Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

[PERSON] в березні 2021 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Позов мотивований тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після смерті батька відкрилась спадщина на частку трикімнатної квартири в [ADDRESS] , загальною площею 62,1 кв.м. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.03.2008 року у справі № 2-210/09, квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Раніше вказана квартира належала на праві особистої власності [PERSON] оскільки він вніс повністю пайові внески за період з 1988 року по 1993 рік. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 11.12.2007 року шлюбні відносини [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис № 1635. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дочки - [PERSON] та [PERSON] [PERSON] написала нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь сестри [PERSON] , інших дітей у батька не було. 21.10.2020 року позивач звернулася із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. Однак, за життя спадкодавця між подружжям не було укладено договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а в технічній документації відсутні відомості про особисті частки вищевказаної квартири, що в свою чергу лишає нотаріуса можливості визначити склад спадкового майна. За таких підстав позивачу у видачі свідоцтва відмовлено. Відповідно до інформації з витягу про державну реєстрацію прав від 25.12.2010 року, номер запису 26 в книзі 879 за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, слід встановити, що частка кожного спірної квартири за вищезазначеною адресою, яка була придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] становить Ѕ ідеальну його частину. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визначити, що частка померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру, загальною площею 62,1 кв.м. розташовану за адресою: [ADDRESS] становила Ѕ ідеальну його частину. Представник позивача згідно заяви позов підтримав. Відповідач [PERSON] згідно заяви позов визнала та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] . Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] у віці 60 років у м. Вінниця помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , від 24.03.2020 року. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 19.02.1993 року, де в графі батько вказаний [PERSON] , в графі мати [PERSON] . Після смерті батька відкрилась спадщина на частку трикімнатної квартири в [ADDRESS] , загальною площею 62,1 кв.м. Відповідно до інформації з витягу про державну реєстрацію прав від 25.12.2010 року, номер запису 26 в книзі 879 за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру, за адресою: [ADDRESS] (рішення суду, справа № 2-210/09, 18.03.2008 року, Ленінський районний суд м. Вінниці). 21.10.2020 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Конюк В.О. для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] на частку квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належну батькові [PERSON] на підставі рішення Ленінскього районного суду м. Вінниці від 18.03.2008 року, справа № 2-210/09. Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Конюк В.О. постановою від 19.11.2020 року № 178/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належну її батькові [PERSON] , який помер [INFO] , так як нотаріус не може визначити склад спадкового майна, а саме: на яку частку вищевказаної квартири необхідно видавати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1261 ЦК України позивач є спадкоємцем першої черги за Законом, як дочка, відповідно до ст. 1218 ЦК України до неї переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок її смерті. Пунктом 23 Постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З роз`яснень в Постанові Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що особа яка не має змоги реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку набуває право на звернення до суду у порядку позовного провадження. Згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані, повністю підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved