Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

[PERSON] 19 жовтня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, зобов`язання чинити певні дії, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилається на те, що вони з відповідачем мешкали разом, згодом перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну малолітню спільну дитину: сина [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Бургведель, район Ганновер, Німеччина. Шлюб сторін зареєстровано 02 лютого 2020 року. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, шлюб рішенням суду розірвано, цим рішенням суду визначено, що дитина залишиться мешкати з матір`ю. Після цього він з дитиною і відповідачкою мешкають окремо. Він бажає приймати участь у спілкуванні і вихованні свого сина, але відповідачка йому в цьому перешкоджає. Позивач вважає, що зможе спілкуватися і захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Він зараз офіційно працює, має належні житлово-побутові умови, має змогу займатися вихованням, спілкуванням та утриманням, лікуванням і оздоровленням їх дитини. Отже, просив зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкоди в спілкуванні з дитиною, вихованні сина, усунуті ці перешкоди та визначити спосіб його участі в цьому, встановивши запропонований ним графік спілкування і побачень з сином, фактично дозволити батьку бачитись із сином в певні визначені органом опіки і піклування часи і дні, при цьому щоб батько мав можливість проводити час з дитиною без присутності матері з метою унеможливлення конфліктів, встановити право позивача спільно із матір`ю дитини вирішувати всі суттєві і нагальні питання щодо її виховання, задовольнивши уточнений позов частково. Сам позивач та/або його представник в судове засідання не з`явився, причини його неявки в судове засідання судом визнаються не поважними і оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи та недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже, доказів (будь-яких) на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона позивача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що надана заява про відкладення слухання справи через начеб то хворобливий стан представника не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника чи адвоката позивача сам позивач в судове засідання не з`явився без поважних причин і навіть не повідомив суд про причини неявки в судове засідання. На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів неявки представника позивача, оскільки таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без представника чи адвоката, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Стороною заявника такого клопотання (представник позивача) не надано доказів, що заявлений ним представник дійсно зайнятий чи хворіє і не може з`явитися в судове засідання з поважних причин. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Посилання заявника на те, що його неявка /чи представника/ на даній стадій процесу у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі. Відповідач [PERSON] в зверненні до суду позовні вимоги визнала частково, фактично погодилася на участь в вихованні та спілкуванні позивача з дитиною, але обов`язково за згоди самого сина, його графіку навчання і відпочинку, стану здоров`я і оздоровлення, особливостей розвитку дитини, не заперечувала проти задоволення позову частково і розгляду справи за її відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі управління в справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, в судове засідання не з`явився, в письмовому зверненні на адресу суду з позовними вимогами погодилися частково і не заперечували проти часткового задоволення позову і розгляду справи за їх відсутності; надали письмові пояснення та висновок про доцільність спілкування батька з дитиною, підтримавши цей висновок органу. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] мешкали разом, згодом перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну малолітню спільну дитину: сина [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Бургведель, район Ганновер, Німеччина. Шлюб сторін зареєстровано 02 лютого 2020 року. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, шлюб рішенням суду від 16 лютого 2021 року розірвано, цим рішенням суду визначено, що дитина залишиться мешкати з матір`ю. Після цього він з дитиною і відповідачкою мешкають окремо. Він бажає приймати участь у спілкуванні і вихованні свого сина, але відповідачка йому в цьому перешкоджає. Позивач вважає, що зможе спілкуватися і захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Він зараз офіційно працює, має належні житлово-побутові умови, має змогу займатися вихованням, спілкуванням та утриманням, лікуванням і оздоровленням їх дитини. Є спір стосовно безпосереднього спілкування, виховання та утримання цієї дитини, оздоровлення та відпочинку сина, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і батько цієї дитини звернувся з позовом до суду про усунення перешкод в його спілкуванні і вихованні дитини. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] мешкали разом, згодом перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну малолітню спільну дитину: сина [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Бургведель, район Ганновер, Німеччина. Шлюб сторін зареєстровано 02 лютого 2020 року. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, шлюб рішенням суду від 16 лютого 2021 року розірвано, цим рішенням суду визначено, що дитина залишиться мешкати з матір`ю. Після цього сторони мешкають окремо. Позивач бажає приймати участь у спілкуванні і вихованні свого сина, але відповідачка, як стверджує позивач, йому в цьому перешкоджає. Позивач вважає, що зможе спілкуватися і захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Він зараз офіційно працює, має належні житлово-побутові умови, має змогу займатися вихованням, спілкуванням та утриманням, лікуванням і оздоровленням їх дитини. Є спір стосовно безпосереднього спілкування, виховання та утримання цієї дитини, оздоровлення та відпочинку сина, Згідно зі ст. 142 Сімейного кодексу України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до висновку адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради № 5/6-65 від 31 травня 2021 року вважається доцільним визначити батькові, [PERSON] , [INFO] , способи участі у вихованні сина [PERSON] , [INFO] , відповідно до запропонованого графіку з урахуванням інтересів цієї дитини. Відповідач фактично бажає виконувати свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він не усунувся від належного спілкування з дитиною та їх виховання і утримання. Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України). З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів вказаної малолітньої дитини [PERSON] позивач вважає за необхідне вирішити питання про визначення графіку спілкування з сином, з чим частково погодилися орган опіки та піклування та відповідач. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи її інтереси та виходячи з того, що мешкання дитини з одним із батьків (а не з обома) або позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено докази на підтвердження винної поведінки відповідача в перешкоджанні спілкування з сином, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Проаналізувавши сукупність наведених доказів та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, суд вважає за можливе і доцільне встановлення відповідного графіку спілкування позивача з сином, що відповідає інтересам цієї дитини. Разом з тим суд зазначає наступне. Стаття 9 Конвенції прав дитини передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди їх психічному і фізичному здоров`ю. Такі ж положення містяться у ст. 14, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Право батьків та дитини на безперешкодне спілкування не припиняється в тому разі, коли дитина передана на виховання іншим особам. Опікун, піклувальник не має права перешкоджати спілкуванню дитини з її батьками, відповідно до ч. З ст. 249 СК України. Особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини. Мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи (ст. ст. 166, 168 СК України). Позбавлення або обмеження права на спілкування з дитиною не може бути передбачене угодою або договором. Визнання права батьків та дітей на спілкування є правовим засобом забезпечення права дитини на належне батьківське виховання, а також правовою гарантією належного здійснення батьками своїх обов`язків щодо виховання дитини. У своїй Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 352/2324/17 від 30 жовтня 2019 року, вказав: дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою повинен проводити психолог, головним завданням такої бесіди є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків або встановлення прихильності чи схильності (з огляду на вік) до одного з них. Ухвалюючи висновок Управління в справах дітей від 31.05.2021 року № 5/6-65 не вказано чи проводилось психологічне обстеження дитини на предмет виявлення прихильності дитини до одного із батьків. Згідно з ч. 2 ст. 159 Сімейного кодексу України під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до п. 74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, який затверджений Постановою КМУ від 24 вересня 2008 року № 866: під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. Управління в справах дітей не проводило бесіди з матір`ю, з дитиною, не визначило, які відносини є між батьком та сином, не перевірило хто буде доглядати за дитиною поки батько на роботі, чи зможе батько приділяти достатньо уваги дитині враховуючи місце роботи [PERSON] при цьому безпідставно рекомендували перевозити дитину з одного місця на інше кожного тижня. Узагальнюючи практику місцевих судів, можна зробити висновок, що у переважній більшості, розглядались цивільні справи за вимогою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, про визначення способу участі у вихованні дитини, шляхом встановлення відповідного режиму спілкування батька з дитиною без участі матері. При розгляді даних справ, необхідно звертати увагу на положення ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 19, 158, 159 СК України, висновки органів опіки та піклування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини. Стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Дитина, в залежності від віку, може вимагати постійного догляду матері та обов`язкової її присутності. Так, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова, по цивільній справі № 645/9059/14-ц, частково задоволено позов Особа 1 до Особа 2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, про визначення способу участі батька у вихованні дитини. Ухвалою апеляційного суду Харківської області, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Оскільки, відповідач припинила надавати позивачу можливість спілкуватись із сином, позивач просив встановити час спілкування із сином без присутності матері. Суд першої інстанції частково задовольнив вимоги позивача, встановивши відповідний час спілкування з дитиною у присутності матері. Рішення вмотивовано тим, що дитина у віці 4 років не може перебувати за відсутності матері навіть з батьком, який постійно не мешкає з дитиною більше двох років, оскільки такі ситуації можуть бути негативними для малолітньої дитини. Крім того, суд виходив із інтересів малолітньої дитини, який відвідує дитячий садок, заняття англійською мовою і у такому віці потребує постійного догляду матері. Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків в майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Частини перша та друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначають право дитини, яка проживає окремо від батьків або одного з них, на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, яке кореспондується із зобов`язанням батьків, які проживають окремо від дитини, брати участь у її вихованні та їх правом спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя на, що посилається у своїй постанові Верховний Суд. З пояснень сторони відповідача з`ясовано, що за час проживання у шлюбі [PERSON] багато працював в інтересах сім`ї, також особливість роботи в органах прокуратури не залишала багато часу на сім`ю, особливо в робочі дні. З огляду на специфіку роботи [PERSON] не наділяв достатньої уваги спілкуванню з сином. Тому, обмежена кількість зустрічей батька із сином зумовлена не чиненням перешкод з боку [PERSON] , а заклопотаністю на роботі чи небажанням самого [PERSON] часто бачити сина. Стосовно надання позивачу можливості спільного проживання та спілкування з дитиною з 1 по 15 число кожного місяця сторона відповідача пояснила, що Вищий спеціалізований суд України у своїй постанові № 759/6044/15-ц від 28 травня 2016 року прийшов до висновку, що місце проживання дитини встановлене судом може бути лише одне, а періодичне проживання дитини то з матір`ю, то з батьком не передбачене законодавством. До того ж, періодичне проживання дитини то з матір`ю, то з батьком не відповідає інтересам малолітнього [PERSON] . З 16 червня 2020 року дитини відвідує «Дитячий центр розвитку «Вершина» за адресою м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 2П , приміщення 264. Дитячий садок знаходиться на території житлового комплексу «Панорама», в цьому ж житловому комплексі проживає дитини, таким чином місце розташування дитячого садка є максимально комфортне для його відвідування. У дитячому садку [PERSON] має звичне та комфортне середовище, спілкується із друзями. Не враховано схильність дитини до одного з батьків, а тому не зрозуміло чи буде і як сильно дитини сумувати за матір`ю яку не буде бачити 15 днів, чи не позначиться такий спосіб проживання негативного на психічному здоров`ї дитини. У своїй Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 352/2324/17 від 30 жовтня 2019 року, вказав, що дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Позивач не врахував особливості своєї роботи та віддаленість свого робочого місця від місця проживання дитини. Однаковий час для спілкування з дитиною означає не лише закріплене право однакового часу спілкування, а й фізичної можливості батькам використовувати таке право рівнозначно. [PERSON] не приділяв такої ж кількості часу дитині, як і мати коли позивач і відповідач проживали однією сім`єю, а тому є сумніви щодо можливості батька приділяти однакову з матір`ю кількість часу дитині після розлучення. При цьому, мати є фізичною особою підприємцем та має вільний робочий графік, що дозволяє їй працювати поки дитини відвідує дитячий садок, а весь інший час проводить з дитиною. [PERSON] частково погоджується з висновком від 31 травня 2021 року № 5/6-65, адже перетинання кордону без матері є значним стресом для дитини. [PERSON] є неповнолітньою дитиною та проведення відпустки без присутності матері, та й за межами України не є можливим, з огляду на відсутність у [PERSON] відповідних навичок у спілкування з дитиною яка вередує, або погано себе почуває, також дитина може почати сумувати за матір`ю до якої психологічно прив`язана, з огляду на малий вік. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 754/9026/16-ц від 23 червня 2020 року зазначив: проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок та дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, повноцінно не сприймає позивача, як батька. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності дочки до батька. В обґрунтування поданого третьою особою письмового висновку від 31 травня 2021 року щодо розв`язання спору голова адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради посилається на відсутність підстав для зміни визначених [PERSON] рішенням адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради № 5/6-65 від 31 травня 2021 року способів участі у вихованні дитини. Враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок усіх доказів у їх сукупності, з урахуванням норм ст. 1, 7, 19, 150, 151, 155, 159 СК України, задоволення в повному обсязі позовних вимог на підставі висновку Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 31 травня 2021 року не буде ґрунтуватися на зазначених нормах матеріального права та спілкування позивача з дитиною. Надавши оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги наявну конфліктну ситуацію, що виникла між батьками, враховуючи вік, стан здоров`я та інтереси дітей, принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні їх синів та вважає за доцільне визначити наступний спосіб участі батька (позивача) у вихованні та спілкуванні з сином: - з 18-00 години кожної парної п`ятниці місяця до 18-00 години кожної парної неділі місяця з ночівлею в цей період часу дитини за місцем проживання батька, без присутності матері, а також перебування у інших місцях в Україні за бажанням дитини та за погодженням з матір`ю разом із батьком; з можливістю відвідування місць загального відпочинку, з урахуванням стану здоров`я дитини, вказані дати можуть бути змінені з урахуванням робочого часу батька та стану здоров`я дитини; у будь-який день місяця батько має право проводити з сином [PERSON] не менше 3-х годин поспіль без присутності матері в час, вільний від перебування дитини у дитячому садочку чи в школі та за попереднім погодженням за матір`ю; встановити можливість спілкування батька із сином особисто засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет кожного дня з першого по останнє число кожного місяця без обмежень; у день народження сина, [INFO] кожного року, встановити можливість проведення батькові з сином часу разом із 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. в місцях з урахуванням віку дитини без присутності матері; щорічно [INFO] кожного року, встановити можливість проведення батькові з сином часу разом із 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. за попередньої домовленості з матір`ю, в місцях, які відповідають вікові дитини без присутності матері; два дні у період з 25 грудня по 31 грудня за попереднім погодженням з матір`ю з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, їх родичів, без присутності матері; кожного парного року спільне святкування батьком разом із дитиною Великодня з 10 год. 00 хв. суботи, що передує офіційному дню святкування Великодня, до 18 год. 00 хв. неділі; кожного року спільне проведення відпустки [PERSON] з сином [PERSON] в межах України протягом 14 днів без присутності матері дитини, в межах України; в день побачення із сином - [PERSON] батько [PERSON] має право забирати сина із дому/дитячого садочка/школи особисто. Згідно з ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Стаття 153 СК України закріпляє право батьків та дитини на спілкування, яке повинно здійснюватися безперешкодно. Тобто ніхто не може чинити перешкоди у спілкуванні батьків та дітей, крім випадків, коли таке спілкування негативно впливатиме на дитину та її інтереси. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. А вже суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі кожного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я кожного з батьків, зловживання ними алкогольними напоями або наркотичними засобами. Частиною 2 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини». Частиною 1 ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на всіх вимогах та незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково та зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити перешкоди позивачу [PERSON] у спілкуванні з неповнолітньої дитиною, їх сином, [PERSON] та у вихованні батьком дитини; визначити позивачу [PERSON] такі способи та час участі у вихованні та спілкуванні з дитиною: встановити [PERSON] наступний час спілкування з неповнолітнім сином [PERSON] : - з 18-00 години кожної парної п`ятниці місяця до 18-00 години кожної парної неділі місяця з ночівлею в цей період часу дитини за місцем проживання батька, без присутності матері, а також перебування у інших місцях в Україні за бажанням дитини та за погодженням з матір`ю разом із батьком; з можливістю відвідування місць загального відпочинку, з урахуванням стану здоров`я дитини, вказані дати можуть бути змінені з урахуванням робочого часу батька та стану здоров`я дитини; - у будь-який день місяця батько має право проводити з сином [PERSON] не менше 3-х годин поспіль без присутності матері в час, вільний від перебування дитини у дитячому садочку чи в школі та за попереднім погодженням за матір`ю; - встановити можливість спілкування батька із сином особисто засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет кожного дня з першого по останнє число кожного місяця без обмежень; - у день народження сина, [INFO] кожного року, встановити можливість проведення батькові з сином часу разом із 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. в місцях з урахуванням віку дитини без присутності матері; - щорічно [INFO] кожного року, встановити можливість проведення батькові з сином часу разом із 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. за попередньої домовленості з матір`ю, в місцях, які відповідають вікові дитини без присутності матері; - два дні у період з 25 грудня по 31 грудня за попереднім погодженням з матір`ю з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, їх родичів, без присутності матері; - кожного парного року спільне святкування батьком разом із дитиною Великодня з 10 год. 00 хв. суботи, що передує офіційному дню святкування Великодня, до 18 год. 00 хв. неділі; - кожного року спільне проведення відпустки [PERSON] з сином - [PERSON] в межах України протягом 14 днів без присутності матері дитини, в межах України; - в день побачення із сином - [PERSON] батько [PERSON] має право забирати сина із дому/дитячого садочка/школи особисто; в задоволенні решти позовних вимог відмовити. Таким чином позовні вимоги про в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial