Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради, в якій просять визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , посилаючись на наступне. [PERSON] та її син [PERSON] є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2009 року. В спірній квартири зареєстровані відповідачі: [PERSON] - колишня співмешканка позивача [PERSON] та неповнолітня дочка позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON] . Відповідачі у спірній квартирі не проживають з 2015 року, оскільки після того, як відносини між [PERSON] та [PERSON] не склалился, відповідачі вибули з квартири до іншого постійного місця проживання. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з тих підстав, які викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Додатково пояснила, що вона разом з дитиною з серпня 2018 року проживала в Сєвєродонецьку в квартирі по [ADDRESS] , а потім останні три місяці проживала та проживає в квартирі [ADDRESS] , яку вона орендує у своєї подруги. З серпня 2018 року вона не вчиняла спроб повернутися до квартири [ADDRESS] . Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він з 1978 року проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто на одній сходовій клітці з квартирою позивачів. Відповідача [PERSON] він останній раз бачив близько двох років тому в квартирі № 13 , при цьому він ніколи не був свідком того, щоб відбувалися якісь конфлікти з приводу повернення до цієї квартири. Дослідивши письмові матеріали справи, допитавши свідка, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (1/3 частка) та [PERSON] (2/3 частки), що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири серії ВМЕ № 598922, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу 26.06.2009 року, а також копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» № 23589566 від 15.08.2009 року, копією технічного паспорта, виданого Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» 11.07.2009 року. Згідно із копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області 29.07.2010 року, [PERSON] народилася [INFO] у місті Сєвєродонецьк Луганської області, Україна, батьком записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] . З копії домової книги для прописки громадян, які проживають у квартирі [ADDRESS] , вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: позивач по справі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради від 27.11.2019 № 6213, з метою захисту житлових прав малолітньої дитини, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради повністю заперечує проти позовних вимог, які зазначені у позові, та вважає недоцільним позбавлення права користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищевикладені норми, а також те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації не проживають більше одного року, що підтверджується як показаннями свідка, так і поясненнями відповідача [PERSON] , суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою підлягають задоволенню. При цьому суд додатково враховує, що відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала, що з серпня 2018 року вона не вчиняла спроб повернення до квартири позивачів. Тобто, перешкоди у поверненні до спірної квартири відповідачу та її дитині не чинилися. Стосовно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про те, що вказаний Орган заперечує проти позбавлення неповнолітньої дитини права користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. По-перше, суд зазначає, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі необґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку. По-друге, суд зазначає, що ані Конституція України, ані Конвенція про права дитини, ані Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ані Сімейний кодекс України, ані Житловий кодекс УРСР, ані Закон України «Про охорону дитинства», ані Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім`ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405, 406 ЦК незалежно від віку особи. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірного житлового будинку відповідачі не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідачів в спірному житловому приміщенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що представник позивача в судовому засіданні 23.01.2020 просив не стягувати з відповідачів судовий збір, у зв`язку із чим суд вважає справедливим та розумним не стягувати з відповідачів судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved