Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

[PERSON] в червні 2015 року звернувся до Рівненського міського суду із позовом про скасування наказу від 30 жовтня 2013 р. Рівненського міського центру творчості учнівської молоді за № 166 про внесення змін до табеля обліку робочого часу педагогічних працівників. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги та пояснив суду, що про існування наказу № 166 від 30 жовтня 2013 року йому стало відомо перед 03.06.2014р. , коли в апеляційному порядку розглядалася справа № 569/8525/14-ц. Підтвердив, що оскаржуваний наказ був предметом дослідження в судовому засіданні при розгляді справи за його позовом до Рівненського міського центру творчості про стягнення належної заробітної плати за вересень-жовтень 2013р. матеріалами цивільної справи № 569\\2723\\14-ц. Зазначив, що заробітну плату за жовтень 2013р. отримав. \~ \~Представник відповідача\~ \~ вимоги не визнала , підтримала подані до суду письмові заперечення в яких зазначила, що відповідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Частиною 2 передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. П.1 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності, заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене просила відмовити в повному обсязі в задоволенні позовної заяви у зв'язку із пропущенням строків для звернення до суду. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи,та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги\~ \~ до\~ \~ задоволення не підлягають із наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що наказом № 166 від 30.10.2013р. «Про внесення змін до табеля обліку робочого часу педагогічних працівників « [PERSON], відповідальній за ведення табелів обліку робочого часу педагогічних працівників , облікувати у додатковому табелі робочі дні з 01.10.2013р. по 31.10.2013р. керівнику гуртка [PERSON] відповідно до виходів на роботу. З наказом ознайомлені під особистий підпис [PERSON], [PERSON], тобто наказ доведений до відома безпосередньо виконавцям - [PERSON], відповідальній за ведення табеля обліку робочого часу педагогічних працівників, та [PERSON], бухгалтеру міського центру творчості учнівської молоді. Зі змісту оспорюваного наказу вбачається, що він не створює, не змінює діючі умови оплати праці в бік погіршення працівника, а отже згідно чинного законодавства і не повинен був доводитись до відома працівника, а був доведений лише до безпосереднього виконавця. Таким чином, наказ Рівненського міського центру творчості учнівської молоді №166 від 30.10.2013 року відповідає формі та змісту, які передбачені чинним трудовим законодавством. Оглянутим в судовому засіданні листом територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області від 22.10.2013 року за вих. № 17-06/1817 вбачається, що оплата заробітної плати працівнику проводиться відповідно до табелів обліку робочого часу. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Рівненського міського суду від 07.07.2014р., залишеним в законній силі ухвалою колегії суддів судовох палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 18. 06.2014р., наказом від 30.10.2013 року №166 [PERSON] доручено облікувати у додатковому табелі робочі дні з 01.10 2013 по 31.10.2013 року відповідно до виходів [PERSON] на роботу. В цьому ж рішенні, в мотивувальній його частині зазначено,що рішенням Рівненського міського суду від 30 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 18.06.2014 року у справі за позовом [PERSON] до Рівненського міського центру творчості учнівської молоді про стягнення заробітної плати встановлено, що згідно до табелю обліку використання робочого часу педагогічних працівників МЦТУМ за вересень 2013 року вбачається, що у вересні [PERSON] працював 16 робочих днів, а в жовтні 2013 року 1 робочий день. Як вбачається з додаткового табелю обліку використання робочого часу педагогічних працівників МЦТУМ за жовтень 2013 року [PERSON] було додано 18 робочих днів. Таким чином, сукупністю достовірно встановлених судом доказів підтверджується, що наказом № 166 від 30.10.2013р., згідно якого наказано обліковувати у додатковому табелі робочі дні з 01.10.2013 по 31.10.2013 року, жодним чином не порушив права працівника [PERSON], оскільки всі робочі дні [PERSON] було включено до додаткового табелю обліку використання робочого часу за жовтень 2013 року, нарахована та виплачена заробітна плата. Як роз'яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що оспорюваним наказом № 166 від 30 жовтня 2013 року, який є наказом з основної діяльності, жодні трудові права [PERSON] порушені не були, суд прийшов до висновку, що відповідач діяв в межах норм діючого законодавства, а тому позов до задоволення не підлягає за недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного, КЗпП України,

Outcome: dismissed