Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

[PERSON] 03 березня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та призначено судовий розгляд на 07 квітня 2021 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року розгляд справи було відкладено та визначено дату розгляду на 17 травня 2021 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2021 року розгляд справи було відкладено та визначено дату розгляду на 16 червня 2021 року. Позивач у своєму позові посилалася на те, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та членам її сім`ї, а саме: чоловіку - [PERSON] та синам - [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, яке було видане 07 листопада 2003 року ВАТ «Дніпроважмаш» згідно розпорядження № 890-п від 04 листопада 2003 року. 24 травня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 25 травня 2016 року [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] належну йому 1/4 частину вищевказаної квартири, що підтверджується договором дарування від 25 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. і зареєстрованого у реєстрі за № 853. На теперішній час в квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , а також відповідач по справі [PERSON] , але фактично з моменту припинення сімейних відносин відповідач зібрав свої речі та покинув за власною ініціативою місце проживання за вказаною адресою. Протягом 10 років відповідач не проживає в зазначеній квартирі, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла. Той факт, що в квартирі досі зареєстрований відповідач, заважає позивачу повноцінно користуватись житлом. Просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що є підставою для зняття його з реєстрації за вказаною адресою. Відповідачеві [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Третім особам [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень щодо позову до суду подано не було. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міськради надав до суду заяву, у якій просив провести судове засідання без його участі, рішення прийняти відповідно до чинного законодавства. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності, яке було видане 07 листопада 2003 року ВАТ «Дніпроважмаш» згідно розпорядження № 890-п від 04 листопада 2003 року, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та членам його сім`ї, а саме: дружині - [PERSON] та синам - [PERSON] , [PERSON] (а.с. 5). Право власності на зазначену квартиру у встановленому порядку було зареєстровано у КП «ДМБТІ» 01 грудня 2003 року за реєстраційним № 3689111 (а.с. 6). 24 травня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 11). 25 травня 2016 року [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] належну йому 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 25 травня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. і зареєстрованим у реєстрі за № 853 (а.с. 8). Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих в житловому приміщенні/будинку осіб від 02 липня 2020 року № 5359, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , відповідач [PERSON] , та їх син [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до актів про не проживання, складених 22 грудня 2017 року та 16 липня 2020 року мешканцями квартир у будинку [ADDRESS] , посвідчених директором ТОВ «Управдім Західний» Жук А.Є., відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає з 20 грудня 2011 року (а.с. 13, 14). На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Звертаючись до суду із цим позовом [PERSON] вказує, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад десять років, що підтверджується актами, складеними 22 грудня 2017 року та 16 липня 2020 року мешканцями квартир в будинку [ADDRESS] , посвідченими директором ТОВ «Управдім Західний» Жук А.Є. Посилання на те, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, позивач обґрунтовувала тим, що відповідач, без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні з грудня 2011 року. Такі доводи не можуть бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки, згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Як зазначає сама позивач у позовній заяві, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами було розірвано 24 травня 2016 року, а тому [PERSON] у спірній квартирі не проживає, фактично проживаючи в іншому житловому приміщенні. Тому, це є поважною причиною для не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] і сам по собі факт його не проживання в спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Крім цього, позивач є власником лише 1/4 частини квартири [ADDRESS] , інша 1/4 частина спірної квартири належить [PERSON] , а 1/2 частина - [PERSON] , які в даному провадженні мають статус третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, та які не висловили свою позицію щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Спірні питання з приводу спільного користування житлом, оплати комунальних послуг з можливістю отримання субсидії по житлово-комунальним послугам, можуть бути вирішені іншим шляхом, зокрема розподілу особових рахунків або стягнення нанесених витрат у судовому порядку. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, які було надано позивачем, доказів неповажності причин не проживання відповідача судові надано не було, суд не вбачає законних підстав визнавати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , тому позивачеві у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у розмірі 908 гривень, сплачений [PERSON] (а.с. 1), слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed