Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Кам'янського району електромереж, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0934 га з кадастровим номером [NUMBER], розташована за адресою по [ADDRESS]. На цій земельній ділянці розміщене нерухоме майно, до якого здійснюється електропостачання Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Кам'янського району електромереж (далі - Відповідач). Позивач як власник відповідної земельної ділянки бажала знести вказане нерухоме майно, так як вважала його самочинним будівництвом, проте для цих дій Відповідач не здійснив остаточного відключення вказаного нерухомого майна від постачання електроенергії, посилаючись на наявність договірних відносин з [PERSON], який користується цим майном. Вважала, що ніяких договірних відносин між Відповідачем та [PERSON] не існує, та просила суд ухвалити рішення, яким зобов'язати ПАТ «Черкасиобленерго» здійснити відключення електропостачання за адресою по [ADDRESS], демонтувавши прилад обліку електричної енергії та лінію електропередач, яка веде до нього. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Представник Відповідача заперечував проти задоволення позову, просив у ньому відмовити. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Позивач на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.2014 року являється власником земельної ділянки площею 0,0934 га з кадастровим номером [NUMBER], розташована за адресою по [ADDRESS] (а.с. 9-11). Сторонами визнається той факт і отже не потребує доказуванню у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України , що на вказаній земельній ділянці знаходиться об'єкт нерухомого майна, яким користується третя особа [PERSON] Постачання електроенергії до вказаного об'єкта нерухомого майна здійснюється Відповідачем на підставі договору № 17082 від 13.02.2007 року, який укладений між Відповідачем та третьою особою (а.с. 25). Даний договір являється типовим договором постачання електроенергії, який складений на підставі затвердженого бланку типового договору Правилами користування електричною енергією, затверджених постановою НК з питань РЕ України № 28 від 31.07.1996 року. Згідно ч.2 ст. 714 ЦК України до договору постачання енергетичними ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Відповідно до ч.2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Комплексний аналіз Глави 54 ЦК України дає підстави вважати, що правом оспорювання умов виконання договору купівлі-продажу, а отже договору поставки енергетичних ресурсів наділені тільки сторони вказаного договору. Позивач хоч і являється власником земельної ділянки, на якій розміщене нерухоме майно, яким користується [PERSON], не являється власником цього нерухомого майна. Вона ж не являється і стороною у договорі на користування електричною енергією № 175082 від 13.02.2007 року, що не надає їй права вимагати від сторін вказаного договору виконання або припинення виконання умов договору. Зі змісту типового договору та самого договору № 175082 від 13.02.2007 року випливає, що його сторони самі погодили випадки, при яких може бути припинено електропостачання, і з огляду на обставини справи і вимоги Позивача, на даний час відсутній підстави для цього. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 ЦК України. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Виконання цивільного обов'язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси(ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). З урахуванням наведеного важливе значення для вирішення спору набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Ці висновки суду ґрунтуються на положеннях правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 02.07.2014 року та 25.12.2013 року по справам № 6-78цс14, № 6-78цс13, які відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. В судовому порядку договір про постачання електроенергії між Відповідачем та [PERSON] не визнаний недійсним і є таким, що продукує взаємні права та обов'язки у його сторін, а у разі невиконання договору захищає їх від свавілля іншої сторони. З огляду на встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку між Позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] існують спірні відносини щодо самочинного будівництва, що і стали підставою для звернення до суду і сама Позивач визнає той факт, що бажає відключення електропостачання [PERSON] у зв'язку з необхідністю знесення на її земельній ділянці нерухомого майна, яким користується [PERSON] Це означає, що належним способом захисту цивільних прав Позивача у такому разі є вчинення дій в порядку ст. 376 ЦК України, в тому числі пов'язаних зі зверненнями до відповідних інспекцій державного архітектурно-будівельного контролю, органів місцевого самоврядування для вирішення цього питання, спонукання пред'явлення ними відповідних вимог або приписів, а також надання можливості причетним особам усунути порушення в добровільному порядку. Таким чином, Позивач невірно обрав спосіб захисту свого порушеного права, так як без вирішення питання щодо самочинного будівництва, подав вимоги про зобов'язання сторони у договорі вчинити дії, які в договорі не передбачені. Оскільки Позивачем в порядку ст.10 ЦПК України суду не надано доказів вирішення питання в порядку ст. 376 ЦК України, суд приходить до висновку про передчасність вимог Позивача про зобов'язання вчинити певні дії, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed