Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] в листопаді 2016 року звернулась до суду з вимогами ухвалити судове рішення, яким визначити порядок участі [PERSON] у вихованні неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] шляхом перебування дитини з батьком щонеділі з 13 години до 19 години у присутності матері та негайно відібрати малолітнього сина [PERSON] від батька [PERSON] і повернути дитину за попереднім місцем проживання. 24.01.2017 року [PERSON] заявив зустрічний позов і просив суд визначити місце мешкання малолітнього сина [PERSON] з ним батьком дитини. 24.01.2019 року до суду від [PERSON] надійшла заява про уточнення позову, в якому позивач за первісним позовом виклала вимогу про визначення місця проживання дитини з матірю і вимагала негайно відібрати дитину від батька і повернути малолітнього [PERSON] за попереднім місцем проживання [ADDRESS]. В судових засіданнях сторони наполягали на своїх вимогах, згоди в судових засіданнях щодо визначення місця мешкання малолітньої дитини батьки не дійшли. До сьогоднішнього судового засідання представник Київської рай адміністрації, як орган опіки та піклування не зявився, надав заяву про вирішення спору за його відсутності, зазначивши, що висновок рай адміністрації про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю підтримує. Представник Приморської райадмінстрації до суду не зявляється, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника Приморської рай адміністрації. Суд вислухав сторони, свідків, судового експерта, фахівця, вивчив матеріали справи і встановив наступне: [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2011 року по вересень 2016 року: рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 14.09.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] актовий запис про народження №819, вчинений 27.01.2012 року відділом ДРАЦС у місті [PERSON] міського управління юстиції. У період з 2011 року по березень 2016 року сімя [PERSON] і [PERSON] періодично проживала: в квартирі 141 в будинку по пр.-ту. [PERSON] (квартира [PERSON] та його батьків), в квартирі в Обсерваторному провулку (сімя винаймала житло), в квартирі [ADDRESS] (житло належить [PERSON]Д.). Малолітній [PERSON],[INFO] зареєстрований в [INFO]. [PERSON] і [PERSON] припинили спільне проживання в березні місяці 2016 року. Батьки домовились, що дитина залишиться проживати з батьком і дідом, а мати буде вільно зустрічається і спілкуватися з сином без будь-яких обмежень. Спір між сторонами щодо місця проживання дитини виник в червні місяці 2016 року. [PERSON] доводить, що [PERSON] неправомірно утримує дитину, не дає їй можливості зустрічатися з сином, усунув її від виховання дитини, тому вона звернулась до суду з цим позовом і вимагає повернути їй дитину та визначити місце мешкання сина з матірю. На думку [PERSON] - [PERSON] є особою безвідповідальною у ставленні до дитини, він також є необізнаним у справах виховання і розвитку сина, грубо порушує права дитини [PERSON] з позовом колишньої дружини не погодився і стверджує, що [PERSON] до дитини ставиться байдуже, ніколи не приділяла належної уваги і турботи про сина, що він [PERSON] в повному обсязі забезпечує всесторонній розвиток дитини і не заперечує проти участі [PERSON] у спілкуванні з сином, але в його присутності, оскільки в травні місяці 2018 року [PERSON] під час прогулянки, забрала хлопчика і вивезла за межі м. Одеси, відмовилась повідомляти місце мешкання сина, тому [PERSON] звертався до правоохоронних органів. Під час проведення розшукових заходів було встановлення місце знаходження малолітнього [PERSON],[INFO] с. Морівка Козелецького району Чернігівської області (місце проживання тітки [PERSON]Д.). Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню з наступних підстав: Ст.157 СК передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до вимог ст.160 СК України « місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини». Відповідно до норм Сімейного Кодексу України сімейні відносини будуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідності моральним засадам суспільства і мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. \~ \~ \~ \~У п.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). У даному випадку сторони батьки малолітнього [PERSON],[INFO], разом не проживають майже 3 роки, увесь цей час дитина проживає з батьком і дідусем, перебуває на їх утриманні і вихованні, батько з дідом забезпечують належний рівень життя дитини. Так, [PERSON] визнає, що дитина проживає останні три роки з батьком (як стверджує мати без її на те згоди). Той факт, що дитина має належний рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, духовного, культурного розвитку, підтверджується висновком судово-психологічної експертизи №17-3062 (т.2 а.с.18-21), висновком фахівця-психолога (т.2 а.с.43-66), поясненнями в судовому засіданні судового експерта [PERSON], фахівця-психолога [PERSON], характеристикою на [PERSON] з дошкільного навчального закладу (т.2 а.с.116). Частина 1 ст.110 ЦПК України визначає, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. За висновком судового експерта [PERSON] « малолітній [PERSON], [INFO] не розуміє відсутності матері в його житті, він не виділяє когось з батьків. Зважаючи на вік, на психологічні та емоційні потреби, психологічно доцільніше дитині проживати з матірю». (т.2 а.с.21). В судовому засіданні, експерт на питання суду, пояснив, що при складанні висновку по даній справі він керувався, в тому числі, існуючою судовою практикою, яка надавала переваги матері у вирішенні питання визначення місця мешкання малолітньої дитини. Фахівець психолог [PERSON], підтримуючи свій висновок, пояснила, що під час психологічного дослідження дитина демонструвала глибокий звязок та особисту прихильність до батька та діда, дитина має з батьком довірливий та відкритий контакт, рідну матір [PERSON] виключає зі складу сімї, він згадую матір тільки при прямому питанні про матір. На пряме питання з ким би [PERSON] бажав мешкати відповідає з батьком, а з матірю хоче іноді гуляти, краще разом з батьком. Фахівець стверджувала суду, що «зміна звичного комфортного місця проживання може негативно вплинути на психіку малолітнього [PERSON]. На даний час не рекомендую вилучати дитину з родини батька, але в той же час не заважати зустрічам [PERSON] з матірю за бажанням та згодою обох ( матері та дитини).» (т.2 а.с.45) В судовому засіданні фахівець рекомендувала матері дитини для поновлення звязку з сином почати зустрічатися з ним якомога частіше спочатку в присутності батька або діда, потім наодинці і проводити з дитиною якомога більше часу. Судом встановлено, що кожен із батьків забезпечений житлом, працевлаштований і має постійний дохід, позитивно характеризується за місцем роботи (проживання). Суд вислухав свідків як зі сторони матері так і зі сторони батька, вислухав пояснення судового експерта, фахівця-психолога і вважає, що висновок №17-3062 судово-психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи не є обєктивним, тому суд відхиляє цей висновок експерта. З метою правильного і обєктивного вирішення даного спору 12.06.2018 року суд призначив по справі комплексну судову психолого-психіатрічну експертизу з питання визначення доцільності перебування дитини з одним із батьків і оцінки динаміки його психічного та психологічного стану в залежності від умов виховання. Двічі ухвала суду про призначення цієї експертизи повертався експертною установою без виконання з підстав відмови [PERSON] надати згоду на проведення цієї експертизи. 20.12.2018 року керівник відділення судово-психіатричних експертиз КПП «ООМЦПЗ» повідомив суд про неможливість виконати ухвалу суду про призначення експертизи і вказав на безпідставність відмов [PERSON] від проведення експертизи і її мету ухилитися від виконання експертизи.

Outcome: approved