Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

[PERSON] 17 січня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що [PERSON] 10 травня 2006 року укладав з АКБ «Райффайзенбанк Україні» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», яке передало право вимоги до позивача за його зобов'язаннями перед банком ТОВ «ОТП Факторинг Україна») кредитний договір № GL-301/171/2006, відповідно до якого позивач отримав кошти в банку в сумі 13570 доларів США з цільовим призначенням на купівлю автомобіля, з терміном дії цього кредитного договору - з 10 травня 2006 року по 10 травня 2012 року. В якості забезпечення цього кредитного договору сторони уклади договір застави автотранспортного засобу від 10 травня 2006 року, згідно якого позивача передав у заставу легковий автомобіль Пежо 206. Позивач мав заборгованість за кредитним договором, банк звернувся з позовом до суду і в суді позивач дізнався, що за виконавчим написом нотаріуса від 22 січня 2010 року його автомобіль виконавчою службою вже реалізовується для погашення вказаного боргу на користь банку. Вважає вказане незаконним, оскільки попередження про це не було, заборгованість він погашає, в нього були певні домовленості з банком, які той порушує, сума заборгованості спірна, порушення допущені і банком при подачі документів до приватного нотаріуса, порушені його права. Позивач був дуже обурений цим, звертався до відповідача про повернення всього в первісний стан, та йому було відмовлено в цьому. Виконавчий напис видається при наявності всіх документів по кредиту та заставі, чого нотаріус в повній мірі не отримав від банку і при безспірності заборгованості. Вказаного не було, тому реалізовувати автомобіль можливо лише за рішенням суду. Просив визнати вказаний виконавчий напис незаконним та не підлягаючим виконанню, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судовому засіданні позовні вимоги визнав, вказавши, що дійсно на прохання позивача було укладено кредитний договір, з позивачем укладено договір застави автомобіля, гроші банк надав, позивач їх використав, з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачуються необхідні по договору суми, мається заборгованість. В передбаченому законом порядку звернулися до нотаріуса і отримали виконавчий напис, звернулися до виконавчої служби. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Але згодні з тим, що таке стягнення на майно повинно бути за рішенням суду, тому вимоги і визнають та не заперечують проти задоволення позову. Представник приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні з заявленими позовними вимогами фактично погодився, але вважає, що звернення банку до нотаріуса було в передбаченому законом порядку, при видачі виконавчого напису порушень не було. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Просили винести рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Представник Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача і третьої особи, з'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 10 травня 2006 року укладав з АКБ «Райффайзенбанк Україні» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», яке передало право вимоги до позивача за його зобов'язаннями перед банком ТОВ «ОТП Факторинг Україна») кредитний договір № GL-301/171/2006, відповідно до якого позивач отримав кошти в банку в сумі 13570 доларів США з цільовим призначенням на купівлю автомобіля, з терміном дії цього кредитного договору - з 10 травня 2006 року по 10 травня 2012 року. В якості забезпечення цього кредитного договору сторони уклади договір застави автотранспортного засобу від 10 травня 2006 року, згідно якого позивача передав у заставу легковий автомобіль Пежо 206, реєстраційний номер - [NUMBER], рік випуску - 2006, колір - сіра перлина, тип - легковий Комбі-В, свідоцтво про реєстрацію - [NUMBER], видане в м. Дніпропетровську, МРЕВІ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 06 травня 2006 року. Позивач дійсно має заборгованість за вказаним кредитним договором, банк звернувся з позовом про стягнення вказаної заборгованості до суду і в суді позивач дізнався, що за виконавчим написом нотаріуса від 22 січня 2010 року його автомобіль Пежо 206 виконавчою службою вже реалізовується для погашення вказаного боргу на користь банку. Плата за вчинення виконавчого напису стягнута. Будучи не згодним з вказаним написом, позивач звернувся до відповідача з питанням добровільного врегулювання спору, але отримав відмову і вимушений звертатися до суду з позовом про визнання незаконним цього напису і не підлягаючим виконанню. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При вчинені виконавчого напису нотаріусом були порушені ст. 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність (основна вимога) заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року; пункт 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до якої, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Судом з'ясовано, що банк перед зверненням до нотаріуса з питанням про вчинення виконавчого напису належним чином не повідомив про це позивача, останньому не було відомо, якими саме документами керувався нотаріус при вчиненні виконавчого напису, оскільки таких документів він ні від нотаріуса, ні від банку не отримував, що унеможливлює визначити суми основної заборгованості за кредитним договором, простроченої суми по відсотках та пені за прострочення платежу, які вказуються у виконавчому написі нотаріуса і взагалі чи є безспірність суми і стягнення, чи є спір. Отже, у банку відсутні належні та допустимі докази - документи, що засвідчують безспірність заборгованості позивача [PERSON], зазначена у виконавчому написі заборгованість не є безспірною. Також нотаріусом, при вчинені виконавчого напису було запропоновано включити до розрахунку заборгованості, звернення стягнення з позивача з урахуванням пені за несвоєчасне погашення часток кредиту та несвоєчасне погашення нарахованих відсотків, чим було порушено ч. 2 п. 289 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до якої неустойка (штраф, пеня) включається до виконавчого напису, якщо це передбачено умовами договору. Так, договором не передбачено включення пені до виконавчого напису. Крім того, при вчинені виконавчого напису нотаріусом було порушено ч. 1 ст. 533 ЦК України, згідно якої грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. В порушення вказаної вимоги закону у виконавчому написі грошове зобов'язання частково зазначене у іноземній валюті (гроші в кредит позивач брав в доларах, а у виконавчому написі - євро). Таким чином, для вчинення виконавчого напису не було підстав, оскільки заборгованість не є безспірною, також неправомірно включена пеня; при вчиненні виконавчого напису нотаріусом було допущено ряд порушень у зв'язку з чим, виконавчий напис є таким, що не відповідає вимогам законодавства. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості. Згідно п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою № 1172 Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Для підтвердження саме безспірності заборгованості позивача [PERSON] перед банком (його правонаступником), а не взагалі заборгованості, нотаріусом не були отримані всі необхідні документи, отже виконавчий напис вчинений без дотриманням всіх вимог законодавства: ст. ст. 87, 88, 89, Закону України «Про нотаріат», ч. 1 ст. 590 ЦК України, п. 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою № 1172 Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року. Згідно вищевказаного кредитного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі порушення умов кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків, комісій та можливої неустойки, направивши відповідне письмове повідомлення позичальнику і достроково стягнути суму заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків, комісій і штрафних санкцій та/або достроково звернути стягнення на предмет застави. Одним з порушень умов кредитного договору є затримання сплати частини кредиту таабо відсотків за користування кредитом щонайменше на один календарний місяць. Оскільки [PERSON] порушував умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, то банк і звернувся до позивача з вимогою про повернення кредиту, вимога не виконана, виник спір, йшли домовленості сторін про поступове погашення кредиту. Згідно з ч. 1 ст. 590 ЦК України здійснення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлене договором або законом. Спеціальним законодавчим актом, яким регулюються правовідносини обтяжень рухомого майна є Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Його преамбулою визначено, що сферою дії цього Закону є правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань. У відповідності до положень ч. 1 ст. 24 вказаного Закону звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом або в позасудовому порядку згідно із цим законом. Статтею 26 вказаного закону визначались позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких такого способу як виконавчий напис нотаріуса передбачено не було. Крім того, такого способу, як вчинення виконавчого напису нотаріуса, не було передбачено і умовами договору застави, укладеного між позивачем та банком. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Отже суд вважає, що позивачем було доведено, та надано докази, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме виконавчий напис слід визнати не підлягаючим виконанню. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобов'язання стосовно відповідачів по оформленню, виконанню та реєстрації договорів та виконавчого напису, а відповідачі цього не довели, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити, визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 22 січня 2010 року, зареєстрований у реєстрі за № 366, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про звернення стягнення на рухоме майно: транспортний засіб - легковий автомобіль Пежо 206, реєстраційний номер - [NUMBER], рік випуску - 2006, колір - сіра перлина, тип - легковий Комбі-В, свідоцтво про реєстрацію - [NUMBER], видане в м. Дніпропетровську, МРЕВІ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 06 травня 2006 року та стягнути з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь позивача [PERSON] судові витрати в вигляді судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису не підлягаючим виконанню в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved