Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом також - заявник) звернулась до суду з даною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що вона є дружиною [PERSON], 22.09.1956р.н., який помер 28.07.2017р. у м.Макіївці Донецької області. Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті від 19.09.2017р. №15.31-24/1918, оскільки заявником для підтвердження факту смерті подано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року №545 (далі за текстом - Наказ). Встановлення факту смерті заявнику необхідно для реєстрації смерті у відділі РАЦС на території України. Просить встановити факт смерті [PERSON], 22.09.1956р.н., який помер 28.07.2017р. у м.Макіївка Донецької області. Заявник [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги підтримала з причин викладених в заяві про встановлення факту смерті, просила їх задовольнити. Також в судовому засіданні надала фотознімок місця поховання. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, розглянувши справу у межах заявлених вимог,\~дослідивши письмові документальні докази, представлені в обґрунтування заяви, фотознімки місця поховання, вважає, що подана заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно довідки №0000297063 від 14.08.2017р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявник [PERSON] є переселенцем та мешкає за адресою: Донецька область, Добропільський район, м.Білицьке, вул.Паркова, 25/1. Заявниця є дружиною померлого, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 18.09.1981р. Палацом одруження м.Макіївки Донецької області, актовий запис № 3199, серія ІІІ-НО №448193. [PERSON] зверталась до Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для реєстрації смерті [PERSON], але листом від 19.09.2017р. №15.31-24/1918, було відмовлено, оскільки заявником для підтвердження факту смерті подано документ, форма якого не відповідає формі визначеній Наказом. З копії лікарського свідоцтва про смерть №356 від 28.07.2017р., виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги №5 м. Макіївки, затвердженого наказом МЗ ДНР, вбачається фіксування смерті гр.[PERSON], 22.09.1956р.н., який помер 28.07.2017р. в місті Макіївка. Вказана копія лікарського свідоцтва про смерть видана закладом, який розташований на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Допитана у судовому засіданні, в якості свідка гр.[PERSON] пояснила, що вона є дружиною гр.[PERSON], який постійно проживав в [INFO]. Підтверджує факт смерті свого чоловіка, який помер 28.07.2017р. в м. Макіївка, а також підтверджує місце поховання чоловіка на цвинтарі в с.Лісне, яке знаходиться в Кіровському районі м.Макіївка. Засвідчила факт місця поховання чоловіка, яке зображено у наданому в судовому засіданні фотознімку. Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного. Як передбачено ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Пунктом другим частини першої ст.257-1 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. В судовому порядку можуть також бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Приписами ч.2 ст.259 ЦПК України встановлено, що рішення суду про встановлення фактів, які підлягають реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398-VI від 01.07.2010р., державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою або рішенням суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (далі за текстом Закон) тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.9 Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Надана заявником копія лікарського свідоцтва про смерть, яка видана установою на тимчасово окупованій території України, відповідно до ст.19 Конституції України та Закону не є дійсною і не може створювати правових наслідків. Між тим, суд приймає до уваги розяснення ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ про застосування положень ст.257-1 ЦПК України, що викладені у листі від 15.04.2016 року №9-1130/0/4-16, та практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справах проти Туреччини(«Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також справах проти Молдови та Росії («Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilasku and Others v. Moldova and Russia»), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, із врахуванням «намібійського винятку», приходить до висновку, що рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватися на дотриманні вимог ст.213 ЦПК України, щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на непідконтрольній території. При цьому, суд звертає увагу заявника на позицію Верховного суду України, викладену в п.18 Постанови Пленуму №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», згідно якої, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті. Підсумовуючи викладене, приймаючи до уваги викладені заявником обставини, фотознімок місця поховання гр.[PERSON], з огляду на сукупність досліджених доказів, відсутність заперечень з боку заінтересованої особи, з метою захисту прав особи, суд вважає, що заявлені вимоги про встановлення факту смерті підлягають задоволенню.

Outcome: approved