Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

[PERSON], (далі позивач за первісним позовом) звернувся до суду із позовом до [PERSON], (далі відповідач за первісним позовом), в якому просив зобов'язати останнього повернути йому автомобіль марки BMW Х5, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], кузов №WBAFB71000LX51140 та відшкодувати усі отримані ним доходи, які він одержав або міг одержати з 25 лютого 2014 року до моменту повернення майна. В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом вказав, що йому на праві приватної власності належить автомобіль марки BMW Х5, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], кузов №WBAFB71000LX51140. З 1 грудня 2009 року відповідач отримав вищезазначене майно на підставі довіреності, якою він уповноважив останнього продати вказаний вище транспортний засіб. Проте, відповідач безпідставно утримує вищевказане майно в себе, не здійснює жодних дій щодо його продажу чи обміну. Майно вибуло з фактичного володіння позивача, що унеможливлює реалізацію мною всіх правомочностей власника щодо нього. На початку 2014 року позивач у письмовій формі повідомив відповідача про безпідставність набуття та утримання ним даного майна, зазначив про обов'язок відповідача повернути усе безпідставно отримане ним за довіреністю від 01.12.2009 року. Жодної відповіді з боку відповідача позивачу надано не було. Володіючи і користуючись зазначеним майном без достатніх правових підстав, відповідач продовжує отримувати доходи. Відповідачеві відомо про його володіння і користування вищевказаним майном без достатньої правової підстави з 25 лютого 2014 року, що підтверджується листом від 25.02.2014 року. Відтак, у відповідності до ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України відповідач зобов'язаний повернути позивачу у натурі безпідставно набуте ним майно, а, згідно із ст. 1214 ЦК України відповідач зобов'язаний відшкодувати всі доходи, які він одержав або міг одержати від безпідставно набутого ним майна із 25 лютого 2014 р., до моменту повернення майна. В судове засідання позивач за первісним позовом не зявився, подав суду письмову заяву згідно якої вимоги за позовом підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач заявив зустрічний позов, за яким просив договір доручення, укладений між [PERSON], та [PERSON], щодо транспортного засобу автомобіля марки BMW Х5, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], 01 грудня 2009 року, визнати удаваним правочином; встановити, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, та визнати на цій підставі за [PERSON], право власності на цей транспортний засіб. В обґрунтування зустрічного позову відповідач вказав, що насправді між сторонами був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, натомість він був оформлений видачею довіреності. Як вбачається зі змісту довіреності від 01 грудня 2009 року, власником автомобіля [PERSON], було надано [PERSON], право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним транспортним засобом повністю на його розсуд протягом пяти років, тобто [PERSON], надав відповідачу за первісним позовом такий обсяг прав на зазначений транспортний засіб, який притаманний лише власнику речі. Крім цього, у день посвідчення довіреності від 01 грудня 2009 року [PERSON], передав [PERSON], грошову суму у розмірі 43000 доларів США, що підтверджується розпискою від 01 грудня 2009 року, згідно з якою, [PERSON], отримав від [PERSON], грошові кошти у вказаному розмірі у якості оплати за переданий йому у повне право власності автомобіль. Зі змісту цієї розписки також вбачається, що оплата за автомобіль здійснена [PERSON], в повному обсязі. Таким чином, під час оформлення зазначеного правочину - довіреності від 01 грудня 2009 року - між [PERSON], та [PERSON], був укладений удаваний правочин, тобто такий, який був вчинений для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу вказаного автомобіля. Зміст зазначених письмових документів бузсумнівно підтверджує, що волевиявлення сторін у даному випадку було направлене на досягнення іншого правового ефекту, аніж передбаченого при укладенні договору доручення, але в той же час насправді сторони домовились про інші правові наслідки, які мали на меті приховати укладення договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON], на праві приватної власності належить автомобіль марки BMW Х5, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], кузов №WBAFB71000LX51140 (далі спірний автомобіль), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ВСТ №083070. На підставі довіреності від 01 грудня 2009 року, посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, [PERSON], уповноважив [PERSON], розпоряджатися (продати, обміняти, заставити, тощо), а також керувати належним [PERSON], спірним автомобілем, в тому числі, зняти з обліку в органах ДАІ та продати за ціну та умови на свій розсуд. Для чого [PERSON], надав [PERSON], право розписуватися за нього, подавати необхідні документи, довідки заяви, отримувати Свідоцтво про реєстрацію замість втраченого, проводити технічний огляд автомобіля, переобладнання заміну вузлів та агрегатів, заміну кольору автомобіля, одержати належні гроші від продажу автомобіля, укладати угоди щодо відшкодування майнової шкоди, отримувати страхове відшкодування в страхових компаніях, отримувати гроші в страхових компаніях, а також виконувати всі інші дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством для такого роду уповноважень. При цьому, довіреність була видана власником автомобіля [PERSON], позивачу строком на 5 (пять) років по 01 грудня 2014 року, з правом виїзду за кордон та отримання відповідного свідоцтва. Крім цього, 01 грудня 2009 року [PERSON], передав [PERSON], грошову суму у розмірі 43000 доларів США, що підтверджується розпискою від 01 грудня 2009 року, згідно з якою, [PERSON], отримав від [PERSON], грошові кошти в розмірі 43000 доларів США у якості оплати за переданий йому автомобіль марки ВМW Х5, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. В це й же день, [PERSON], передав [PERSON], спірний автомобіль, ключі від нього та реєстраційні документи. Вирішуючи вимоги за позовом, суд керується наступним. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя. На підставі договору доручення може бути видано довіреність (ст. 1003 ЦК України). Аналіз змісту довіреності від 01 грудня 2009 року та розписки власника автомобіля [PERSON], від 01 грудня 2009 року про отримання за нього оплати вартості автомобіля безперечно свідчить про те, що під час оформлення зазначеного правочину - довіреності від 01 грудня 2009 року - між сторонами був укладений удаваний правочин, тобто такий, який був вчинений для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, оскільки волевиявлення сторін у даному випадку було направлене на досягнення іншого правового ефекту, аніж передбаченого при укладенні договору доручення, а саме купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватись тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним, як оспорюваний. Відповідно до інформаційного листа Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується за допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Так відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні(покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, при укладенні договору доручення та видачі на підставі нього письмової довіреності сторони насправді вчиняли договір купівлі-продажу, оскільки їх воля була спрямована на перехід права власності на автомобіль. Оскільки судом встановлено, що між сторонами був укладений удаваний правочин - договір доручення, тобто такий, який був вчинений для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, так як волевиявлення сторін було направлене саме на перехід права власності на спірний автомобіль, суд має застосовувати правила щодо правочину, який сторони вчинили, а тому вимоги позивача за первісним позовом є необґрунтовані, та такі, що не підлягають задоволенню. Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача на майно за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою. Таким чином, зустрічний позов [PERSON], про визнання укладеного між сторонами правочину купівлі-продажу автомобіля та визнання за [PERSON], на цей автомобіль права власності підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з [PERSON], на користь [PERSON], у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved