Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

[PERSON] (далі «Позивач») звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі «Відповідач»)\~ про визнання права власності на частину земельної ділянки. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні\~ обставини.\~ Вона є власником 1/2 частини житлового будинку №56/2 по вулиці Степана Бандери (колишня «Чапаєва») в місті Біла Церква, Київської області на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2011 року. Власником іншої 1/2 частини цього будинку є Відповідач [PERSON] Право власності на частину будинку Позивача зареєстровано державним реєстратором 16.03.2013 року, номер запису про право власності 531658. За вказаним будинком числиться земельна ділянка з кадастровим номером 3210300000:03:009:0020, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0576 га. Власником 1/2 частини спірної земельної ділянки є Відповідач, згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2013 року по справі №357/10320/13-ц. Право власності на іншу 1/2 частину земельної ділянки також зареєстровано на Відповідача на підставі Договору купівлі продажу частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку від 22.08.2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] Тобто, вся спірна земельна ділянку належить на праві власності Відповідачу [PERSON] Раніше ця земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, який був виданий згідно з рішенням Білоцерківської міської ради від 30.05.2000 року про приватизацію. З січня 1992 року по 02.08.2007 рік Позивач проживала з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, цей факт встановлений 25.11.2011 року в справі №2-24/2011 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.\~ 02.08.2007 року [PERSON] помер. Відповідач [PERSON] та [PERSON], як законні спадкоємці (діти [PERSON]А.), стали власниками відповідно по 1/2 частині спірної земельної ділянки згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2013 року по справі №357/10320/13-ц. 22.08.2017 року [PERSON] продав належну йому 1/2 частини земельної ділянки Відповідачу [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку. Оскільки вся земельна ділянка перебуває у власності Відповідача, то у Позивача виникають труднощі з користуванням належною їй на праві власності 1/2 частини будинку, який розташований на спірній земельній ділянці. Останнім часом Відповідач чинить Позивачу перешкоди у користуванні її частиною будинку, мотивуючи це тим, що їй належить право власності на всю земельну ділянку під домоволодінням, тому Позивач вимушена була звернутися до суду. Посилаючись на приписи ст.120 ЗК України Позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що становить 0,0288 га від загальної площі земельної ділянки, кадастровий номер 3210300000:03:009:0020, з цільовим призначенням «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», площею 0,0576 га, розташованої по вулиці Степана Бандери (колишня «Чапаєва») 56/2 в місті Біла Церква, Київської області. В судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що [PERSON] був її цивільним чоловіком та батьком Відповідача. Вона являється власником 1/2 частини будинку, за рішенням суду, а власником іншої 1/2 частини є Відповідач. Власником всієї земельної ділянки є Відповідач, на підставі рішення суду та договору купівлі продажу із її братом, сином покійного [PERSON] Спору щодо користування будинком немає. Оформлені окремі рахунки із всіма комунальними службами. Спір існує лише щодо земельної ділянки. Перешкоди у користуванні будинком полягають у тому, що на цій земельній ділянці Відповідачем було знищено її зелені насадження, металеві конструкції та огорожі. Також їй некомфортно морально, оскільки її часто турбують знайомі Відповідача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Повідомила, що вважає їх незаконними та необґрунтованими. Крім того, Позивачем пропущені строки позовної давності. Пояснила суду, що вона дійсно є власником всієї земельної ділянки, документи оформлено відповідно до вимог чинного законодавства. Будинок в натурі не поділений, втім вони користуються кожний своєю часткою на підставі усної домовленості. Суд, повно, обєктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Білоцерківської міської ради від 30.05.2000 року, належала земельна ділянка з кадастровим номером 3210300000:03:009:0020, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0576 га (а.с. 14).\~ 02.08.2007 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-0К №096087, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області на підставі актового запису №1272 (а.с.131). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2011 року було встановлено факт проживання Позивача з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з січня 1992 року по 02.08.2007 рік. Також за Позивачем визнано право власності, зокрема, на 1/2 житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по вул. Чапаєва, 56/2 в м.Біла Церква Київської області (а.с. 133-139). Відповідач [PERSON] та [PERSON], як законні спадкоємці (діти [PERSON]А.), стали власниками відповідно по 1/2 частині спірної земельної ділянки на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2013 року по справі №357/10320/13-ц (а.с. 19-20). Не погоджуючись з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2013 року, [PERSON] була подана апеляційна скарга. 19.02.2014 року рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 28.11.2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено (а.с. 21-23). 04.06.2014 року ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу [PERSON], [PERSON] задоволено, рішення апеляційного суду Київської області від 19.02.2014 року скасовано, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2013 року залишено в силі (а.с. 24-26). Відповідно до договору купівлі продажу частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку від 22.08.2017 року, [PERSON] продав належну йому 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0576 га. яка розташована за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Степана Бандери (колишня «Чапаєва»), 56/2 Відповідачу [PERSON] (а.с.106-107). Згідно з договором дарування частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок від 22.08.2017 року, [PERSON] подарував\~ належну йому 1/2 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок №56/2, що знаходиться в місті Біла Церква, Київської області, по вулиці Степана Бандери (колишня Чапаєва) Відповідачу [PERSON] (а.с. 108-110). Таким чином, Відповідач стала власником 1/2 частини житлового будинку №56/2 по вулиці Степана Бандери (колишня Чапаєва) в місті Біла Церква та власником всієї земельної ділянки з кадастровим номером 3210300000:03:009:0020, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0576 га. У той же час, Позивач є власником 1/2 частини житлового будинку №56/2 по вулиці Степана Бандери (колишня «Чапаєва») в місті Біла Церква на підставі Рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 25.11.2011 року, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області\~ від 12.04.2012 року та Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.09.2012 року (а.с. 133-139, 140- 144, 113-114). Відповідно до Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на частину будинку Позивача зареєстровано державним реєстратором 16.03.2013 року, номер запису про право власності 531658 (а.с. 9). Згідно з Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07.06.2018 року земельна ділянка з кадастровим номером 3210300000:03:009:0020, розташована по вул.Чапаєва , 56/2 у м.Біла Церква Київської області, площею 0,0576, має цільове призначення: «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» та належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 36). Таким чином, [PERSON] вказана земельна ділянка була приватизована у період проживання однією сімєю з Позивачем без реєстрації шлюбу та належала йому на праві особистої приватної власності. Після смерті [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку перейшло до його дітей [PERSON] та [PERSON], як спадкоємців першої черги. Позивач до кола спадкоємців першої черги згідно з законом не входила. Втім, на спірній земельній ділянці знаходиться належна їй на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку. Вищевказані фактичні обставини підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами та сторонами у судовому засіданні не оспорювалися. Також суд погоджується з доводами Позивача про те, що оскільки вся земельна ділянка перебуває у власності Відповідача, то у Позивача дійсно можуть виникати складнощі у користуванні належним їй на праві власності 1/2 частиною будинку, який розташований на спірній земельній ділянці та її законне право (інтерес) підлягає захисту у судовому порядку. Вирішуючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами матеріального та процесуального права України. Спеціальними нормами, які регулюють спірні правовідносини, є частина 1 та частина 4 статті 120 Земельного Кодексу України у редакції Закону N 1702-VI від 05.11.2009 року, яка діяла на час виникнення цих правовідносин. Відповідно до приписів вказаних норм у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. При цьому, вказані норми матеріального права України закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з ними визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. З аналізу наведених правових норм вбачається, що при виникненні у іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, право попереднього власника або користувача земельної ділянки припиняється автоматично, в силу закону, без «оформлення» припинення права будь-якими актами та документами. Вказана норма є не лише спеціальною, а й імперативною і відступ від неї не допускається. При цьому, закон на ставить перехід права власності на земельну ділянку в залежність від наявності у іншої особи правовстановлюючих документів на будинок, будівлю, або споруду, що знаходяться на такій земельній ділянці. Тобто, закон не вимагає їх оспорювання, у тому числі визнання недійсними тощо. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Крім того, Відповідач у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні повідомила про пропуск Позивачем строку позовної давності (а.с. 60). При цьому, проконстатувавши цю обставину, вона попри приписи ч.3 ст.267 ЦК України, не заявила суду про застосування наслідків пропуску позовної давності. У будь-якому випадку, суд не вважає, що строк позовної давності звернення Позивача з даним позовом сплинув, оскільки\~ невизнання Відповідачем права Позивача на відповідну частку земельної ділянки є триваючим, тобто таким, що відбувається на протязі всього періоду спірних правовідносин. Не визнає Відповідач таке право Позивача й на час розгляду даної справи у суді. Виходячи із змісту спірних правовідносин, потреба Позивача в саме такому способі захисту свого субєктивного права, не підтвердженого формально, виникла у звязку саме із невизнанням Відповідачем цього права. Стосовно твердження Відповідача про те, що судом раніше було вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд зазначає наступне.\~ У проваджені Білоцерківського міськрайонного\~ суду Київської області знаходилася цивільна справа №2-24/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину спільного сумісного майна.\~\~\~ Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2011 року позовні вимоги було задоволено частково та встановлено факт проживання Позивача з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з січня 1992 року по 2 серпня 2007 року, визнано права власності Позивача на 1/2 частину будинку, та певного рухомого майна, у задоволенні позову в частині визнання права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки відмовлено\~ (а.с. 133-139). Ухвалою Апеляційного суду Київської області\~ від 12.04.2012 року та Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.09.2012 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 140-144, 113-114). Судом було витребувано із архіву суду вказану справу та досліджено її у судовому засіданні. При цьому встановлено наступне. Із заяви [PERSON] про уточнення позовних вимог\~ убачається, що вона дійсно просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0576 га, розташованої в м.Біла Церква по вул.Чапаєва, 56/2 (а.с. 132). Втім, як убачається із позовної заяви, підставою цього позову був факт спільного проживання Позивача з померлим [PERSON] та належність земельної ділянки, на думку Позивача, до їх спільної сумісної власності (а.с. 128-130). При цьому, як на правові підстави позову у досліджуваній справі Позивач посилалася на ст.368 ЦК України та ст.3, ст.18, ст.74 СК України, а не на ст.120 ЗК України, як у позові, що розглядається даним складом суду. Таким чином, у суду відсутні передбачені п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України правові підстави для закриття провадження у даній справі, оскільки у справі, що була розглянута раніше та у цій справі існують різні підстави позову. Таким чином, оскільки судом встановлено, що Позивач є власником 1/2 частини житлового будинку №56/2 по вулиці Степана Бандери (колишня «Чапаєва») в місті Біла Церква Київської області, то позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, що становить 0,0288 га від загальної площі земельної ділянки з кадастровим номером 3210300000:03:009:0020, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0576 га, розташованої по вулиці Степана Бандери (колишня «Чапаєва») 56/2 в місті Біла Церква, Київської області -\~ є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, судові витрати, які поніс Позивач при зверненні до суду, підлягають стягненню з Відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у повному обсязі - 1160 гривень 40 копійок, які розраховані виходячи з\~ нормативної грошової оцінки спірної частини земельної ділянки (232084,63грн. х 1/2 х 1%) та підтверджуються належними доказами (а.с. 6, 7, 27). На підставі викладеного та

Outcome: approved