Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

[PERSON] 12.10.2020р. звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивувала тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось, він не поважав її як дружину, сварився з нею, інше, що 07.10.2020р. після чергової сварки покинув її, з цього часу спільно не проживають, примирення і подальше збереження сім`ї неможливе, просила розірвати шлюб. В судове засідання [PERSON] не з`явилась, 08.12.2020р. подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заперечує можливість примирення з відповідачем, настоює на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 08.12.2020р. подав заяву, не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачкою, просив про розгляд справи у його відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, просили про розгляд справи у їх відсутність, фіксація судового процесу технічними засобами згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного\~Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із змісту позову, із долученого до справи свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження (а.с. 5, 6) убачається, що сторони в шлюбі з 14.08.2018р., мають сина [PERSON] , [INFO] , припинили подружні стосунки з відповідачем, з 07.10.2020р. спільно не проживають. Позивачка [PERSON] , як видно із змісту позову та її заяви до суду, покликаючись про припинення подружніх стосунків з відповідачем, що примирення і збереження сім`ї неможливе, просить про розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] , що убачається із його заяви від 08.12.2020р., не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачкою. Ураховуючи вищенаведене та інші фактичні взаємини сторін, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, суд задоволює позов. Наявність у сторін неповнолітньої дитини суд оцінює як обставину, що заслуговує уваги, але з огляду на вищенаведене та інші обставини справи, не перешкоджає прийняттю рішення про розірвання шлюбу. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивачки слід стягнути 840 грн. 80 коп. судових витрат (а.с.1).

Outcome: approved