Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

[PERSON] 05 березня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» про припинення зобовязання за кредитним договором, визнання кредитного договору припиненим, позовні вимоги не змінювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 12 січня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір для придбання автомобіля, в забезпечення цього договору сторони уклали договір застави рухомого майна. Автомобіль позивачка придбала і користувалася ним, погашала кредит. Але згодом накопичився борг по сплаті кредиту, банк автомобіль забрав, в рахунок погашення боргу реалізував вказаний автомобіль і погасив заборгованість за кредитом. Вся сума боргу не погасилася і банк звернувся з позовом до суду про стягнення всієї суми заборгованості за вказаним кредитним договором. Рішенням суду вказана сума з позивачки була стягнута, рішення нею не оскаржене і набрало законної сили. Але позивачка точно знає, що погашала кредит, боргу в неї немає, є підтвердження цього, в рішенні ж суду це не враховано. Звернулася до з заявою про перегляд рішення за ново виявленими обставинами, але районний суд відмовив в задоволенні вказаної заяви, а апеляційний суд залишив вказану ухвалу без змін. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має, звертався до банку з цим питанням, але банк наполягав на заборгованості. На його звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що договір він виконав і борг погасив повністю, договір фактично припинено. Вважає дії відповідача по стягненню з нього кредитних коштів і боргу неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати вказаний кредитний договір від 12 січня 2007 року між сторонами припиненим з 14 квітня 2010 року (тобто з того часу, коли позивач, на її думку, погасила повність заборгованість і тіло кредиту), задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що укладали з позивачем вказаний кредитний договір, оформлено все було вірно і видано кредитні кошти позивачу, останній користувався цими коштами, має заборгованість по сплаті кредиті та відсоткам і вони подали до суду позов про стягнення вказаної заборгованості. Договір застави також укладався і виконано сторонами. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове розяснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Про законність їх дій свідчать і рішення та ухвали судів. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення, просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 12 січня 2007 року між позивачем [PERSON] і ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, позивачка отримала кредит у розмірі 24300 доларів США зі сплатою обумовлених відсотків річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 січня 2012 року, договір почав виконуватися. В забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором між сторонами було укладено договір застави рухомого майна (придбаного позивачем автомобіля). Позивач спочатку короткий час добросовісно користувався вказаними кредитними коштами і сплачував необхідні суми банку. В порушення умов кредитного договору позивач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, в зв'язку із чим 14 квітня 2010 банком за згодою позивача в рахунок погашення заборгованості реалізовано автомобіль [PERSON] марки «[PERSON] 311 CDI», 2002 року випуску, державний номер [NUMBER] в сумі 14 520.20 доларів США. Але навіть після сплати суми по вказаному кредитному договору в розмірі 14520.20 доларів США залишилася заборгованість позивача по цьому кредитному договору. [PERSON] заборгованість не погасила і в 2011 році банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення вказаної заборгованості, що станом на квітень 2011 року становила 13610.99 доларів США і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2012 року позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, тобто рішенням суду було підтверджено наявність кредитного договору і заборгованість по ньому. [PERSON] була присутня на цьому суду, приймала в ньому участь з адвокатом, отримала вказане рішення, погодилася з ним, не оскаржувала і рішення набрало законної сили. Але в цьому ж 2012 році позивачка подала до того ж Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська заяву про перегляд рішення від 30 травня 2012 року за ново виявленими обставинами, скасування цього рішення, розгляд справи в загальному порядку і відмову в задоволенні позову банку. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року в задоволенні вказаної заяви судом було відмовлено. [PERSON] не погодилася з вказаною ухвалою і оскаржила її у встановленому порядку; ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2015 року апеляційна скарга позивачки відхилена, а ухвала районного суду залишена без змін і набрала законної сили. Зараз позивач звернувся з позовом про визнання вказаного кредитного договору припиненим, оскільки, на її думку, вона точно знає, що погашала кредит, боргу в неї немає, є підтвердження цього, в рішенні ж суду це не враховано. Позивач вважає, що заборгованості в неї перед цим банком не має, зверталася до банку з цим питанням, але банк наполягав на заборгованості. На її звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права як споживача, а тому і звернулася в суд з цим позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що договір вона виконала і борг погасила повністю, договір фактично припинено. Вважає дії відповідача по стягненню з нього кредитних коштів і боргу неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави) Статтею 1057-1 ЦК України визначено правові наслідки визнання кредитного договору недійсним: 1. У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ча\-стиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Отже, у випадку задоволення позову про визнання договору припиненим або недійсним, позивач має право заявити вимогу про застосовування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України та визначення грошової суми, яка має бути поверну\-та кредитодавцю. Але позивач на це не посилається і таких вимог не заявляє, не ставить навіть питання про визнання дій банку по відношенню до нього неправомірними. Це ще раз свідчить про безпідставність позову та неможливість його задоволення. Позивач вводить в оману суд, маючи на увазі, що банк не надав йому інформацію, визначену в п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», адже сам, підписавши заяву-анкету на відкриття та випуск банківської платіжної картки, отримання кредитних коштів у формі овердрафту підтвердив отримання такої інформації в письмовому вигляді. А саме: «підписанням цієї заяви - анкети підтверджую, що Банк надав мені в письмовій формі та в повному обсязі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно, позивач не повідомляючи про те, що отримав усю передбачену законодавством інформацію намагався приховати такий факт для уникнення своїх боргових зобовязань, що виникли та є предметом стягнення у іншій цивільній справі про стягнення заборгованості за договором про надання овердрафту по картковому рахунку, чи затягнути час для розгляду такої справи, провадження по якій було зупинено у звязку з поданням даного позову. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що дійсно 12 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № DNI0AE00000370, на умовах якого остання отримала кредит у розмірі 24300 доларів США на термін до 12 січня 2012 року, із яких 19507.50 доларів США на купівлю автомобіля та 4792.50 доларів США на сплату страхових внесків. В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 12 січня 2007 року був укладений договір застави нерухомого майна, відповідно до якого позивач передала в заставу придбаний за кредитні кошти автомобіль марки «[PERSON] 311 CDI», 2002 року випуску, державний номер [NUMBER]. Вартість автомобіля становила 136 530 гривень. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а згідно із ч.1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом, Вимоги, що визначають належне виконання зобов'язань, містяться в законах, договорах, а за їх відсутності у вимогах, що звичайно ставляться. Під належним виконанням зобов'язання розуміють виконання належній особі, в належному місці, в належний строк з додержанням усіх інших вимог і принципів виконання зобов'язань. Якщо учасники зобов'язання порушують умови Договору, зобов'язання не припиняється, а трансформується (змінюється), оскільки в такому випадку на сторону, яка допустила неналежне виконання покладаються додаткові юридичні обов'язки відшкодування збитків, сплата неустойки та ін. Виконання таких додаткових обов'язків, як правило, не звільняє боржника від реального виконання зобов'язання. Лише після того, як сторони здійснять усі дії, що випливають із зобов'язання, воно вважатиметься припиненим. Виконання, яке припиняє зобов'язання, за загальним правилом, оформляється тим способом, у тій формі, що і його встановлення. Отже, якщо зобов'язання встановлюється в письмовій формі, то і його виконання оформляється письмово. Отже, зобов'язання вважається виконаним належним чином, якщо дотримані всі вимоги, що пред'являються стосовно об'єкта, предмета, місця, часу і способу виконання зобов'язання. Якщо при виконанні зобов'язання порушується одна з наведених вище вимог, воно вважається виконаним неналежним чином і кредитор має право відмовитись від прийняття виконаного. Боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від них, а кредитор повинен прийняти виконане. Вчинення боржником дій, прийнятих кредитором, і буде виконанням зобов'язання. Таким чином, виконання зобов'язання - це вчинення боржником саме тих дій, які він повинен виконати в силу договору чи закону, тобто передати річ, виконати роботу, надати послугу, відшкодувати шкоду тощо, а, в даному випадку, здійснити, як, навіть дострокове, повне погашення заборгованості за взятими на себе кредитними зобов'язаннями та сплатити всі необхідні винагороди, зокрема винагороду за резервування ресурсів в порядку, що встановлений договором. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). В порушення умов кредитного договору позивач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, в зв'язку із чим 14 квітня 2010 року банком в рахунок погашення заборгованості реалізовано автомобіль марки «[PERSON] 311 CDI», 2002 року випуску, державний номер [NUMBER] в сумі 14 520.20 дол. США. В свою чергу, після сплати суми в розмірі 14520.20 доларів США залишилася заборгованість позивача по кредитному договору. В зв'язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» і звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 13610.99 доларів США, який був задоволений в повному обсязі. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що станом на 12 травня 2015 заборгованість позивачки [PERSON] за вказаним кредитним договором складає 31380.51 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 10968.50 доларів США, заборгованість за відсотками 8052.92 долари США, заборгованість з комісії 680.40 доларів США, заборгованість з пені 11678.69 доларів США. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного су\-дочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під\-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім пере\-конанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому до\-слідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнят\-ті. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором. Позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. Зміна обставин, на які може посилатися позивач ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов'язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошових коштів для споживчих потреб. Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договорів недійсними є загальними, невизначеними та недоведеними. Дії ж позивача з такого оскарження кредитного договору, за яким він тривалий час не виконував зобов'язання, свідчать про те, що договір взагалі не тільки укладався, а і про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе в передбаченому законом порядку обов'язків. Щодо надання позивачу необхідної інформації, то відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити, що відповідач надавав позивачу повну відповідь на звернення позивача. Щодо надання позичальнику необхідної інформації відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити, що з вказаною інформацією позичальник був ознайомлений у повному обсязі та у відповідності до чинного законодавства України, що підтверджується кредитним договором від 01 липня 2008 року, оформленого в вигляді копії Заяви позичальника. До підписання кредитного договору та складання вказаної анкети позичальник також детально ознайомився з текстом даного договору та додатків до нього, він був ознайомлений та згодний з умовами кредитування, які були йому надані у письмовій формі. Згідно цих документів підтверджено факт надання позивачу повної інформації про умови кредитування у ПАТ «КБ «ПриватБанк», а саме: мету, для якої кредит може бути використаний; форми його забезпечення; наявні форми кредиту з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі обов'язками позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку може бути наданий кредит; орієнтирна сукупна вартість кредиту та вартість послуги за оформлення договору (перелік розрахунків, пов'язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, насамперед таких, як адміністративні розрахунки, розрахунки на страхування, юридичне оформлення та т.п.); строк, на який кредит може бути виданий; варіанти повернення кредиту, в тому числі кількість платежів, їх частоту та об'єми; можливість дострокового погашення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка являється необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим оплати відсотків та про державних субсидіях, на які позичальник має право, та дані про те, від кого позичальник може отримати більш детальну інформацію; переваги та недоліки схем кредитування, які надаються. В порушення ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог щодо недійсності правочину Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правомірну, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад договір купівлі-продажу квартири приховує договір застави в забезпечення повернення позики). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою і довести, який правочин приховує укладений правочин. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що кредитний договір є недійсним чи удаваним, та не довів який саме правочин приховав банк, та з яких підстав, в чому полягає порушення законодавства і його особистих прав до чи після підписання договору. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні частково, а ні повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується, а особливо спростовується рішенням суду від 30 травня 2012 року, яке набрало чинності і має беззаперечну силу закону При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення зобовязання за кредитним договором, визнання кредитного договору припиненим відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про припинення зобовязання за кредитним договором, визнання кредитного договору припиненим в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed