Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

[PERSON] 07 квітня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «Промекономбанк» про стягнення коштів, повернення депозиту, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилається на те, що ним 08 серпня 2013 року з ПАТ КБ «Промекономбанк» в особі відділення № 3 укладено договір банківського вкладу, банк отримав від нього 12 000 грн. і видав касову квитанцію. Зараз позивачу потрібні кошти на операцію, він звернувся до банку з питанням повернення депозитного вкладу, але йому в цьому було відмовлено. Позивач вважає вказане незаконним і порушуючим його права, оскільки це кошти його, він бажає ними розпорядитися, а банк протиправно утримує його кошти. В добровільному порядку питання не вирішено, виник спір. Вважає, що відповідач безпідставно утримує його кошти, він в цій ситуації є потерпілим, оскільки хворіє і потребує лікування, інших коштів не має, просив стягнути з відповідача суму коштів його депозитного вкладу - 12000 грн., задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Комерційний банк «Промекономбанк» в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] 08 серпня 2013 року уклав з відповідачем ПАТ КБ «Промекономбанк» в особі відділення № 3 договір банківського вкладу № 63570-172, Прогресивний, банк отримав від позивача кошти в сумі 12 000 грн. і видав касову квитанцію від 08 серпня 2013 року. Строк дії вказаного договору сторони визначили в один рік і його закінчення визначено 13 серпня 2014 року. Зараз позивачу потрібні кошти на операцію, він звернувся до банку з питанням повернення вказаного депозитного вкладу, але йому в цьому було відмовлено. Позивач вважає вказане незаконним і порушуючим його права, оскільки це кошти його, він бажає ними розпорядитися, а банк, на його думку, протиправно утримує його кошти. В добровільному порядку питання не вирішено, виник спір. Вважає, що відповідач безпідставно утримує його кошти, він в цій ситуації є потерпілим, оскільки хворіє і потребує лікування, інших коштів не має, просив стягнути з відповідача суму коштів його депозитного вкладу - 12000 грн.. В добровільному порядку питання не вирішено, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] 08 серпня 2013 року уклав з відповідачем ПАТ КБ «Промекономбанк» в особі відділення № 3 договір банківського вкладу № 63570-172, Прогресивний, банк отримав від позивача кошти в сумі 12 000 грн. і видав касову квитанцію від 08 серпня 2013 року. Строк дії вказаного договору сторони визначили в один рік і його закінчення визначено 13 серпня 2014 року. Строк дії вказаного договору не закінчився, позивач не ставить питання про розірвання вказаного договору, позовні вимоги в цій частині не змінювалися і не уточнювалися, а згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стосовно твердження позивача про необхідність коштів на термінове лікування та операцію, то на підтвердження вказаного позивачем надано довідку урологічного відділення ГМКБ № 4 від 06 березня 2014 року, згідно якої дійсно позивач має захворювання, але воно не потребує термінового оперативного впливу і можливе планове оперативне лікування. Укладений між сторонами договір банківського вкладу не передбачає можливість розірвання договору (хоча про це позивач вимог не заявляє) з підстав планового лікування, а інших підстав для задоволення позовних вимог позивач не навів і доказів на підтвердження цього суду не надав. Отже строк дії договору між сторонами ще не закінчився, законних і передбачених цим договором підстав дострокового повернення всіх коштів без розірвання або дострокового припинення договору немає, доказів на підтвердження своєї позиції позивач суду не навів. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги [PERSON] нічим не підтверджені, не основані на законі і не підлягають задоволенню, спростовуються матеріалами справи, а отже встановленим є факт того, що відповідач жодних злочинів чи протиправних дій щодо позивача та його майна не вчиняв. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту. З іншого боку, оцінюючи дії відповідача, можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству, закон порушено не було. Відповідно до ч. 2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні це підтвердження не знайшло. В судовому засіданні не знайшло підтвердження те, що неправомірними діями відповідача, пов'язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто, позивач [PERSON] повинен довести, що дiями вiдповiдача було порушено його права або завдано шкоди. Однак, жодних доказiв про це позивачем до суду не надано. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що позивач сам зупинив свій вибір на ПАТ КБ «Промекономбанк», позивач погодився на умови договору про банківський вклад як такі, що його влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на банківський вклад та отримання відсотків за це згідно умов даного договору. Договори про банківський вклад укладаються на власний розсуд вкладника і банку та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною. Позивач звернувся до банку з проханням про оформити його банківський вклад, з свого боку банком потреби позивача було задоволено та прийнято кошти. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, зокрема враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів, послуг тощо. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі позивачем цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім законних) домовленості і зобов'язання стосовно позивача по оформленню і реєстрації, виконанню договору банківського вкладу і нш., а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «Промекономбанк» про стягнення коштів, повернення депозиту відмовити. Таким чином суд вважає, що позовна заява про стягнення коштів, повернення депозиту в такому вигляді не ґрунтується на вимогах закону і не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed