Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Центру надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - третя особа, ЦНАП Печерської РДА), в якому просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2018 року № 1602 [PERSON] набув у приватну власність квартиру [ADDRESS] . У п. 7 договору вказано, що згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі [ADDRESS] будь-які особи відсутні та не зареєстровані. Згідно із заявою № 1601 від 29.08.2018 року продавець [PERSON] підтверджує, що покупець здійснив повний розрахунок у сумі 1 298 548 грн. та жодних фінансових претензій та суперечок між сторонами не існує. Проте, згодом позивачу стало відомо, що відомості з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] були неповними, оскільки з 20.02.1997 у вказаній квартирі зареєстрований відповідач - [PERSON] , який є сином колишньої власниці квартири. Відповідач на прохання позивача виселитися з квартири відмовляється добровільно це робити, а також не бажає знятися із реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу приписів ст. 116 Житлового кодексу Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Позивач акцентує увагу на тому, що право відповідача, який не був та не є власником спірної квартири, на користування нею було похідним від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача. Позивач є новим власником квартири на законних підставах, згоди на вселення та реєстрацію в ній відповідача, який не є членом його сім`ї, не надавав. Відповідач проживає у квартирі зі згоди колишнього власника, чим порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 18.03.2019 року справу було передано судді Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.04.2019 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Центру надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення особи без надання іншого житлового приміщення, підготовче засідання у справі призначено на 21.08.2019 року. 05.06.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника третьої особи надійшло клопотання про прийняття рішення без представника Управління (центру) надання адміністративних послуг Печерської РДА. 12.08.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача. 21.08.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, справу було знято зі складу та призначено на 12.11.2019 року. 28.08.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшла заява про визнання позову. 12.09.2019 року до Печерського районного суду м. Києва від представника третьої особи надійшло клопотання про прийняття рішення без представника Управління (центру) надання адміністративних послуг Печерської РДА. 12.11.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, справу було знято зі складу та призначено на 05.03.2020 року. 17.12.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника третьої особи надійшло клопотання про прийняття рішення без представника Управління (центру) надання адміністративних послуг Печерської РДА. 05.03.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, справу було знято зі складу та призначено на 01.07.2020 року. 02.04.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника третьої особи надійшло клопотання про прийняття рішення без представника Управління (центру) надання адміністративних послуг Печерської РДА. 30.06.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшла заява про визнання позову, у якій останній зазначив, що наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі. У підготовче судове засідання 01.07.2020 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце цього засідання повідомлені належним чином. Крім того матеріали справи містять заяви від усіх учасників про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе провести підготовче засідання за відсутності учасників справи. Як визначено у ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Зважаючи на те, що відповідач визнав позов, суд вважає за можливе за результатом підготовчого провадження ухвалити рішення у справі. Дослідивши та об`єктивно оцінивши письмові докази у справі, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 1602. Право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.08.2018 року, індексний номер витягу 135927169. За твердженнями позивача, після укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири з`ясувалося, що у квартирі [ADDRESS] проживає та перебуває на обліку син [PERSON] - [PERSON] , який добровільно відмовився знятися з реєстраційного обліку та виселитися з квартири. Так, з довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області вбачається, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . З метою захисту свого права як власника [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із цивільним позовом про виселення особи без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу норм ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказана норма Конституції України кореспондується з нормами ст. 321 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Деякі випадки обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 Цивільного кодексу України, згідно якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення. Верховний Суд у своїх постановах від 08.10.2018 року у справі № 522/10402/16-ц (провадження № 61-38476св18), від 25.04.2018 року у справі № 756/1727/16-ц (провадження № 61-11578св18) акцентував увагу на тому, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Оскільки відповідно до укладеного 29.08.2018 року між [PERSON] (матір`ю відповідача) та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , право власності на останню перейшло до позивача, то у [PERSON] , який є сином колишньої власниці спірної квартири, з дня укладення договору купівлі-продажу квартири право на користування нею припинилося як таке, що є похідним від права власності на цю квартиру його матері [PERSON] . До того ж, у матеріалах справи наявні заяви відповідача від 23.08.2019 року та від 30.06.2020 року про визнання позову. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання позову відповідачем. За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи заяви відповідача про визнання позову, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Як визначено у ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, позивачем при зверненні до суду із даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією 13.03.2019 року. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, то з державного бюджету підлягає повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто, 384,20 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, 317, 321, 405 Цивільного кодексу України, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР,

Outcome: approved