Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

[PERSON] 13 травня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу та судових витрат. Позивач в своєму позові посилається на те, що 28 травня 2012 року [PERSON] взяв у позивача в борг грошову суму, про що було складено договір позики в вигляді простого письмового договору - розписки, були обумовлені умови користування грошима і умови їх повернення. Гроші [PERSON] отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу в повній сумі не повернув, а [INFO] року [PERSON] помер. Спадщину після його смерті прийняла відповідачка, а отже повинна нести і його боргові зобов'язання. Нотаріус про це її своєчасно повідомив. На прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого, борг не вернув. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач прохав стягнути з відповідача вказаний борг з судовими витратами, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно відповідачка є спадкоємицею після смерті [PERSON], але останній таких грошей в позивача не брав, боргу немає, розписка від імені [PERSON] підробка, доказів на підтвердження позову не надано, вимоги безпідставні і не законні, відповідачка не повідомлялася нотаріусом про борги померлого при прийнятті спадщини і не зобов'язана відповідати по борговим розпискам перед позивачем. Вважає, що з їх боку порушень закону, прав та інтересів сторін допущено не було, будь-яку шкоду нікому не завдавали, вважають позовні вимоги безпідставними і просив рішення винести про відмову в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з'ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що за договором позики від 28 травня 2012 року оформленого в вигляді власноручно написаної письмової розписки між позивачем [PERSON] і [PERSON] в цей день 28 травня 2012 року останній отримав в борг від позивача кошти в сумі 320000 доларів США, про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді розписки; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів, штрафні санкції і що строком повернення відповідачем грошей позивачу повинно бути - до 01 січня 2015 року, за вимогою позивача. Про отримання вказаних коштів відповідачем позивачу в цей же день 28 травня 2012 року складена в передана письмова розписка. Вказані кошти позивачу не повернуті. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. В порушення зазначених норм закону та умов укладеного договору [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором позики належним чином не виконав і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За умовами домовленості між сторонами цього спору одна сторона (позивач) передав у власність другій стороні (позичальникові - відповідач) грошові кошти, визначені родовими ознаками, позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, гроші передані. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом з'ясовано, що дійсно 28 травня 2012 року [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 320 000,00 доларів США (триста двадцять тисяч доларів США), підтвердженням чого є розписка. Згідно умов розписки, грошові кошти були надані зі строком сплати 01 січня 2015 року. У разі неповернення грошових коштів [PERSON] зобов'язувався передати в рахунок оплати належні йому квартири, що розташовані за адресами: [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]. Але [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. До своєї смерті [PERSON] не повернув позивачу грошові кошти отримані у борг. 23 травня 2012 року померлий склав заповіт, відповідно до якого визначив коло спадкоємців, одним з таких спадкоємців є відповідач. Відповідно до тексту заповіту відповідачу надходили наступні квартири: [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]. Ч. 2 ст. 1281 Цивільного кодексу України визначає, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. У відповідності до вищевказаної норми права позивач: надіслав листа відповідачу з повідомленням про наявність боргових зобов'язань померлого; звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], якою було відкрито спадкову справу, з заявою відповідно до тексу якої, просив повідомити спадкоємців про наявність боргових зобов'язань померлого. Під час прийняття відповідачем спадщини у нотаріуса, остання повідомила відповідача про наявність боргових зобов'язань померлого перед позивачем. Відповідач прийняла спадщину частково, а саме квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Два інших об'єкти нерухомості були зареєстровані за нею на праві приватної власності, а тому не входять до спадкової маси. Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу…. Станом на 28 травня 2014 року (дату складання позовної заяви) курс долару США згідно Національного Банку України становить 1 138.3 грн. за 100 доларів США. Таким чином 320 000.00 доларів США за курсом 11.383 грн. дорівнює 3 642 560.00 гривень. Враховуючи, що відповідач прийняла спадщину та вчасно повідомлена про наявність боргових зобов'язань померлого, проте в добровільному порядку не задовольнила вимоги позивача, як кредитора, він змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідач є єдиною особою, яка прийняла спадщину в зв'язку з чим, позов пред'явлений до неї, в межах вартості майна, одержаного у спадщину, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні з'ясовано, що кошти у позивача [PERSON] у вказаній сумі дійсно брав, було складено договір (оформлений у вигляді складеної в письмовій формі розписки сторін) про суму боргу та термін повернення грошей, [PERSON] умови договору позики не виконав і гроші не повернув. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивач не має змоги провести оцінку майна, належного відповідачу, більш того, в законі не визначена процедура проведення такої оцінки. Судова практика, яка склалась з даного питання також не передбачає обов'язку позивача встановлювати вартість спадкового майна. Такий обов'язок скоріше покладений саме на відповідача, адже саме він фактично прийняв спадщину та фактично нею володіє та розпоряджається. Спадкоємець несе відповідальність за зобов'язаннями спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього. При цьому під дійсною вартістю спадкового майна розуміється ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини. Ч. 1 с. 1282 ЦК України визначає, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, необхідною умовою для пред'явлення вимоги про сплату боргу особі є одержання нею певного майна у спадок. Виходячи з того, що ніхто, крім відповідача, не одержав будь-якого майно у спадщину, то твердження останнього про необхідність залучення інших спадкоємців до участі у справі є помилковою. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідача, пов'язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач [PERSON] повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов'язання стосовно вiдповiдача (крім договірних, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір і поніс поштові витрати, які також потрібно стягнути з відповідача. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг в сумі 3642560 грн. та судові витрати в вигляді судового збору в сумі 3654 грн., а всього 3646214 грн.. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved