Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

[PERSON] ,\~від імені\~якої на\~підставі ордеру,\~виданого відповідно\~до Закону\~України «Про\~адвокатуру і\~адвокатську діяльність»\~діє адвокат\~Калінчук А.О,\~пред`явила\~до суду\~позов шляхом\~подання позовної\~заяви до\~ [PERSON] ,\~в якій\~просила здійснити\~поділ майна\~ -\~двокімнатної квартири,\~яка знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею\~57,10\~кв.м.,\~житловою площею\~30,40\~кв.м.,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя;\~визнати за\~нею та\~за відповідачем\~право власності\~за кожним\~на Ѕ\~частину зазначеної\~квартири;\~стягнути з\~відповідача на\~її користь\~суму сплаченого\~судового збору\~у розмірі\~5763\~гривень та\~витрати на\~правову допомогу\~у розмірі\~10000\~гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 2006 року. Рішенням Харківськогорайонного Харківської області від 07\~грудня 2018\~року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. За період шлюбу за спільні сумісні кошти сторонами придбано спільне майно - двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку на підставі договору купівлі-проджау від 27 грудня 2011 року було зареєстровано за відповідачем. На даний час позивач та малолітня дитина зареєстровані та фактично проживають у спірній квартирі, в якій відповідач також зареєстрований. Добровільної згоди з відповідачем щодо розподілу спільного майна позивачу досягти\~не вдалося.Позивач вважає, що оскільки спірне майно було придбано у період перебування сторін у шлюбі, воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому їй належить Ѕ частина спірної квартири. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 листопада 2019 року провадження в справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін. 03\~лютого 2020\~року до\~канцелярії суду\~від адвоката\~Журавля Д.М.,\~який діє\~в інтересах\~відповідача [PERSON] \~на підставі\~ордеру,\~виданого відповідно\~до Закону\~України «Про\~адвокатуру та\~адвокатську діяльність»,\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~відповідач не\~заперечує,\~що спірна\~квартира,\~розташована за\~адресою: [ADDRESS] , була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та є об`єктом спільної сумісної вланості, проте просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає його передчасним. В обґрунтування відзиву зазначає, що визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири жодним чином не забезпечить реалізацію позивачем права власності на неї, зокрема, розпорядження (відчуження), оскільки відповідно до діючого законодавства такий порядок допускається лише за домовленістю співвласників. Відповідач також заперечує щодо стягнення з нього на корись позивача витрат на надання правничої допомоги у розмірі 10000 гривень, вважаючи вказаний розмір необгрутнованим, адже справа про поділ майна подружжя є типовою, вкрай легкою для адвоката, не потребує аналізу судової практики, зібрання доказів у справі, направлення адвокатських запитів; розмір адвокатської винагороди визначений у твердій грошовій сумі за відсутності відповідного розрахунку наданих адвокатом послуг; договір про надання правничої допомоги не містить вартості послуг з огляду на погодинну оплату, до позову не додано документів, що підтверджують надання правничої допомоги у заявленому обсязі. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, від представника позивача адвоката Калінчука А.О. до суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі та участі позивача, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, від представника відповідача адвоката Журавля Д.М. до суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі та участі відповідача. Суд на підставі наданих сторонами доказів встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 05 серпня 2006 року перебували у шлюбі, який на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 грудня 2018 року розірвано. У шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 06 равня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Торезького міського управління юстиції Донецької області. Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними була придбана у власність двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Полторацькою Л.М. 27 грудня 2011 року за реєстровим №2107, право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Згідно з\~довідкою №\~2820,\~виданою 23\~жовтня 2019\~року виконавчим\~комітетом Пісочинської\~селищної ради\~Харківського району\~Харківської області,\~ позивач\~ [PERSON] ,\~відповідач [PERSON] ,\~дитина [PERSON] \~зареєстровані за\~адресою: [ADDRESS] , Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя визначається нормами\~Сімейного кодексу України. Так, за правилом\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно до положень ч.1\~ст.71 СК України\~майно,\~\~що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,\~\~може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зі змісту п.п. 23,24\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65\~СК України. Суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких роз`яснюється, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст.60 СК України. Відповідно до\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як встановлено в судовому засіданні, під час перебування у зареєстрованому шлюбі 27 грудня 2011 року сторони придбали нерухоме майно - двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Полторацькою Л.М. за реєстровим №2107. Відповідач не заперечує, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, але з приводу поділу квартири сторони між собою не домовилися. Враховуючи викладене, виходячи із засад розумності, справедливості і пропорційності, суд вважає за можливе визнати двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,10 кв.м., житловою площею 30,40 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна, суд погоджується із запропонованим позивачем способом розподілу спірної квартири та вважає за можливе провести поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним з подружжя право власності на рівні частки спірного домоволодіння. Суд вважає необхідним вирішити питання щодо права власності на спірну квартиру відповідача, визнавши за ним право власності на Ѕ частину, при цьому суд виходить з принципу непорушності його права власності у спільній сумісній власності подружжя, встановленого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1 Першого протоколу) та Главою 23 ЦК України. Посилання представника відповідача на передчасність заявлення позову про визнання за позивачем Ѕ чатини квартири [ADDRESS] в поряду поділу спільної сумісної власності подружжя є безпідставними, оскільки право позивача на визнання за нею права власності на частину майна, що придбане в період шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя підлягає захисту в порядку ст. 60, 63 СК України. Інші доводи сторони відповідача, в тому числі щодо неможливості розпорядження позивачем часткою майна без згоді іншого співвласника в разі визнання на неї права власності в порядку поділу майна подружжя, взагалі не ґрунтуються на вимогах закону. суд до уваги не бере, оскільки они жодним чином не спливають на вирішення справи по суті. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 10000 гривень, суд зазначає наступне. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Згідно зі ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 2 статті 141\~ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Положеннями частини 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами\~доказів\~(договорів, рахунків тощо). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. \~ \~ \~ \~Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. \~ \~ \~ \~ \~Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. \~\~\~\~\~\~ Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 у справі № 814/698/16. Судом встановлено, що представництво позивача у суді здійснював адвокат Калінчук Андрій Олександрович на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ККВ № 350229 та на підставі договору про надання правової допомоги від 18 жовтня 2019 року. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано квитанцію до прибуткового касового ордеру б/н від 18 жовтня 2019 року, зі змісту якої вбачається, що 18 жовтня 2019 року від [PERSON] прийнято 10000 (десять тисяч) гривень, підстава договір про надання правової допомоги від 18 жовтня 2019 року. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Разом з тим, позивачем та її представником не долучено до матеріалів позовної заяви акту прийому-передачі фактично наданих послуг до Договору про надання правової допомоги, який мав би містити перелік робіт. \~ \~ \~ \~Крім того, Верховний Суд неодноразово висловлювався та наголошував, що безумовною підставою для стягнення витрат на правовому допомогу є саме конкретизація справи, в якій такі дії було вчинено. Зокрема при розгляді справи № 821/1594/17 Верховним Судом було зазначено, що відшкодуванню підлягають витрати, що пов`язані із конкретною справою, про що має бути зазначено у відповідних документах (акт приймання передачі послуг, детальний опис наданих послуг, тощо). \~ \~ \~ \~У наданих представником позивача документів на підтвердження понесених позивачем витрат на правовому допомогу вісутні відомості щодо конкретної справи, у зв`язку з розглядом якої [PERSON] надавались адвокатські послуги. \~\~\~\~\~\~ При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. \~ \~ \~ \~Суд, враховуючи вищевикладене та положення\~ст. 137 ЦПК України, розподіляючи витрати, вважає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а тому приходить до висновку щодо відмови у задоволенні вимог щодо їх відшкодування.\~ \~ \~ \~ \~Питання про стягнення судового збору, сплаченого позивачем згідно з квитанцією № 2 від 28 жовтня 2019 року у розмірі 5763 (п`ятьтисяч сімсот шістдесят три) гривні суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи задоволення позову, покладає його на відповідача.

Outcome: approved