Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - [PERSON], Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, Запорізька міська рада, в якому зазначили, що [PERSON] на підставі ордеру на житлове приміщення №2497 від 25.07.1972 року, виданого Житлово-комунальним відділом Запорізького автозаводу «Комунар», є наймачем та проживає разом з членами своєї сім'ї - дружиною [PERSON] та сином [PERSON] в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Крім них, за зазначеною адресою зареєстровані онука наймача - [PERSON], 1993 року народження, та колишня дружина [PERSON] - [PERSON], 1973 року народження. При цьому відповідач у вищезазначеній квартирі з квітня 2014 року не проживає, комунальні послуги не сплачує, її особистих речей у спірному житловому приміщенні не має. На теперішній час [PERSON] мешкає разом зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з реєстрацією [PERSON] у квартирі позивачі змушені нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Враховуючи викладене, позивачі просять суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняти її з реєстраційного обліку у вищезазначеній квартирі. Позивачі та їх представник, будучи повідомленою судом своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи,у судове засідання не з'явилися. Представник позивачів надав суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити. У попередніх судових засіданнях позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник пояснили суду, що майна та особистих речей [PERSON] у квартирі немає. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Відповідач, будучи повідомленою судом своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі. У попередніх судових засіданнях відповідач суду пояснила, що дійсно після розірвання шлюбу з [PERSON], у квітні 2014 року, вона переїхала проживати до своїх батьків. Щоб знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS], у неї немає коштів та часу. Крім того, відповідач зазначила, що її потрібна реєстрація для працевлаштування. Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позову не заперечував. Представник третьої особи - Запорізької міської ради, третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення позивачів [PERSON], [PERSON], представника позивачів, відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ордеру на житлове приміщення №2497 від 25.07.1972 року, виданого Житлово-комунальним відділом Запорізького автозаводу «Комунар» [PERSON] отримав право на зайняття житлового приміщення в квартирі [ADDRESS], для проживання в ній у складі 4 чоловік. Склад сім'ї: дружина [PERSON], сини [PERSON], [PERSON] (а.с.7). Згідно довідки вих.№156 від 25.11.2014 року, виданої Міським комунальним підприємством «Основаніє» Запорізької міської ради, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30.10.2014 року, яке набуло законної сили 11.11.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно зазначеного рішення суду [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що фактичні шлюбні відносини припинені з квітня 2014 року (а.с.9). На підставі акту від 23.02.2015 року, складеного представниками Міського комунального підприємства «Основаніє», зі слів сусідів, було встановлено, що [PERSON] з квітня 2014 року не проживає за адресою: [ADDRESS] Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], яка є сусідкою позивачів, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], яка є сусідкою позивачів, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], кожний окремо, суду показали, що з весни 2014 року відповідач у спірній квартирі не проживає. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. За змістом ст.65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. На підставі ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. З роз'яснень п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, у зв'язку з чим зазначене питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, оскільки відповідач не є власником спірної квартири, не проживає у ній більше 6 місяців з власної ініціативи та без поважної причини, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, платежі по наданню водопостачання, вивіз сміття залежить від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе наймач квартири, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в спірній квартирі порушує право позивача [PERSON] як наймача та право позивачів [PERSON], [PERSON] членів сім'ї наймача. Разом за тим, не підлягає задоволенню вимога позивачів про зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою, так як кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вимагаючи в позові зняття з реєстрації відповідача позивачі не зазначили, ким та яким чином порушені їхні права і які є підстави для примусового покладення такого обов'язку. Крім того, в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивачів у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст.16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як позов задовольняється частково, судові витрати повинні бути стягнуті з відповідача пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial