Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

[PERSON], [PERSON]звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В позовній заяві вказують, що вони є співвласниками квартири № 60, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12 Квітня, б.3, що підтверджується договорами дарування частин квартири від 11.07.2009 року, посвідчених приватним нотаріусом [PERSON], витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.08.2009 р. За вказаною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Наприкінці 2014 р. відповідачі переїхали на проживання до Російської Федерації, де постійно проживають за місцем їхньої реєстрації - м. Новоросійськ, вул. Толстого, 6.11, кв.54. На даний час у квартирі № 60 за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12 Квітня, б.3, проживають лише позивачі. З моменту виїзду до Російської Федерації по теперішній час відповідачі в зазначеній квартирі не проживали та не зявлялись. Позивачі просять визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, представник позивача надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. В судове засідання відповідачі не зявився, про день та час судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку, заперечень не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири № 60, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12 Квітня, б.3, що підтверджується договорами дарування частин квартири від 11.07.2009 року, посвідчених приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON], витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.08.2009 року. Відповідно до довідки АДБ УДМС України в Запорізькій області від 01.07.2016 року за адресою: м. Запоріжжя, вуд.12 Квітня, 3 кв.60 зареєстровані відповідачі. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до норм ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до норм ст.319 ЦК України встановлено, що Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 321 ЦК України закріплено непорушність права власності в тому, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Верховний Суд України в своїй постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зазначена постанова є обовязковою для суду з огляду на положення частини 1 статті 360-7 ЦПК України . Оскільки судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в якій зареєстровані, але не проживають відповідачі [PERSON], [PERSON], що перешкоджає позивачам у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, тому суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved