Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

[PERSON] 10.04.2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], 3 особа - Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про виселення відповідача [PERSON] без надання іншого жилого приміщення із квартири [ADDRESS] та зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивачка [PERSON] зазначала, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 12.11.2004 року; з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 27.08.2004 року, в шлюбі сторони мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO]; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.08.2012 року шлюб між сторонами було розірвано; відповідач [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі з 2007 року. Оскільки квартира [ADDRESS] є однокімнатною, житловою площею 11,50 кв. м, загальною площею 22,10 кв. м, відповідач відмовляється добровільно виселитися з квартири та знятися з реєстраційного обліку; відповідач систематично вчиняє фізичне та психологічне насильство відносно позивачки, перебуваючи в стані алкогольного сп»ягніння, що робить неможливим спільне проживання сторін разом із дитиною в однокімнатній квартирі, тому позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом та просить суд - виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та зобов»язати Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позові; відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав; не заперечуючи факт належності квартири на праві приватної власності колишній дружині (позивачці), просив в задоволенні позову відмовити, стверджуючи, що він не має місця іншої можливої реєстрації. Представник 3-ої особи - Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином; до матеріалів справи надано заяву про розгляд справи за відсутності представника (а.с.33). Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст.10, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В судовому засіданні встановлено: згідно договору дарування квартири від 12.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 12.11.2004 року за реєстровим №10322, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна у реєстровій книзі за № д. 1292-196/7667 від 07.12.2004 року, позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.19-20 - копія). Як вбачається з довідки форми №3 від 05.03.2014 року, квартира [ADDRESS] є однокімнатною, житловою площею 11,50 кв. м, загальною площею 22,10 кв. м; зареєстровані в квартирі три особи - сторони, а також малолітня дитина - [PERSON], 2004 року народження; відповідач [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі з 2007 року (а.с.9). [PERSON] і [PERSON] (сторони) перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.08.2004 року, в шлюбі сторони мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO]; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.08.2012 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8, 10, 14). Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами. Позивачка [PERSON] не заперечує факт постійного проживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі по теперішній час. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ними для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї та інших осіб. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст.157 ЖК України членів сім»ї (колишніх членів сім»ї) власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу; виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з позовної заяви позивачки [PERSON], вона зазначає, що заходи громадського впливу, що вживались до відповідача, це її розмови з відповідачем, її усні звернення до житлово-експлуатаційного органу, прохання сусідів до відповідача припинити протиправні дії (скандали), тощо. До матеріалів справи позивачкою [PERSON] долучено копію постанови від 20.05.2014 року про притягнення [PERSON] (відповідача) до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КпАП України у вигляді штрафу в розмірі 51,00 грн.; згідно постанови «[PERSON] протягом місяця вчиняв психологічне насильство по відношенню своєї колишньої дружини за місцем проживання [ADDRESS], чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України» (а.с.41); тобто такий захід впливу мав місце після пред»явлення позову [PERSON] по даній справі в суд. Будь-яких інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачкою судові не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не доведені в судовому засіданні, заперечення відповідача проти позову позивачкою фактично не спростовані, тому в задоволенні позову має бути відмовлено.

Outcome: dismissed