Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

[PERSON] 13 травня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення пені /неустойки/ за просрочення по сплаті аліментів на утримання повнолітньої дитини до її повноліття. Позивач у своєму позові посилалася на те, що вона з 26 червня 1999 року з відповідачем перебували в шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] , сімейне життя не склалося і рішенням суду в 2006 році шлюб між ними розірвано, зараз вони разом не мешкають, неповнолітні діти після розлучення залишилися мешкати з матір`ю; відповідач не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в вихованні та утриманні своїх дітей і позивачка вимушена була звертатися до суду з позовами про стягнення з відповідача аліментів на утримання вказаних неповнолітніх дітей, ці аліменти рішенням суду від 16 березня 2016 року були стягнені з 26 серпня 2014 року, рішення виконувалося; але відповідач і потім належним чином не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в вихованні та утриманні своїх дітей, не добросовісно відноситься до сплати вказаних аліментів і витрат, через що на травень 2019 року мається заборгованість в сумі 103 503 грн. 20 коп.. Відповідно до ст. 196 СК України позивач має право вимагати від боржника по аліментам неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми не сплачених аліментів за кожний день просрочки. Користуючись вказаним, позивач і заявив вимоги про стягнення з відповідача пені по сплаті аліментів на утримання своїх вказаних тепер вже повнолітніх дітей, яка, на її думку, зараз становить заявлену позовом суму. Звернулася з цим питанням до відповідача, отримала відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та їх дітей не змінилося, фактично відповідач усунувся від виховання та утримання дітей, вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням їх вказаних дітей, тому просила стягнути з відповідача на її користь вказану пеню по сплаті аліментів на утримання цих неповнолітніх дітей, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Позовні вимоги визнав частково, дійсно з позивачкою перебували в шлюбі, мають вказаних двох дітей, розлучилися, він знає про аліменти і через тяжкі сімейні обставини і стан здоров`я тимчасово не платив аліменти, але зараз виплачує, добровільно надає матеріальну і іншу допомогу на утримання дітей, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суд, має іншу сім`ю і там є малолітня дитина (яка хворіє), яких він також утримує, просив винести рішення по закону про часткове задоволення позову і справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 26 червня 1999 року з відповідачем [PERSON] перебували в шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , (вже повнолітня) і дочку [PERSON] , [INFO] , сімейне життя не склалося і рішенням суду в 2006 році шлюб між ними розірвано, зараз вони разом не мешкають, неповнолітні діти після розлучення залишилися мешкати з матір`ю; відповідач не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в вихованні та утриманні своїх дітей і позивачка вимушена була звертатися до суду з позовами про стягнення з відповідача аліментів на утримання вказаних неповнолітніх дітей, ці аліменти рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року були стягнені з 26 серпня 2014 року, рішення виконувалося; але відповідач і потім належним не приймав участі в вихованні та утриманні своїх дітей, не добросовісно відноситься до сплати вказаних аліментів і витрат, через що на травень 2019 року, як стверджує позивач, утворилася заборгованість в сумі 103 503 грн. 20 коп.. Відповідно до ст. 196 СК України позивач має право вимагати від боржника по аліментам неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми не сплачених аліментів за кожний день просрочки. Користуючись вказаним, позивач і заявив вимоги про стягнення з відповідача пені по сплаті аліментів на утримання своїх вказаних тепер вже повнолітніх дітей - 772 581 грн. 44 коп., яка, на її думку, до сплати зараз становить заявлену позовом суму - 103 503 грн. 20 коп. (100 відсотків заборгованості по аліментам). Звернулася з цим питанням до відповідача, отримала відмову. Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , (вже повнолітня) і дочки [PERSON] , [INFO] , він не звільняється від обов`язку щодо утримання цих дітей відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України. На теперішній час позивач мешкає разом зі своїми дітьми, займається їх вихованням та утриманням, лікуванням. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та дітей фактично майже не змінилося, позивач зараз фактично сама займається утриманням та вихованням їх неповнолітньої дочки. Відповідач на утримання вказаних своїх дітей матеріальну допомогу надає не регулярно і в різних сумах і проявах, тому мати цих дітей вимушена була звернутися з позовом до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] (вже повнолітня) і [PERSON] , остання зараз свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідача, тому суд вважав можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини на час неповноліття. При цьому суд врахував ті обставини, що відповідач працює, має стабільні доходи і певне матеріальне становище, аліментів відповідач нікому іншому не платить, стягнень за іншими виконавчими документами з відповідача не проводиться. Відповідно до ст. 196 СК України позивач має право вимагати від боржника по аліментам (відповідачки) неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми не сплачених аліментів за кожний день просрочки. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач працевлаштований, має тяжке матеріальне і сімейне становище, сплачувати аліменти не відмовляється, але зараз сплачувати аліменти в повній мірі немає з чого, просив врахувати його вказаний стан. Позовні вимоги грунтуються на тому, що на виконанні в Амур- Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження ВП № 51486963 про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання його доньок: неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягуючи аліменти до досягнення дітьми повноліття на користь матері дітей - [PERSON] починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, а саме з 26 серпня 2014 року. Позивач стверджує, що станом на 01 травня 2019 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів складає 103 503.20 грн., що підтверджується розрахунком державного виконавця, який додано до позову. На підставі існування цієї заборгованості, позивачем складений розрахунок пені за період з серпня 2014 року по квітень 2019 року, який на її думку складає 772 581.44 грн. У своїй позовній і заяві [PERSON] вимагає стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 103 503.20 грн. З позовними вимогами відповідач не погоджується, оскільки зазначений розмір заборгованості не відповідає дійсності, що підтверджується наступним. Позивачем до свого позову долучено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року по справі № 201/18138/15-ц про стягнення аліментів з [PERSON] та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів складений державним виконавцем в межах ВП № 51486963. Відповідно до зазначеного розрахунку заборгованість зі сплати аліментів за період з серпня 2014 року по 01 травня 2019 року складає 103 503.20 грн. Дійсно, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року було стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання його доньок: неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітньої [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягуючи аліменти до досягнення дітьми повноліття на користь матері дітей [PERSON] , починаючи з дня пред`явлення позову, а саме: з 26 серпня 2014 року. 25 січня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по тій же справі була винесена ухвала, якою виправлено описки, допущені у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року. Серед виправлених описок, також, зазначено, що період стягнення починається з дня пред`явлення позову, а саме: з І7 грудня 2015 року (вказана ухвала є в матеріалах виконавчого провадження № 51486963). Враховуючи зміну дати, з якої необхідно починати стягнення цих аліментів, [PERSON] 15 травня 2019 року звернувся до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТ УЮ у Дніпропетровській області з заявою про здійснення перерахунку розміру заборгованості по аліментах та надання йому нової довідки про заборгованість. За результатами розгляду вказаної заяви державним виконавцем [PERSON] .В виданий новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, відповідно до якого за період з грудня 2015 року по квітень /включно/ 2019 року заборгованість складає вже 81 177.89 грн.. Однак, у повторно виданому розрахунку заборгованості державним виконавцем не враховано, що [INFO] [PERSON] виповнилось 18 років, а отже з жовтня 2018 року по травень 2019 року аліменти необхідно стягувати лише на одну дитину. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька і на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно частини 3 вищевказаної статті, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. У цьому випадку рішенням суду було визначено єдину частину від заробітку (доходу) на двох дітей - 1/3 частина, тобто по 1/6 частині від доходів на кожну дитину. Отже, після досягнення [PERSON] 26 вересня 2018 року повноліття та починаючи з жовтня 2018 року аліменти повинні нараховуватись на одну дитину у розмірі 1/6 частини від заробітку. За період з жовтня 2018 року по квітень 2019 року сума аліментних платежів державним виконавцем вираховувалась як 1/3 частина від середньої заробітної плати - 2 824 грн., що є помилковим. Оскільки розмір середньої заробітної плати у вказаному періоді складав 8 484 грн., то 1/6 частина від цього розміру складає 1 412.33 грн. Тобто, щомісячно в період з жовтня 2018 року по квітень 2019 до стягнення підлягали аліменти в сумі 1 412.33 грн. Отже, за 7 місяців (з жовтня 2018 року по квітень 2019 року) загальна сума складає 9 886.31 грн. (7х1412.33 грн.), а не 19 772.69 грн., а значить загальна сума заборгованості завищена та повинна бути зменшена на 9 886.31 грн. Враховуючи загальний розмір заборгованості, зазначений державним виконавцем в розрахунку за період з грудня 2015 року по квітень 2019 роки - 81 177.89 грн. та необхідність за період з жовтня 2018 року по квітень 2018 роки зменшити суму заборгованості на 9 886.31 грн., отримуємо наступну суму заборгованості 81 177.89 грн. - 9 886.31 грн.=71 291.58 грн. Таким чином, розмір заборгованості за період з грудня 2015 року по квітень 2019 року складає 71 291.58 грн.. У відповідності до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. [PERSON] у своєму позові зазначено, що заходи, передбачені ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Лісовою А.М. до відповідача не застосовувались. Однак вказане не відповідає дійсності. Частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Статтею 196 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». В матеріалах виконавчого провадження № 51486963 міститься постанова про накладення штрафу на боржника, винесена державним виконавцем 20 листопада 2008 року. Відповідно до вказаної постанови на боржника [PERSON] накладено штраф у розмірі 43 466.33 грн. Вказана постанова державного виконавця про накладення штрафу на боржника від 20 листопада 2018 року, як стверджує відповідач, є чинною і на теперішній час, а тому в даному випадку максимальний розмір пені - це як різниця між сумою заборгованості (71 291.58 грн.) та розміром застосованих заходів примусового виконання, штрафу (43 466.33 грн.), а отже: 71 291.58 грн.- 43 466.33 грн. = 27 825.25 грн. Тобто, максимальний розмір пені, який у вказаній справі може бути застосований до відповідача, на його думку, по справі не може перевищувати 27 825.25 грн. Статтею 196 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У відповідача [PERSON] [INFO] у повторному шлюбі народилась ще одна дитина - син [PERSON] , який має статус дитини-інваліда відповідно до посвідчення дитини-інваліда від 27 жовтня 2017 року та проживає разом з ним і перебуває на його повному утриманні. Син відповідача з народження має аномалії, а саме згідно висновку спеціаліста № 686 від 27 червня 2012 року він мав розщелину верхньої губи зліва, твердого і м`якого неба, деформація альвеолярного відростка верхньої щелепи, і крила носа зліва, порушення функції жування, ковтання та мовлення (згідно консультативного висновку спеціаліста). Дитині неодноразово проводились оперативні втручання, зокрема пластика дефекту між шлункової перегородки, перев`язки відкритого артеріального протоку, що підтверджується консультативним висновком дитячого кардіолога від 02 жовтня 2015 року. 24 квітня 2019 року [PERSON] була здійснена операція - ринопластика (діагноз вроджена деформація носа), що підтверджується випискою з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № ЗА4051 . Обов`язкове проведення життєво необхідних операції сину відповідача та оплата його лікування призвели до значної зміни його матеріального стану та неможливості своєчасно і в повному обсязі здійснювати сплату аліментних платежів на користь [PERSON] . Крім того, за час виникнення заборгованості по аліментах [PERSON] не мав постійного місця роботи та не мав постійного заробітку. Факт відсутності постійного заробітку підтверджується матеріалами виконавчого провадження ВП № 51486963, яке перебуває на виконанні в Амур- Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Вказана ситуація і призвела до виникнення певної заборгованості зі сплати аліментів. На теперішній час [PERSON] вже частково сплачена існуюча заборгованість зі сплати аліментів та щомісячно з його заробітної плати відраховується 50% з метою погашення існуючої заборгованості по аліментах. Однак, до теперішнього часу на утриманні позивача перебуває дружина, з якою він проживає, та їх спільна дитина, які потребують матеріального забезпечення. [PERSON] на теперішній час перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки значних витрат потребує реабілітація та лікування його сина, а також необхідність погашати заборгованість зі сплати аліментів. Враховуючи викладене, відповідач по справі просить суд вирішити питання щодо можливості зменшення розміру неустойки з урахуванням тяжкого матеріального та сімейного стану платника аліментів та можливості хоч якось в подальшому здійснювати лікування свого сина та сплачувати існуючу заборгованість по аліментах. Суд приймає до уваги також і те, що в матеріалах виконавчого провадження № 51486963 міститься постанова від 20 листопада 2018 року про накладення на боржника штрафу, передбаченого частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», в розмірі 43 466.33 грн. Але дана постанова скасована постановою про перевірку виконавчого провадження від 16 травня 2019 року, винесеною начальником АНД ВДВС м. Дніпра Шевченко С. І., а саме пункт 6 даної постанови скасовує постанову про накладення штрафу на боржника від 20 листопада 2018 року. Крім того, 16 січня 2020 року державним виконавцем АНД ВДВС міста Дніпра Лісовою А. М. винесена нова постанова про накладення штрафу на боржника на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» у розмірі 21 015.76 грн. Відповідно до абзацу 2 частини 1 ст. 196 Сімейного кодексу України у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки на теперішній час державним виконавцем винесена постанова про накладення на відповідача штрафу, передбаченого ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», то сума пені, що має бути стягнута з відповідача, дорівнює: 71 291.58 грн.- 21 015.76 грн. = 50 275.82 грн. Відповідач у поясненнях по справі також посилається на частину 2 ст. 196 Сімейного кодексу України, відповідно до якого розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, та просить суд вирішити питання щодо можливості зменшення розміру неустойки. Зменшення розміру неустойки є правом, а не обов`язком суду. Також суд має врахувати ту обставину, що відповідач увесь час з моменту народження спільних дітей сторін не приймав участі в їх утриманні. Обов`язок по утриманню дітей не виконувався відповідачем. Після винесення рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року (справа № 201/18138/15) відповідач неодноразово обіцяв сплачувати аліменти на утримання своїх спільних з позивачкою дітей, проте, як це вбачається з розрахунку заборгованості станом на 01 січня 2020 року, практично нічого не сплачував. Відповідач не намагався знайти постійну роботу, щоб хоча б частково сплачувати присуджені з нього аліменти. Оскільки відповідач не працював, розрахунок заборгованості проводився державним виконавцем, виходячи із середньої заробітної плати по м. Дніпропетровську. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Тобто, відповідач [PERSON] повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дітей. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] звільнена від сплати судового збору, не сплатила вказане, тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.. Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків. Вищезазначене підтверджено і доведено доказами. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] пеню за просрочення сплати аліментів за період з 17 грудня 2015 року по 01 травня 2019 року в сумі 50 275 грн. 82 коп., а також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., в задоволенні ж решти вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за просрочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини до її повноліття слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення пені /неустойки/ за просрочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial