Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

[PERSON] в липні 2020 року звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] завдані збитки в сумі 27698 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 15.05.2018 року у цивільній справі № 462/2989/16-ц встановлено самочинне влаштування відповідачем [PERSON] окремого входу до квартири на [ADDRESS] , співвласниками якої є сторони, демонтаж вікна в кухні і встановлення дверей на місяці віконного прорізу у приміщенні кухні та зобов`язано її демонтувати такий окремий вхід у квартиру з відновленням віконного прорізу.Під час примусового виконання вказаного судового рішення у виконавчому провадженні ВП № 54490252 державним виконавцем Залізничного ВДВС міста Львова ГТУЮ у Львівській області Макухіною І.В. 25.10.2018 року винесено постанову про залучення до проведення та організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, зокрема, фізичну особу-підприємця [PERSON] . Останній на виконання вимог державного виконавця представив локальний кошторис на будівельні роботи та відомість ресурсів по демонтажу незаконного окремого входу до квартири, які попередньо були погоджені Львівським комунальним підприємством «Граніт» на суму 27698 грн., з такими ознайомлені відповідач та її квартирант [PERSON] Між «виконавцем» ФОП [PERSON] та позивачем, як «замовником», був укладений договір від 25.10.2018 року про сумісну співпрацю, за яким виконавець разом з робітниками повинні були здійснити будівельні роботи із своїх матеріалів по демонтажу незаконного входу. До виконавчого процесу були залучені мешканка квартири - квартирант [PERSON] , працівники ЛКП «Граніт», поліції, поняті. Виконавчі дії тривали кілька днів і за їх результатами 02.11.2018 року державним виконавцем був складений акт по примусовому виконанню виконавчого листа, складено акт виконання робіт та винесена постанова від 12.11.2018 року про закінчення виконавчого провадження. Відповідача було ознайомлено з актами, проте від підписання таких вона відмовилась. Після виконання будівельних робіт по демонтажу дверей, закладення частини пройому цеглою, відновлення вікна та проведення інших робіт згідно кошторису відповідач знову самочинно розібрала віконний пройом та відновила двері, що стверджується актом ЛКП «Граніт» від 07.11.2018 року. Тобто відповідач жодних висновків для себе не зробила і продовжує порушувати закон. [PERSON] , посилаюись на положення ст.386, 1166 ЦК України, вказує, що за таких обставин має право на відшкодування з відповідача заподіяної йому майнової шкоди. В поточних цінах станом на 02.11.2018 року завдана шкода оцінюється в сумі 27698 грн., що стверджується локальним кошторисом, відомістю ресурсів, актом виконаних робіт, актом примусового виконання рішення суду. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13.07.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк уповноважений представник відповідача [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, посилаючись на його безпідставінсть та необґрунтованість, зокрема вказує на відсутність, за наведених позивачем обставин, підстав для відшкодування шкоди, а також доказів оплати заявлеої суми відкодування позивачем. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, доводи сторін, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріали справи, що сторони на час виникнення спірних правовідносин та до 03.01.2020 року були співвласниками квартири [ADDRESS] (а.с. 7, 15). Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 15.05.2018 року у цивільній справі №462/2989/16-ц встановлено самочинне влаштування відповідачем [PERSON] окремого входу до вказаної квартири, демонтаж вікна в кухні і встановлення дверей на місяці віконного прорізу у приміщенні кухні, позов [PERSON] задоволено та зобов`язано [PERSON] демонтувати такий окремий вхід у квартиру з відновленням віконного прорізу (а.с. 3-5). Під час примусового виконання вказаного судового рішення у виконавчому провадженні ВП № 54490252 державним виконавцем Залізничного ВДВС міста Львова ГТУЮ у Львівській області Макухіною І.В. 25.10.2018 року винесено постанову про залучення до проведення та організації виконавчих дій суб`єкта господарювання - ФОП [PERSON] (а.с. 6, 8, 9). Згідно локального кошторису на будівельні роботи та відомостей ресурсів до такого, які погоджені ЛКП «Граніт» (а.с. 10-13), загальна вартість будівельних робіт на [ADDRESS] станом на 01.10.2018 року складає 27698 грн. Між ФОП [PERSON] , як «виконавцем», та [PERSON] , як «замовником», був укладений договір від 25.10.2018 року про сумісну співпрацю (а.с. 16), за яким виконавець зобов`язувався здійснити передбачені вказаним кошторисом будівельні роботи. Пунктом 4 даного договору передбачено, що виконавець проведе усі роботи без передоплати, за домовленістю сторін розрухунок буде проведений на підставі стягнення з боржника [PERSON] сум по відшкодуванню завданих збитків при примусовому виконанні рішення суду. 02.11.2018 року державним виконавцем Залізничного ВДВС міста Львова ГТУЮ у Львівській області Макухіною І.В. складено акт, що при примусовому виконанні рішення суду встановлено демонтаж дверного пройому, відновлення віконного прорізу і встановлення вікна (а.с.24). Акт виконаних робіт від 02.11.2018 року (а.с.26) містить перелік робіт, виконаних робіт при примусовому винанні рішення суду по демонтажу окремого входу до квартири [ADDRESS] . У зв`язку з виконання вимонавчого листа № 462/2989/16-ц від 30.12.2016 року державним виконавцем 12.11.2018 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.26). При цьому, актом ЛКП «Граніт» від 07.11.2018 року (а.с. 27) встановлено, що на [ADDRESS] мешканка цієї квартири [PERSON] розбила замурований віконний отвір та замінила його на дверний отвір. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним з яких є відшкодування майнової шкоди. Відповідно до положень ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Основною формою компенсації заподіяної шкоди потерпілої особи є відшкодування збитків. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Суд зауважує, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. При цьому, встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. За змістом позову, [PERSON] вказує на заподіяння йому збитків в розмірі 27698 грн. і стягнення таких із [PERSON] у зв`язку із виконанням ФОП [PERSON] робіт з демонтажу самочинно влаштованого відповідачем окремого входу у квартиру на [ADDRESS] та відновлення у цьому місці віконного прорізу. Разом з тим, як встановлено, вказані роботи проводились під час і з метою примусового виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 15.05.2018 року у цивільній справі №462/2989/16-ц у межах виконавчого провадження № 54490252, а їх виконавець - ФОП [PERSON] був залучений державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області на підставі постанови від 25.10.2018 року. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», в редакцій чинній на час виконання вказаного рішення, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. До повноважень виконавця під час здійснення виконавчого провадження за цим Законом належить залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі за рахунок авансового внеску стягувача (п.20 частин 2 статті 18 Закону). Таким чином, якщо залучення виконавцем суб`єкта господарювання до проведення виконавчих дій здійснюється на платній основі, то воно оплачується за рахунок авансового внеску сгягувача, іншого джерела оплати для залученого на платній основі суб`єкта господарювання законом не передбачено. Такий висновок узгоджується з правилами ст.26 Закону щодо необхідності внесення стягувачем авансового внеску при примусовому виконанні судового рішення, а також ч.1 ст.43 Закону, якою передбачено, що у разі якщо витрати на залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання на платній основі, виготовлення технічної документації на майно, здійснення витрат на валютообмінні фінансові операції та інших витрат, пов`язаних із перерахуванням коштів, перевищують суму сплаченого авансового внеску, стягувач зобов`язаний додатково здійснити авансування таких витрат. За такого правового регулювання визначена згідно кошторису вартість робіт ФОП [PERSON] у сумі 27698 грн. підлягала оплаті за рахунок авансового внеску, в тому числі додатковго авансування витрат, стягувача [PERSON] , а після закінчення виконавчого провадження 12.11.2018 року авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій згідно з ч.3 ст.43, ч.1 ст.45 Закону України «Про виконавче провадження» повертається за рахунок стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум. Отже, законом визначено порядок відшкодування авансових витрат стягувача, в тому числі на залучення на платній основі суб`єкта господарювання до проведення виконавчих дій, шляхом стягнення таких витрат виконавцем із боржника і повернення їх стягувачу. Такі витрати, як це визначено ч.2 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження», є витратами виконавчого провадження і за своєю правовою природою не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України. Позивачем не надано суду доказів, які би свідчили про оплату ним коштів в заявленому розмірі як авансового внеску. Не вбачається із матеріалів справи і сплати [PERSON] цих коштів безпосередньо ФОП [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, судом не встановлено за наведених обставин примусового виконання судового рішення заподіяння позивачу відповідачем збитків, в розумінні ст.22 ЦК України, і понесення [PERSON] втрат, пов`язаних із порушенням відповідачем його прав, як співвласника квартири на [ADDRESS] , та, відповідно, підстав для відшкодування майнової шкоди, а відтак суд дійшов висновку, що позов є безпідставним, не ґрунтується на законі, а відтак задоволенні такого слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача та відшкодуванню позивачу.

Outcome: dismissed