Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

I.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку. У своєму позові позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування, квартирою [ADDRESS] , та примусово зняти його з реєстраційного обліку в її квартирі. В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що їй на підставі рішення суду та акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна належить квартира [ADDRESS] . Згідно до довідки про склад сім?ї в квартирі зареєстрованими значаться: вона, відповідач по справі та її син. Відповідач після розірвання шлюбу залишився власником 1/2 частини квартири, але в квартирі не проживає з 2006 року, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере. На виконанні в Заводському відділі ДВС перебуває виконавче провадження, у ході його виконання на 1/2 частину вищезазначеної квартири відповідача накладений арешт. Вона на підставі реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів стала власницею 1/2 частки квартири [ADDRESS] , яка належала відповідачу. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала відповідь на відзив. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування, квартирою [ADDRESS] , та примусово зняти його з реєстраційного обліку в її квартирі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, в якому не заперечував, що він в квартирі не проживає з 2006 року, але зазначає, що на тепер оскаржується рішення суду про стягнення заборгованості по аліментам, на виконання якого реалізована його 1/2 частка квартири. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання заперечував щодо задоволення позову, просив суд відмовити. Частиною 1 статті 279 ЦПК України, встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. III. Процесуальні дії по справі. 06 серпня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено дату судового засідання. 11 лютого 2020 року ухвалою суду відмовлено у зупиненні провадження по справі. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 квітня 2014 року визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності у спільній частковій власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м. та за [PERSON] , [INFO] , право власності у спільній частковій власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м. (а.с.4,5). Також позивачем [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с.3). Згідно до акту про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна від 14 червня 2019 року переможцем електронних торгів стала [PERSON] , а саме: 1/2 частини квартири [ADDRESS] , також вона сплатила суму 72 271, 25 грн. на депозитний рахунок Заводського ВДВС та гарантійний внесок у розмірі 3 803, 75 грн. (а.с.9). В квартирі [ADDRESS] зареєстрованим значиться: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.8), але в квартирі з 2006 року відповідач [PERSON] не проживає, що підтверджується актами про не проживання від 16.12.2016, та 09.09.2019 р . (а.с.13,21). Суд, вислухавши позивача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 405 ЦК передбачено, що власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснено п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. VI. Висновки суду. Згідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. У відповідності зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч.1 ст.11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Вимоги позивача [PERSON] щодо примусового зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] є передчасними, так як здійснюється органом реєстрації, а тому не підлягають задоволенню. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, та урахуванням того, що відповідач не проживає в квартирі позивача з 2006 року без поважних причин, що позбавляє власника квартири вільно володіти своїм майном, а тому вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування власністю, підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). VII. Розподіл судових витрат. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн. з відповідача, що документально підтверджено. Враховуючи викладене та

Outcome: partial