Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення процентів за користування грошима, інфляційних витрат, коштів за невиконання грошового зобовязання. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 26 травня 2015 року у справі № 22ц/793/1370/2015 стягнуто, з-поміж іншого, з відповідача на користь позивача 37488,02 гривень матеріальної шкоди та 5000,00 гривень моральної шкоди, а всього 42488,02 гривень. Станом на час звернення до суду відповідачем стягнуті кошти не сплачено, чим допущено прострочення боржника, внаслідок чого до нього може бути застосовано положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. У звязку з цим позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 10354,47 гривень, суму 3% річних у розмірі 2336,84 гривень, а також на підставі ст. 1048 ЦК України процентів у розмірі 16486,82 гривень, про що надав відповідний розрахунок. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги в частині стягнення процентів та просив стягнути 16486,85 гривень. Позивач та його представник у судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач та його представник у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечували. Зокрема, згідно з поданими письмовими запереченнями представник відповідача стверджувала, що положення ст. 612 і 625 ЦК України не розповсюджуються на відносини, що виникли між позивачем та відповідачем, оскільки позивач не є кредитором чи позикодавцем. З аналогічних підстав заперечувала посилання позивача на ст. 1048 ЦК України, яка регулює нарахування процентів за договором позики, зазначаючи, що між позивачем і відповідачем жодних договорів не укладалося, а зобовязання виникло з рішення суду про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 26 травня 2015 року у справі № 22ц/793/1370/2015 стягнуто, з-поміж іншого, з відповідача на користь позивача 37488,02 гривень матеріальної шкоди та 5000,00 гривень моральної шкоди, а всього 42488,02 гривень. Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобовязання. Як встановлено судом та не заперечується сторонами відповідач рішення суду про стягнення 42488,02 гривень не виконав. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за період прострочення. Суд не погоджується з розрахунком інфляційних втрат, що міститься в позовній заяві, згідно з яким розмір інфляційних втрат за період з 1 червня 2015 року по 1 травня 2017 року становить 10354,47 гривень та вважає його невірним. Згідно з розрахунком суду інфляційні втрати за вказаний період становлять 8714,29 гривень (42488,02 гривень х 120,51% / 100% - 42488,02 гривень), а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення частково на підставі розрахунку суду. Відповідно до розрахунку суду розмір 3% річних за період з 1 червня 2015 року по 1 травня 2017 року становить 2549,28 гривень (42488,02 гривень / 100% х 3% / 12 місяців х 24 місяці). Разом з тим згідно з розрахунком позивача розмір 3% річних становить 2336,84 гривень та розрахований за 22 місяці, а тому підлягає до задоволення у вказаному розмірі, оскільки суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог. З приводу позовних вимог в частині стягнення 16486,85 гривень у якості відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України слід зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Норми вказаної статті Кодексу передбачають право позикодавця за договором позики на одержання процентів від позичальника, розмір яких встановлюється договором або визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Водночас між позивачем та відповідачем договір позики не укладався, а зобовязання виникло з рішення суду про стягнення майнової та моральної шкоди. Саме тому приписи ст. 1048 ЦК України щодо нарахування процентів не підлягають до застосування і, як наслідок в частині позовних вимог щодо стягнення 16486,85 гривень слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення коштів, а саме у розмірі 11051,13 гривень (8714,29 + 2336,84), що становить 37,87% (11051,13 / 29178,16 х 100) від заявлених позовних вимог, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 242,37 гривень (640,00 / 100 х 37,87). На підставі викладеного вище,

Outcome: partial