Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просила: - зобов'язати відповідача не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, вибачитись перед нею в присутності учнів № 20 Кривоозерського ПАЛ (на нараді колективу) за брудну лайку на уроці та визнати свою поведінку в стінах навчального закладу неприпустимою та аморальною; - зобов'язати відповідача в тижневий термін від набрання рішенням у даній справі законної сили, шляхом опублікування в районній газеті Кривоозерщина вибачення перед нею за спричинену їй моральну шкоду; - стягнути з відповідача на свою користь завдану моральну шкоду в сумі 7 000 грн. 00 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.09.2015р. близько 09 год. 45 хв. відповідач зайшовши до неї в клас, в присутності учнів, почала, використовуючи брудну лайку, звинувачувати її в тому, що вона начебто колись випиваючи в компанії сторонніх чоловіків, погрожувала їй в звільнені з роботи. Позивач неодноразово просила відповідача припинити свій вереск та не зривати уроку, на що остання не реагувала, а продовжувала лаятися нецензурними словами. На крик відповідача в клас зайшов ст. майстер [PERSON], якого вона теж стала обзивати і лаяти. Він вказав їй, що вони знаходяться в навчальному закладі, тому потрібно дотримуватися педагогічної етики і щоб вона негайно припинила зривати заняття та якщо у неї є докази чогось, то хай звертається до суду. На цей вереск в клас зайшов керівник фізвиховання [PERSON], який теж намагався спинити відповідача. В судовому засіданні позивач також пояснила, що під час конфліктної ситуації відповідач також називала її жінкою легкої поведінки. В зв'язку з даними обставинами позивач зазначає, що поширена відповідачем інформація та брудна лайка принижує її честь, гідність та ділову репутацію та формує в її учнях, їх батьків, колег та інших людей думку, що позивач є людиною без будь-яких моральних принципів. Також як, зазначає позивач, діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 7 000 грн. 00 коп., та яка полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача, підірваному авторитеті серед учнів та працівників Кривоозерського ПАЛ. Моральна шкода також виявляється в тому, що позивач відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес, порушився нормальний хід її життя. Позивачу доводиться пояснювати і спростовувати інформацію, поширену відповідачем перед співробітниками і близькими їй людьми, що вимагає додаткової організації її життя. Крім того, позивач вказує на те, що в неї порушився сон і погіршилося самопочуття. В даний час позивач не може займатися своїми звичними заняттями, оскільки перебуває в стані постійного стресу так як її здоров'я серйозно підірване. З вини відповідача вона змушена докласти зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, вказуючи на їх недоведеність. При цьому, представник відповідача зазначив, що позов не підлягає задоволенню з огляду на те, що вимоги викладенні в п.п. 1 та 2 позовної заяви не відповідають вимогам законодавства. Крім того, на думку представника, інформація повідомлена відповідачем позивачу з використанням ненормативної лексики не є образливою та повідомлена особисто позивачу, а не в публічному місці, як це встановлено судом під час розгляду адміністративної справи про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, а відтак не підлягає спростуванню. Водночас, представник відповідач посилаючись на постанову про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, яка в силу приписів ст. 61 ЦПК України, має преюдиційне значення при розгляді даної справи, вказує, що оскільки під час розгляду вказаної справи не досліджувалося питання стосовно того, що відповідач називала позивача жінкою легкої поведінки, а тому дана обставина не підлягає дослідженню судом при розгляді даної справи. Також представник відповідача вказав на те, що позитивна характеристика відповідача та, те що остання жодного разу не притягувалася до дисциплінарної відповідальності свідчить про неможливість вчинення відповідачем тих дій, про які вказує позивач. Відповідач відмовилася від її допиту в судовому засіданні як свідка. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. 04.09.2015р. в підсобному приміщені навчального класу Кривоозерського ПАЛ (де позивач працює на посаді викладача, а відповідач - інженером з охорони праці) між сторонами стався конфлікт. 08.09.2015р. позивач звернулася до в.о. директора Кривоозерського ПАЛ [PERSON] з заявою, в якій просила розглянути поведінку відповідача. Позивач також зверталася до правоохоронних органів з відповідною заявою, що мало наслідком складення стосовно відповідача адміністративного протоколу за ст. 173 КУпАП - дрібне хуліганство. Постановою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 05.11.2015р. провадження по адміністративній справі відносно відповідача за ст. 173 КУпАП закрито, за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. 02.12.2015р. Апеляційний суд Миколаївської області скасував вищезазначену постанову, визнав винною відповідача у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП та закрив провадження по справі в зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Скасовуючи постанову Кривоозерського районного суду апеляційний суд, зокрема встановив, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення 04 вересня 2015 року близько 90.45 год. [PERSON] вчинила сварку відносно [PERSON], виражалась в її адресу нецензурною лайкою, на зауваження не реагувала, чим вчинила дрібне хуліганство. Як вбачається з оскаржуваної постанови та протоколу судового засідання, незважаючи на відсутність у протоколі про адміністративне правопорушення серії МИ №005878 від 29 вересня 2015 року даних щодо місця вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення - аудиторії № 12 Кривоозерського професійного аграрного ліцею, ці дані були безспірно встановлені в судовому засіданні під час допиту потерпілої та свідків правопорушення. Ці дані сама [PERSON] не заперечувала, як і не заперечувала даних про потерпілу [PERSON] та свідків події. Так, потерпіла [PERSON], свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що 04 вересня 2015 року, близько 9:45 год., на початку уроку [PERSON] зайшла в клас бухгалтерського обліку Кривоозерського професійного аграрного ліцею, де проводила урок [PERSON] та за фанерним перестінком, в підсобному приміщенні класу на протязі всього уроку голосно кричала та виражалась в адресу [PERSON] нецензурною лайкою. Нецензурну лайку було чути не тільки в класі де знаходилися учні, а навіть у коридорі ліцею. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що 04.09.2015 року близько 9:45 год. під час уроку, він йшов по коридору ліцею. Почувши нецензурну лайку з кабінету бухгалтерського обліку, він зайшов до кабінету де сиділи учні, а за фанерним перестінком, в підсобному приміщенні, [PERSON] голосно кричала та висловлювалася на адресу [PERSON] нецензурною лайкою. Він неодноразово просив [PERSON] припинити брудну лайку, вийти з кабінету, закликав її до гідної поведінки в стінах навчального закладу, але вона не реагувала. Також судом апеляційної інстанції зазначено, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги ці та інші дані щодо обставин правопорушення, які встановлені у судовому засіданні, а саме про те, що місцем події було громадське місце приміщення кабінету № 12 Кривоозерського професійного аграрного ліцею у період навчального процесу, коли свідками події, крім викладачів, стали учні 20 групи, діями [PERSON] було порушено громадський порядок, а саме зірвано навчальний процес групи № 20 ліцею, незважаючи на зауваження свідка [PERSON], [PERSON] продовжила сварку у грубій брутальній формі, що свідчить про навмисний характер її протиправних дій, який тривав упродовж тривалого часу, - не менше 15-20 хв. Вказане, поза розумний сумнів доводить наявність в діях [PERSON] ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Суд не бере до уваги фототаблиці вигляду навчального класу бухгалтерського обліку Кривоозерського професійного аграрного ліцею, в якому, як стверджує позивач стався інцидент 04.09.2015р. надані останньою, оскільки з них не зрозуміло, що саме це за навчальний клас, та чи в цьому класі відбувалися вищезазначені події. Розклад групи № 20 від 04.09.2015р. та журнал теоретичного навчання групи № 20 надані відповідачем на підтвердження факту проведення позивачем 04.09.2015р. уроків та підтвердження факту, що відповідачем не було зірвано навчальний процес групи № 20, який проводила позивач 04.09.2015р., оцінюється судом критично з огляду на те, що вказані документи є формою обліку навчальних годин, та не спростовують обставини встановлені Апеляційним судом Миколаївської області в постанові від 02.12.2015р. та обставини, на які посилається позивач на обґрунтування своїх позовних вимог. Суд не вважає за необхідне давати оцінку досліджуваним в судовому засіданні Правилам внутрішнього розпорядку для працівників Кривоозерського професійного аграрного ліцею, заяви позивача від 18.12.2015р. на імя в.о. директора Кривоозерського ПАЛ, протокол виробничої наради Кривоозерського ПАЛ № 22 від 28.12.2015р. та характеристики на відповідача, оскільки останні стосуються правил поведінки працівників Кривоозерського професійного аграрного ліцею і характеризують відповідача, та ні яким чином не підтверджують чи спростовують доводи сторін щодо позовних вимог. Інші докази подані сторонами у справі, за клопотанням останніх, не досліджувалися в судовому засіданні. Допитана в судовому засіданні як свідок позивач, дала суду показання, що під час уроку відповідач прийшла до неї в клас та попросила про особисту розмову, яка відбувалася в підсобці навчального класу. Під час розмови, яку чули учні групи № 20 Кривоозерського ПАЛ, оскільки стінка між навчальним класом та підсобкою не забезпечує належну шумоізоляцію, відповідач почала ображати її ненормативної лексикою називаючи жінкою легкої поведінки та звинувачувала в тому, що позивач погрожувала відповідачу звільненням з роботи. Під час розмови до підсобки зайшов ст. майстер [PERSON], в присутності якого відповідач почала звинувачувати позивача в доведенні її сина до самогубства. Пізніше до підсобки зайшов також керівник фізвиховання [PERSON], який намагався зупинити відповідача. Після розмови відповідач пішла з підсобки та класу, а позивач вийшовши в клас сказала учням щоб вони забули те, що чули. Позивач також повідомила, що інформацію повідомлену відповідачем вона сприйняла як образу та їй стало зле, а після розмови вона розплакалась та її заспокоювала [PERSON] Після інциденту, який відбувся з відповідачем, позивач зверталася до в.о. директора Кривоозерського ПАЛ з приводу проведення службового розслідування, однак остання відмовилася його проводити. Також позивач повідомила, що вказаними діями відповідач принизила її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки після вказаних подій до неї підходили колеги та запитували про сварку. Позивач зазначила, що після інциденту постійно перебувала в стресовому стані та відчувала себе скривдженою, порушився звичний порядок її життя, змінилося її відношення до викладацької роботи та вона роздумувала над тим, щоб завершити свою професійну діяльність. Позивач також повідомила, що у зв'язку з повідомленням відповідачем вказаної інформації, у неї з чоловіком відбувалися сімейні сварки, оскільки останній звинувачував її в подружній зраді. Крім того, у позивача погіршилося самопочуття, проте вона не зверталася до лікарів за медичною допомогою. Свідок [PERSON] дала суду показання, що 04.09.2015р. в клас зайшла відповідач та попросила у позивача про приватну розмову, після чого вони пішли до підсобки. Під час розмови відповідач почала звинувачувати позивача у тому, що вона в компанії сторонніх чоловіків розпиваючи горілку погрожувала відповідачу звільненням з роботи, при цьому відповідач використовувала нецензурну лексику та називала позивача жінкою легкої поведінки. Під час, розмови до класу заходила [PERSON] та запитувало, що за шум. Під час розмови до підсобки заходив [PERSON], в присутності якого відповідач почала звинувачувати позивача у доведені до самогубства її сина. Пізніше до підсобки зайшов [PERSON] Свідок повідомила, що розмову чули учні, які були присутні в класі, оскільки стінка між класом та підсобкою тонка, а зверху наявна решітка, в зв'язку з чим присутнім в класі чути, що відбувається у підсобці, і навпаки. Після розмови відповідач пішла з підсобки і класу, а позивач вийшла з підсобки, при цьому була блідою та морально розбитою, та сказала учням, щоб вони забули те, що чули, а потім пішла до себе. Пізніше свідок заходила до позивача в кабінет та бачила як остання плакала, а [PERSON] щось їй капала в стакан. Свідок повідомила, що не знає чи відповідач повідомляла зазначену вище інформацію іншим особам, проте зазначила, що про цю сварку знали всі. Після вказаних подій у її одногрупника [PERSON] змінилося ставлення до позивача. Свідок також повідомила, що до моменту розгляду апеляційним судом справи про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності позивач ходила пригніченою та мала інший, ніж за звичай, вигляд. У позивача змінилося відношення до предмету, який вона викладає. Свідок повідомила, що позивач була їхнім класним керівником, а пізніше з неї класне керівництво зняли, проте вона і далі вела їхню групу. При цьому, свідок зазначила, що ця обставина ніяким чином не впливає на її показання, оскільки позивачка не надає їй ніяких привілеїв та її оцінки не залежать від позивача. Свідок [PERSON] дав суду показання, що 04.09.2015р. в клас зайшла відповідач та попросила у позивача про приватну розмову, після чого вони пішли до підсобки. Під час розмови відповідач почала звинувачувати позивача у тому, що вона в компанії сторонніх чоловіків розпиваючи горілку погрожувала відповідачу звільненням з роботи, при цьому відповідач використовувала нецензурну лексику та називала позивача жінкою легкої поведінки. Під час, розмови до класу заходила [PERSON] та запитувало, що за шум. Під час розмови до підсобки заходив [PERSON], в присутності якого відповідач почала звинувачувати позивача у доведені до самогубства її сина. Пізніше до підсобки зайшов [PERSON] Свідок повідомив, що розмову чули учні, які були присутні в класі, оскільки стінка між класом та підсобкою тонка, а зверху наявна решітка, в зв'язку з чим присутнім в класі чути, що відбувається у підсобці, і навпаки. Після розмови з підсобки вийшла відповідач, а пізніше позивач, яка була заплакана, знервована та подавлена. Позивач сказала учням, щоб вони забули те, що чули. Свідок повідомив, що не знає чи відповідач повідомляла зазначену вище інформацію іншим особам, проте зазначив, що про цю сварку знали всі. Свідок також повідомив, що до моменту розгляду апеляційним судом справи про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності позивачка була пригнічена, знервована та схвильована. У позивача змінилося відношення до своєї викладацької роботи. Свідок також повідомив, що він сприймав цю інформацію в стані шоку, та був нею здивований, а враховуючи, що це були перші навчальні дні у нього склалася негативна думка про процес навчання та, в зв'язку з почутою інформацією, змінилося ставлення до позивача. Свідок повідомив, що позивач була їхнім класним керівником, а пізніше з неї класне керівництво зняли, проте вона і далі вела їхню групу. При цьому, свідок зазначив, що ця обставина ніяким чином не впливає на його показання, оскільки позивачка не надає йому ніяких привілеїв та його оцінки не залежать від позивача. Свідок [PERSON] дав суду показання, що 04.09.2015р. піднімаючись на третій поверх почув шум у класі та зайшов до нього. У класі сиділи учні, а викладача не було. В цей час він почув голос відповідача з підсобки, яка виражалася нецензурною лайкою. Після того, як він зайшов до підсобки відповідач почала його ображати, на що він зробив їй зауваження та сказав, що вона не має права зривати урок, і що вона знаходиться в навчальному закладі. Відповідач не реагувала на його зауваження. Під час розмови відповідач виражалася в сторону позивача та свідка нецензурною лайкою та називала позивача жінкою легкої поведінки, звинувачувала у намаганні її звільнити. Після інциденту позивач протягом 2-3 місяців ходи пригнічена, бліда та втомлена, змінилися ставлення до форми викладання свого предмету, погіршився стан її самопочуття. Також свідок повідомив, що йому відомо про сімейні сварки між позивачем та її чоловіком, які виникли в зв'язку з повідомленою відповідачем інформацією. Свідок вказав, що не знає чи відповідач повідомляла зазначену вище інформацію іншим особам, проте зазначив, що про цю сварку знали всі, оскільки до нього приходили учні, їхні батьки та інші особи, які запитували про інцидент. Крім того, свідок зазначив, що після 04.09.2015р. приниження позивача продовжувалося не тільки зі сторони відповідача, але й інших осіб. Свідок [PERSON] дала суду показання, що 04.09.2015р. піднімалась на третій поверх почула в класі лайку та істеричний крик відповідача. Коли вона зайшла в клас, то побачила учнів, які на її запитання відповіли, що відповідач проводить інструктаж позивачу. Вона вийшла з класу та не зачиняючи двері залишилась стояти на коридорі біля них, при цьому чула, що відбувалося в підсобці. В цей час заходив [PERSON]. При розмові відповідач ображала позивача нецензурною лайкою, погрожувала останній та називала жінкою легкої поведінки. Після розмови вона зайшла до позивача, яка була жовто-бліда та її трусило. Після того як вона дала позивачу заспокійливі ліки, остання почала плакати. Пізніше свідок заходила до позивача, стан якої не змінився та вона була заплакана. Свідок повідомила, що після інциденту спосіб життя позивача змінився, погіршилось самопочуття. На роботі була подавлена, переживала та часто плакала, змінилося відношення до викладацької роботи. Свідок також повідомила, що на ґрунті вказаного інциденту у позивача виникали сімейні суперечки. Діти позивача говорили свідку, що переживають за матір, оскільки остання постійно плаче. Свідок вказала, після інциденту відповідач вихвалялася своїм вчинком, а у учнів та колег змінилося відношення до позивача. Колеги почали дивитися на позивача з презирством. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4.ст. 60 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас, ст. 34 Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. За приписами ст.ст. 277, 297 та 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно ст. 1 Закону України Про інформацію, під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи (далі - Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України Про інформацію, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Також п. 19 Постанови розяснено судам, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З матеріалів справи та показань свідків вбачається, що відповідач публічно з використання нецензурної лексики повідомила інформацію стосовно позивача, яка принижує її гідність, честь та ділову репутацію, при цьому вказані висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів. Вказані висловлювання не містять жодної конкретики та їх неможливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності, а відтак і спростувати. Крім того, слід зазначити, що позивач ставлячи вимоги: про зобов'язання відповідача не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, вибачитись перед нею в присутності учнів № 20 Кривоозерського ПАЛ (на нараді колективу) за брудну лайку на уроці та визнати свою поведінку в стінах навчального закладу неприпустимою та аморальною; зобов'язання відповідача в тижневий термін від набрання рішенням у даній справі законної сили, шляхом опублікування в районній газеті Кривоозерщина вибачення перед нею за спричинену їй моральну шкоду, не врахувала положення Конституції України та ЦК України, а відтак вибрала не вірний спосіб захисту своїх порушених прав. Так, відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст.ст. 16, 277 ЦК. Таким чином, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Водночас, ч. 2 ст. 30 Закону України Про інформацію визначено, що якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Вказана позиції також висловлена в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи (п.п. 19 та 27). Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5). Згідно п. 4 Постанови, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Так, судом під час судового розгляду встановлено наявність моральної шкоди, яка виявляється в принижені позивача в очах оточуючи осіб в побуті та на роботі, приниженні її честі, гідності та ділової репутації, що вплинуло на психоемоційний стан позивача. Судом також встановлено протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останньої в її заподіянні, що підтверджується показаннями свідків та постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 02.12.2015р. В свою чергу, ні відповідачем ні її представником жодним належним та допустимим доказом не підтверджено свої заперечення щодо вимог позивача. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує ступінь та форму вини відповідача, характер психологічного стресу, який отримав позивач після конфліктної ситуації, характер та тривалість вимушених змін в її житті в звязку з необхідністю брати участь в судових засіданнях, які проводилися неодноразово та в різних містах, перенесені нею психоемоційні та моральні страждання. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про наявність підстав передбачених чинним законодавством для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди в сумі 2 000 грн. 00 коп. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 393 грн. 70 коп.

Outcome: partial