Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

[PERSON] 26 грудня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частку у спадковому майні, що залишилось після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , яке складається з ј частини квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,8 кв.м., житловою 30,7 кв.м. Позов мотивований тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є позивач та його брат [PERSON] , які прийняли спадщину, фактично вступивши в управління й володіння нерухомим майном спадкодавця. 05 квітня 2016 року постановою нотаріуса брату позивача [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину зазначеної квартири у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на квартиру. Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [INFO] [PERSON] з посиланням на ст. 1270 ЦК України, хибно застосувавши до спадкових відносин норми ЦК України, не врахувавши, що спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року та відносини регулюються ЦК УРСР 1963 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судовому засіданні 11 серпня 2020 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, залучено в якості третьої особи по справі Житлово-будівельний кооператив № 295 Дніпровської міської ради. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Різник С.Г. письмово просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача територіальної громади в особі Дніпровської міської ради письмово просила відмовити в задоволенні позову. У відзиві на позов посилалась на те, що позивачем не надано докази факту прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном після смерті матері. Ѕ частина спірної квартири не увійшла до складу спадщини, оскільки право власності не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Третя особа [PERSON] письмово просила розглядати без її участі. Представник третьої особи Другої Дніпровської державної нотаріальної контори письмово просив розглядати справу за його відсутності відповідно до діючого законодавства. Представник третьої\~особи \~Житлово-будівельного\~кооперативу №\~295\~Дніпровської міської\~ради письмово просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на підставі договору міни від 18 листопада 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. за реєстровим № 3-990. 10 травня 2019 року державним нотаріусом Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. видано дублікат вказаного договору міни за реєстровим № 3-990, на підставі якого 17.05.2019 року за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. 16, 17). Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 07.12.2015 року № 14891, станом на 31.12.2012р. в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності за: [PERSON] Ѕ ч., [PERSON] Ѕ ч. (а.с. 18). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 13). Після її смерті відрилась спадщина на Ѕ частину вищезазначеної квартири. Позивач 13 листопада 2015 року звернувся до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 70 оберт). Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропущенням ним строку для подачі заяви про прийняття спадщини (а.с. 81-82). Згідно ст. 524 ЦК УРСР 1963р. спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963р. часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 548 ЦК УРСР 1963р. передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін. Європейський суд з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року дійшов висновку, що хоч суд і не повинен надавати відповідь на кожен аргумент сторони, проте судовий розгляд не можна вважати справедливим, якщо суд залишив без уваги ключові докази вирішальні з точки зору фінального рішення суду. Таким чином, оцінка доказів є завершальною стадією процесу доказування у цивільному судочинстві. Отже, з урахуванням встановлених статтями 13, 12 ЦПК України принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, які передбачають обов`язок кожної сторони доводити перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також обмежують суд у збиранні доказів, що стосуються предмета доказування лише випадками, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина сьома статті 81 ЦПК України), саме на позивача покладається обов`язок надати докази на підтвердження своїх позовних вимог. Всупереч зазначеного, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту прийняття ним спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , зокрема, доказів вступу в управління або володіння спадковим майном, утримання майна в належному стані, здійснення поточного ремонту, сплати комунальних послуг тощо. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги недоведені, безпідставні та необґрунтовані, а, отже, задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судових рішень. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed