Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

[PERSON] 29 жовтня 2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та яке в цілому складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 30,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., та господарських будівель і споруд: Б - сарай, В - сарай, Д - погріб з шийкою, Ж - навіс, Е - вбиральня, К, 1-3, І - споруди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є власником Ѕ частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . При цьому, позивач, а до неї - її спадкодавець [PERSON] відкрито, вільно та добросовісно володіють спірною Ѕ частиною вказаного домоволодіння понад 10 років. [PERSON] та [PERSON] , які тривалий час проживали спільно без реєстрації шлюбу на підставі договору від 11.06.1976 року на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою була надана земельна ділянка площею 720 кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Виконкому Таромської селищної ради народних депутатів № 386 від 11 жовтня 1976 року затверджено акт закінчення будівництва та прийнято в експлуатацію житловий будинок. З моменту закінчення будівництва та вводу в експлуатацію вказаного будинку [PERSON] вважала себе його єдиним і законним власником. [INFO] померла [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] , [PERSON] прийняла спадщину, однак не оформила своє речове право. [INFO] померла [PERSON] , яка залишила заповіт від 17 січня 2018 року, в якому заповіла все своє майно позивачу. Постановою нотаріуса від 23 жовтня 2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу Ѕ частину домоволодіння. [PERSON] почала відкрито володіти спірною частиною нерухомого майна, починаючи з 15 травня 2009 року (дата прийняття спадщини після померлого [PERSON] ) та володіла ним до дня своєї смерті - [INFO] , а позивач продовжила своє володіння з цієї дати, прийнявши спадщину після [PERSON] , та продовжує своє відкрите володіння, тобто в строк понад 10 років. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ворон А.І. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача Дніпровської міської ради позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, а саме: позивач весь час була обізнана про те, що спірна частина домоволодіння перебувала у власності [PERSON] , а тому ніяких правових підстав вважати, що майно було передано їй власником у постійне володіння та користування, немає. Визнання права власності за позивачем на Ѕ частину спірного домоволодіння завдає шкоди інтересам територіальної громади міста Дніпра, а саме в реалізації правовідносин відумерлої спадщини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником Ѕ частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 23 жовтня 2018 року державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. за реєстровим № 5-1085 (а.с. 24). Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 17 травня 2018 року № 6727, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] за: [PERSON] - Ѕ частка на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для забудови, посвідченого 25 жовтня 1976 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-4394, зареєстроване 05 березня 1980 року ДМБТІ та записано в реєстрову книгу № 20 за реєстровим № 64; [PERSON] - Ѕ частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 травня 2009 року, видане Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1651, зареєстрованого 16 червня 2009 року КП «ДМБТІ» ДОР в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 26934627 (а.с. 30). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] відмовлено (а.с. 73-78). У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилається на те, що [PERSON] почала відкрито володіти спірною частиною нерухомого майна, починаючи з 15 травня 2009 року (дата прийняття спадщини після померлого [PERSON] ) та володіла ним до дня своєї смерті - [INFO] , а позивач продовжила своє володіння з цієї дати, прийнявши спадщину після [PERSON] , та продовжує своє відкрите володіння, тобто в строк понад 10 років. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі № 201/12550/16-ц (провадження 61-19156св18). Таким чином, враховуючи, що позивач була обізнана відносно власника 1/2 частини житлового будинку, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті такої особи, добросовісним. Враховуючи, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд доходить висновку про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed