одеської міської ради поновити реєстрацію місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Між тим, позовні вимоги позивача з приводу зобов`язання Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради здійснити дії по формуванню та внесенню даних про скасування зняття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] до реєстру територіальної громади, а також здійснити дії по формуванню інформації про скасування зняття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , для її передачі до Єдиного державного демографічного реєстру, задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України, є обов`язковість рішень суду. Зобов`язання вчинити певні дії є похідною вимогою і як спосіб захисту порушених прав є можливим у випадку наявності протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень (тобто не вчинення дії або не виконання обов`язку, який покладено на суб`єкта владних повноважень). Таким чином, спеціальні правові норми, які регулюють діяльність Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, є нормами прямої дії. Вони чітко визначають однією з підстав проведення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання осіб відповідне судове рішення, яке є чинним та не оскарженим на момент звернення до органу реєстрації. Тобто таке рішення суду, яке набрало законної сили відповідно до вимог законодавства України. У зв`язку з цим, рішення суду, яке набрало законної сили, та подане до Департаменту реєстрації як підстава проведення реєстраційної дії, є обов`язковим до виконання, тому не потребує додаткового зобов`язання щодо відповідного суб`єкта реєстраційних дій.

Outcome: partial