Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

[PERSON], (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» (далі відповідач, ПАТ «Київобленерго»), в якому вказав, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.09.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Макарівського районної державної нотаріальної контори [PERSON], ним було набуто право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS]. Окрім позивача, аналогічне право власності на 1/6 частину було набуто [PERSON]. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачем 22.09.2017 року було зареєстровано право власності на 1/6 частину вищезазначеного житлового будинку, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна [NUMBER], номер запису про право власності 22478479. Оскільки в даному будинку ніхто окрім позивача не проживає, тому з ним, як зі споживачем електричної енергії, було укладено договір про користування електричною енергією №200587471. Але з незрозумілих причин, без будь-якого аргументування термін дії договору було обмежено до 20.04.2018 року. 06.04.2018 року позивач звернувся до заступника начальника Макарівського РП ПрАТ «Київобленерго» Близнюка С.М. з заявою про продовження строку дії раніше укладеного договору про користування електричною енергією постачання. Проте, у задоволенні його заяви було відмовлено з посиланням на необхідність згоди на укладення даного договору всіх співвласників будинку або рішення суду. Зазначені дії заступника начальника Макарівського РП щодо відмови в укладенні зі мною договору про користування електричною енергію строком на три роки вважає незаконними. Враховуючи викладене, посилаючись на ст. 1, 26 Законом України «Про електроенергетику», п.п. 3, 15, 17, 48, 53 Правил користування електричною енергією для населення, оскільки за місяць до закінчення раніше укладеного Договору про постачання електричною енергією, жодною із сторін не було заявлено про його розірвання або внесення змін, а законодавством передбачено укладання договору на три роки, тому вважає, що є всі підстави для продовження дії раніше укладеного Договору на строк три роки. Разом з тим, оскільки лише позивач проживає у успадкованому житловому будинку та користується електричною енергією, а інші співвласники, яким позивачем направлялися листи про надання згоди на укладання Договору не реагують на його звернення, тому саме з позивачем слід укласти Договір про постачання електричної енергії, як єдиним споживачем строком на три роки. Отже, позивач вважає, що його права та законні інтереси були порушені, тому він має право звернутися до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів, та просив суд визнати за ним право на укладення договору №200587471 про користування електричною енергією від 26.10.2017 року з ПрАТ «Київобленерго» строком на три роки. Ухвалою суду від 04.09.2018 року позовну заяву [PERSON], прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія ухвали суду від 04.09.2018 року та позовна заява з додатками відповідачем отримана 28.09.2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0800104264952. Протягом встановленого судом строку, 12.10.2018 року відповідач подав відзив на позов, при цьому направивши його копію та копії всіх доданих до нього документів позивачеві. У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. На обґрунтування заперечень відповідач вказав, що позивачем заявлені вимоги про визнання договору укладеним на певний строк, що не відповідає способам захисту судом цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України, а відтак позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права. Також вказав, що відповідно до п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року №1357 (далі по тексту ПКЕЕН) у разі коли обєкт побутового споживача перебуває у власності (користуванні) декількох осіб, електропостачальник укладає договір з одним із співвласників (користувачів) за умови наявності письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відповідна відмітка в договорі. Відповідач не має законних та правових підстав укласти договір про користування електричною енергією з позивачем, не отримавши згоду всіх співвласників. Крім того, відповідач вказав, що Закон України «Про електроенергетику» від 16.10.1997 року№ 575/97-ВР, на який посилається у позові позивач, втратив чинність 13.04.2017 року, натомість набрав чинності новий Закон України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 року № 2019-VIII. Тобто, не є правомірним обґрунтування позивачем позовних вимог посилання на норми Закону України «Про електроенергетику», який втратив чинність. Відповідь на відзив у встановлений судом строк позивачем не подана. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.09.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Макарівського районної державної нотаріальної контори [PERSON], позивачем набуто право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS]. Як вбачається із вказаного свідоцтва, 1/6 частина цього житлового будинку також є власністю [PERSON], а свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину на імя [PERSON] ще не видано (а.с. 8). Решта Ѕ частини будинку належить [PERSON], що відтверджується Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 05.02.2004 року про затвердження мирової угоди та свідоцтвом про право особистої власності на будинок 18.10.1994 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.06.2005 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачем 22.09.2017 року було зареєстровано право власності на 1/6 частину вищезазначеного житлового будинку, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна [NUMBER], номер запису про право власності 22478479 (а.с. 9). Згідно довідки Копилівської сільської ради від 09.08.2018 року № 357 у будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], та проживає один (а.с. 16). 26.10.2017 року між відповідачем та позивачем, як зі споживачем електричної енергії було укладено договір про користування електричною енергією №200587471 (а.с. 10-11). Згідно п. 29 вказаного договору договір укладено на три роки, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна зі сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення. При цьому, навпроти назви розділу договору «Термін дії договору» від руки написано «до 20.04.2018 року», що не відповідає терміну дії договору, надрукованому у його п. 29, та не зазначено жодних застережень щодо внесення змін по вказаного пункту чи «виправленому вірити» (а.с. 10). 06.04.2018 року позивач звернувся до заступника начальника Макарівського РП ПрАТ «Київобленерго» Близнюка С.М., з заявою про продовження строку дії раніше укладеного договору про користування електричною енергією постачання (а.с. 12). У відповідь на заяву позивача було відмовлено з посиланням на необхідність згоди на укладення даного договору всіх співвласників будинку або рішення суду (а.с. 13). У відповідь на скаргу позивача на адресу Голови правління ПрАТ «Київобленерго» йому повідомили, що 24.10.2017 року позивачем було надано гарантійний лист про надання згоди усіх співвласників будинку до 20.04.2018 року, а тому за відсутності документів, передбачених вказаним гарантійним листом підстав для продовження строку дії договору не вбачається (а.с. 15). Також судом встановлено, що 24.02.2004 року між [PERSON] (батьком позивача) та відповідачем було укладено Договір про користування електричною енергією №41/104, за умовами якого відповідач постачає електричну енергію за адресою [ADDRESS]. 02.04.2017 року відповідачем у відповідності до п. 37 Правил проводилась перевірка обєкту відповідача за адресою: [ADDRESS]. Під час проведення даної перевірки за вказаною адресою було виявлено факт порушення гр. [PERSON], п. 35, 48, 53 ПКЕЕН, а саме: «самовільне підключення струмоприймачів 220 В перед приладом обліку ектричної енергії . Змонтовано безоблікове відгалуження прихованим способом у гофрі. Електрична енергія, що споживалась не обліковувалась та не оплачувалась. Комісією, за присутності позивача було проведено засідання по розгляду акту № К34300 від 02.04.2017 року, під час якого Комісією було прийнято рішення нарахувати вартість не облікованої електричної енергії на суму 63 653 грн. 35 коп. Крім того, під час розгляду Акту, комісією було встановлено, що Договір про користування електричної енергії № 41/104 від 24.02.2004 р. за вищевказаною адресою було укладено між Товариством та [PERSON], (батьком позивача). Відповідно на запит відповідача до Копилівської сільської ради щодо встановлення фактичного власника житлового будинку за адресою [ADDRESS], було отримано відповідь, що [PERSON], помер, а на даний час у будинку мешкає та зареєстрований [PERSON]. Під час розгляду комісією акту про порушення позивачу було розяснено щодо порядку переукладення договору про користування електричною енергіє, що регулюється п. 3 ПКЕЕН. 24.10.2017 року на адресу відповідача від позивача надійшла заява про переоформлення договору про користування електричною енергією, разом з пакетом документів. Але враховуючи той факт, що для укладення договору про користування з одним із співвласників (користувачів), за умови наявності письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відповідна відмітка в договорі (п. 6 ПКЕЕН, ст. 358 ЦК України), необхідний деякий час, до чого відповідач поставився з розумінням. Та враховуючи фактичне проживання позивача за адресою постачання електричної енергії, пішов на зустріч [PERSON] та уклав договір на 6 місяців. При цьому, позивач надав гарантійний лист. 26.10.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено строковий договір про користуванця електричною енергією № 200587471 за адресою постачання електричної енергії [ADDRESS], де у п. 18 вищевказаного Договору вказана заборгованість по акту, яка становить 63 653,35 грн. У звязку з тим, що 06.04.2018 року позивач не отримав згоди співвласників на укладення правочину, але звернувся до ПрАТ «Київобленерго» з відповідною заявою, відповідач розяснив [PERSON], порядок здійснення права спільної власності ( Гл 26 ЦК України), крім того було розяснено порядок отримання згоди співвласників на укладення договору в судовому порядку, або ж порядок нового приєднання виділеного чи поділеного обєкту нерухомого майна за адресою постачання електричної енергії. Вирішуючи вимоги за позовом, суд керується наступним. Відповідач є субєктом господарювання, що отримав ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами на території Київської області. Оскільки відповідач являється ліцензіатом з продажу, а також постачання електричної енергії, тому під час здійснення своєї діяльності керується вимогами нормативних документів, яких, зокрема, мають дотримуватися і споживачі електричної енергії. Взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 року № 2019-VIII (далі по тексту Закон № 2019-VIII), Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-ІV, Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року №1357 (далі по тексту - ПКЕЕН), які діяли на момент вчинення виникнення спірних відносин 26.10.2017 року, Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженої Постановою НКРЕ 04.05.2006 р. № 562 (надалі - Методика), Договором про користування електричною енергією та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Постанови від 14.03.2018 № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» втратили чинність: Постанова Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України (далі - НКРЕКП) від 31.07.1996 №28 «Про затвердження Правил користування електричною енергією»; Постанова Кабінету міністрів України від 26.07.1999 №1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення». На зміну їм набрали чинності «Правила роздрібного ринку електричної енергії». Кодекс систем розподілу. Кодекс комерційного обліку електричної енергії. Але, варто зазначити, що пунктом 6 Постанови «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», затвердженої НКРЕ КП № 312 від 14.03.2018р., до укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, який укладається зі споживачем, договірні відносини між споживачем та суб'єктом господарювання, що провадить діяльність з розподілу електричної енергії на підставі ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами (або ОСР як правонаступником за договорами про користування електричною енергією та договорами про постачання електричної енергії), урегульовуються окремими положеннями діючих договорів про користування електричною енергією або договорів про постачання електричної енергії (у частині взаємовідносин споживача і електророзподільної організації), які не суперечать вимогам чинного законодавства у сфері електроенергетики. Зокрема сторони керуються вимогами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) з питань потужності, якості електроенергії, окремих процедурних питань тощо. У разі виникнення суперечності між нормами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) та нормами законодавства про електроенергетику сторони керуються вимогами чинного законодавства. Після укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії договори про користування електричною енергією та договори про постачання електричної енергії продовжують свою дію в частині регулювання відносин щодо заборгованості/переплати за цими договорами з відповідними правами та обов'язками, пов'язаними з такою заборгованістю/переплатою, а також щодо нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії тощо. Статтею 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Статтею 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачені обов'язки та відповідальність споживачів енергії, зокрема: додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної енергії згідно із законодавством України. Згідно п 3. ПКЕЕН, що були чинними на момент виникнення спірних правідносин, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією(додаток 1) і укладається на три роки. Договір про користування електричною енергією (далі - договір) вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін. Електропостачальник, що здійснює постачання електричної енергії на закріпленій території, не має права відмовити побутовому споживачу, електроустановки якого розташовані на такій території, в укладенні договору за умови, що нова електроустановка побутового споживача приєднана або потужність для діючої електроустановки побутового споживача збільшена в установленому законодавством порядку. У разі коли обєкт побутового споживача перебуває у власності (користуванні) декількох осіб, електропостачальник укладає договір з одним із співвласників (користувачів) за умови наявності письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відповідна відмітка в договорі. Таким чином відсутність згоди інших співвласників на укладення договору постачання електричної енергії є перешкодою для його укладення із позивачем у справі, тому відповідач мав право відмовити у переукладенні договору із позивачем. Проте, як було встановлено судом, такий договір між сторонами був укладений, при чому строк його дії згідно п. 29 вказаного договору, як і у Типовому договорі, договір укладено на три роки, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна зі сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення. При цьому, навпроти назви розділу договору «Термін дії договору» від руки написано «до 20.04.2018 року», що не відповідає терміну дії договору, надрукованому у його п. 29, та не зазначено жодних застережень щодо внесення змін по вказаного пункту чи «виправленому вірити» (а.с. 10). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як передбачено ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З договору не вбачається, що договір від 26.10.2017 року між відповідачем та позивачем про користування електричною енергією №200587471 було укладено на 6 місяців, оскільки він не містить застережень щодо цього та прямо суперечить п. 29 договору. Крім того, суд звертає увагу, що законодавством, що регулює діяльність на ринку електроенергетики та нормативні акти у цій сфері не передбачають можливості укладення договору під гарантійний лист споживача. Враховуючи викладене, суд не вбачає порушення прав позивача діями відповідача. Крім того, слід зазначити, що заявлені позивачем позовні вимоги про визнання договору укладеним на певний строк, не відповідають способам захисту судом цивільних прав та інтересів, передбачених ст.16 ЦК України. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або ос порене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміється закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України та він не є вичерпним. Разом із тим, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Оскільки суд не вбачає порушення прав позивача у даному спорі, суд відповідно не може і здійснити його захист, а відтак у позові слід відмовити повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed