Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила змінити спосіб стягнення аліментів на дітей з твердої суми на визначену частку з всіх видів заробітку (доходів) та визначити місце проживання спільної з відповідачем доньки - [PERSON] , [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що діти перебувають повністю на утриманні позивача, вона ними опікується, займається вихованням, навчанням і розвитком здібностей. Відповідач участі у житті дітей не приймає, відповідач не приймає участі у вихованні дітей, їх навчанні і лікуванні, тому що постійно проживає на непідконтрольній України території в м. Донецьку, не забезпечує організацію відпочинку та додаткового розвитку дітей. Починаючи з 2016 року він не бачився з дітьми і брати участь в їх вихованні та оздоровленні відмовляється. Від відповідача до суду відзив не надходив. Третьою особою у справі було повідомлено суд, що не вбачається правових підстав для підготовки та надання відповідного висновку до суду, оскільки відповідач повідомив Службу, що не заперечує проти визначення місця проживання доньки [PERSON] разом з її матір`ю - [PERSON] . II. Процесуальні дії та рішення суду. 17 серпня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), 19 серпня 2020 року визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 20 серпня 2020 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої заявником 10 вересня 2020 року подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. 15 вересня 2020 року у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному порядку. 10 листопада 2020 року до суду надійшло повідомлення від третьої особи у справи про те, що Служба не вбачає спору у справі щодо місця проживання малолітньої дитини, тому відсутні підстави для складення висновку щодо цієї частини вимог позову. 11 листопада 2020 року позивач подала до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримує та просить задовольнити. Також 11 листопада 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Сторони, представник третьої особи у судове засідання у не з`явилися, окрім вищевказаних, заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і сторона позивача не заявляла про заперечення проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. За час перебування у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 10 жовтня 2016 року розірвано, у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , і донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22 червня 2006 року, за актовим записом № 648, та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 липня 2011 року, за актовим записом № 765, виданих Відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції м. Донецька. 21 жовтня 2016 року заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2016 року у справі № 235/5195/16-ц шлюб сторін розірвано, присуджено стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі по 900, 00 грн. Згідно з довідками від 16 грудня 2018 року №№ 3006-5000010246, 3006-5000010251, [PERSON] і [PERSON] взяті на облік як внутрішньо переміщені особи у супроводі їхньої матері - [PERSON] . Позивачем у листопаді 2019 року змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] у зв`язку із реєстрацією шлюбу, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 20 листопада 2019 року Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Позивач зазначила, що у 2014 році вона виїхала з дітьми до м. Києва і з цього часу вони проживають окремо від відповідача, який продовжує проживати на тимчасово окупованій території м. Донецьк Донецької області, з 2016 року відповідач не бачив дітей, він не цікавиться їхнім життям, участі у їхньому вихованні не бере, не забезпечує організацію їхнього відпочинку та додаткового розвитку. Оскільки син сторін [PERSON] досяг чотирнадцятирічного віку, позивач не пред`являє у позові вимог до відповідача про визначення його місця проживання. Позивачем облаштовано необхідні умови для проживання доньки [PERSON] , створено умови для гармонійного розвитку її особистості в атмосфері любові і матеріальної забезпеченості. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів, як передбачено нормою абзацу другого частини третьої статті 181 Сімейного кодексу. Згідно з частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову у частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у частці з усіх видів заробітку (доходів) у розмірі 1/3 частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 серпня 2020 року до досягнення повноліття [PERSON] - до [INFO] . За частиною третьою статті 183 Сімейного кодексу України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Таким чином, зараз для визначення розміру аліментів на доньку [PERSON] після досягнення повноліття [PERSON] підстави відсутні. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. При вирішення аналогічних спорів судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Позивач у своїй позовній заяві стверджувала, що врегулювати позасудовим шляхом питання визначення місця проживання доньки не вдалося, відповідач відмовлявся від укладення нотаріального договору з приводу порушеного питання. Разом з тим, як повідомлено третьою особою у справі Службою у справах дітей та сім`ї у своїй заяві від 04 листопада 2020 року, відповідач у телефонній розмові з працівником Служби не заперечував проти визначення місця проживання своєї доньки з її матір`ю. За частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Будь-яке житло (житлове приміщення) наділяється визначеними інформаційними символами, котрі у своїй сукупності слугують його ідентифікації, вирізняючи його з-поміж однорідних речей (об`єктів нерухомості). Суд, задовольняючи позов, вважає за доцільне зазначити, окрім того, що місце проживання дитини визначається разом з матір`ю, також і конкретну адресу такого місця проживання, з метою запобігання неоднозначного тлумачення рішення суду. Таким чином, встановлено підстави для задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з її матір`ю - [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 840, 80 грн за подання позову про визначення місця проживання дитини, та в дохід держави суму у розмірі 840, 80 грн, оскільки за вимоги щодо аліментів позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial