Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] в лютому 2016 року звернувся в суд з позовом до ТОВ «Кей-Колект», в якому, з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 03.03.2016 року (а.с. 64-69), просить визнати припиненими договір іпотеки від 16.05.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО [PERSON] за реєстраційним номером 1583, іпотечний договір від 12.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО [PERSON] за реєстраційним номером 4214, іпотечний договір від 20.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО [PERSON] за реєстраційним номером 1083, іпотечний договір від 24.05.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО [PERSON] за реєстраційним номером 1509 та зняти заборони відчуження належного йому на праві приватної власності будинку за адресою: м.Львів, вул.Луцького, 14, накладені приватним нотаріусом Львівського МНО [PERSON] у зв'язку з укладенням вказаних іпотечних договорів. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що 16.05.2006 року та 20.04.2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитні договори №11003981000 та №11145248000. На забезпечення виконання своїх зобов'язань перед кредитодавцем за цими договорами він передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно - будинок на вул.Луцького, 14 у м.Львові, уклавши договір іпотеки від 16.05.2006 року (реєстровий № 1583) та іпотечний договір від 20.04.2007 року (реєстровий № 1083). 12.12.2007 року та 25.01.2006 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договори про надання споживчого кредиту №11267679000 та №13/06М-231/415. З метою належного виконання зобовязань за цими договорами, між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечні договори відповідно від 12.12.2007 року (реєстровий № 4214) та від 24.05.2007 року (реєстровий № 1509), згідно яких в іпотеку банку передано будинок №14 на вул.Луцького в м.Львові. У звязку з невиконанням ним своїх зобовязань за кредитними договорами від 16.05.2006 року і 20.04.2007 року банк 08.02.2010 року звертався з позовом в суд про стягнення заборгованості за цими договорами, однак ухвалою суду від 01.11.2012 року позов залишено без розгляду через повторну неявку представника позивача в судове засідання. В подальшому, за результатами розгляду позову ТОВ «Кей-Колект», до якого згідно договору факторингу №2 від 13.02.2012 року перейшло право вимоги за чотирьма вказаними кредитними договорами, до нього, як боржника, і ТОВ «Компанія Пріоритет», як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитними договорами Галицьким районним судом м.Львова 14.05.2015 року було прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності. Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.10.2015 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 року. Крім того, 03.11.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» на його адресу направив вимогу, яку він отримав 09.11.2009 року, про дострокове повернення кредиту та процентів у звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору від 12.12.2007 року, в якій його повідомлено, зокрема, про те, що протягом 31 календарного дня з дати отримання вимог строк погашення кредиту буде вважатися таким, що настав. Щодо кредитного договору від 25.01.2006 року, то 05.11.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» на його адресу направлено вимогу, яку він отримав 09.11.2009 року, про повернення кредиту за цим договором, його, зокрема, повідомлено про те, що протягом 31 календарного дня з дати отримання вимог строк погашення кредиту буде вважатися таким, що настав. 25.01.2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Галицького районного суду м.Львова з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 12.12.2007 року і 25.01.2016 року, в якому банк підтвердив настання терміну повернення кредиту за цими договорами. 01.11.2012 року ухвалою суду цей позов залишено без розгляду у звязку з повторною неявкою представника позивача в судове засідання. Враховуючи ці обставини, позивач вважає, що строк позовної давності за вимогами по кредитних договорах від 12.12.2007 року і 25.01.2016 року сплив у грудні 2012 року. В подальшому 26.09.2014 року ТОВ «Кей-Колект» зверталося в Личаківський районний суд м.Львова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12.12.2007 року, проте ухвалою суду від 27.10.2015 року позов повернуто у звязку з непідсудністю справи. Повторно подання такої позовної заяви відповідачем не здійснено. З огляду на те, що відповідачем пропущено строк позовної давності за вимогами по кредитних договорах №11003981000 від 16.05.2006 року, №11145248000 від 20.04.2007 року, №11267679000 від 12.12.2007 року та №13/06М-231/415 від 25.01.2006 року, у зв'язку з чим іпотека, яка є похідною від основного зобов'язання, підлягає припиненню згідно положень ст.17 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин, оскільки, перебування вказаного майна в іпотеці відповідача, який втратив право задовольнити свої майнові вимоги за рахунок цього майна, не ґрунтується на приписах чинного законодавства, порушує основні засади цивільного законодавства, до яких віднесено справедливість, добросовісність та розумність, то вважає щодо наявні підстави для зняття заборон відчуження відповідного нерухомого майна. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, покликаючись на те, що законом передбачений вичерпний перелік підстав для припинення зобовязання, однак такої підстави як сплив строку позовної давності не передбачено. При цьому зазначив, що строк позовної давності повинен застосовуватися щодо кожного простроченого платежу окремо, у разі прострочення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті. Наголосив, що несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Оскільки згідно з договором про надання споживчого кредиту №11003981000 строк виконання зобовязання встановлений до 16.05.2016 року та за цим договором встановлено графік платежів, то строк позовної давності за зазначеним кредитним договором спливає не раніше як у травні 2019 році, а за договором №11267679000 строк виконання зобовязання встановлено до 18.04.2018 рок, тобто строк позовної давності по ньому настане лише в квітні 2021 року. Таким чином іпотечні договори чинні, оскільки чинні основні зобовязання за кредитними договорами. Крім цього зазначив, що позов поданий до суду 16.02.2016 року, тоді як строк позовної давності щодо вимог про визнання договорів іпотеки припиненими сплив не пізніше як у січні 2016 року. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи №461/12899/14-ц, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.05.2006 року та 20.04.2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договори про надання споживчого кредиту №11003981000 та №11145248000, відповідно до умов яких банк надав позичальнику кредит в сумі 202548 швейцарських франків та 100000 дол.США відповідно. З метою належного виконання зобовязань за вказаними договорами між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечні договори від 16.05.2006 року та 20.04.2007 року, згідно яких в іпотеку банку передано належний [PERSON] будинок № 14 на вул.Луцького в м.Львові. 12.12.2007 року та 25.01.2006 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договори про надання споживчого кредиту № 11267679000 та № 13/06М-231/415, відповідно до умов яких банк надав позичальнику кредити в сумах 177000 дол.США та 130000 дол.США відповідно. Для забезпечення виконання зобовязань за цими договорами [PERSON] передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» будинок №14 на вул.Луцького в м.Львові згідно іпотечних договорів від 12.12.2007 року та 24.05.2007 року. У зв'язку з укладенням сторонами договорів іпотеки нотаріусом Львівського МНО [PERSON], яка здійснювала нотаріальне посвідчення цих договорів, до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесено заборони відчуження спірного майна. Також встановлено, що 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №2, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за кредитними договорами № 11003981000 від 16.05.2006 року, №11145248000 від 20.04.2007 року, № 11267679000 від 12.12.2007 року та № 13/06М-231/415 від 25.01.2006 року, відтак усі права кредитора за цими договорами належать ТОВ «Кей-Колект». У звязку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань за кредитними договорами від 16.05.2006 року і 20.04.2007 року банк 08.02.2010 року звертався з позовом в Галицький районний суд м.Львова про стягнення заборгованості за цими договорами, однак ухвалою суду від 01.11.2012 року позов залишено без розгляду через повторну неявку представника позивача в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. 28.10.2014 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося в Галицький районний суд м.Львова з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 16.05.2006 року та 20.04.2007 року (справа № 461/12899/14-ц). Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 14.05.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.10.2015 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.02.2016 року в задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON], ТОВ «Компанія Пріоритет» про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11003981000 від 16.05.2006 року та договором про надання споживчого кредиту №11145248000 від 20.04.2007 року відмовлено. У цьому рішенні, яке набрало законної сили, суд дійшов висновку, що позивач ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду лише 28.10.2014 року, пропустивши встановлений законом строк позовної давності, а підстав для поновлення строку судом не встановлено. Як вбачається із ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.02.2016 року перебіг позовної давності для звернення ТОВ «Кей-Колект» до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права за договором про надання споживчого кредиту №11003981000 від 16.05.2006 року та договором про надання споживчого кредиту №11145248000 від 20.04.2007 року (а.с.91-93) розпочався 02.11.2009 року, а закінчився 03.11.2012 року. ПАТ «УкрСиббанк» було направлено на адресу [PERSON] та ТОВ «Компанія Пріоритет» вимоги про повернення заборгованості 30.09.2009 року, тобто ПАТ «УкрСиббанк» скористалося своїм правом та змінив строк виконання основного зобовязання, в тому числі й тієї частини позики, яка мала бути повернута в майбутньому. Враховуючи положення ч.3 ст.61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд визнає такими, що не потребують доведення факти, встановлені судом під час вирішення справи № 461/12899/14-ц щодо спливу строку позовної давності для звернення ТОВ «Кей-Колект» з вимогами за кредитними договорами від 16.05.2006 року та 20.04.2007 року до [PERSON] Крім цього встановлено, що 03.11.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» на адресу [PERSON] направив вимогу № 137-023/6234, яку останній отримав 09.11.2009 року, про дострокове повернення кредиту та процентів у звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору від 12.12.2007 року, в якій [PERSON] повідомлено, зокрема, про те, що протягом 31 календарного дня з дати отримання вимог строк погашення кредиту буде вважатися таким, що настав. Також 05.11.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» [PERSON] направлено вимогу № 137-023/6453, яку останній отримав 09.11.2009 року, про дострокове повернення кредиту і процентів за кредитним договором від 25.01.2006 року, його, зокрема, повідомлено про те, що протягом 31 календарного дня з дати отримання вимог строк погашення кредиту буде вважатися таким, що настав. Через невиконання позивачем своїх зобовязань за договорами від 12.12.2007 року і 25.01.2006 року ПАТ «УкрСиббанк» 25.01.2010 року звернувся до Галицького районного суду м.Львова з позовом про стягнення заборгованості за цими кредитними договорами, в якому банк підтвердив настання терміну повернення кредиту за даними договорами. 01.11.2012 року ухвалою суду цей позов залишено без розгляду у звязку з повторною неявкою представника позивача в судове засідання. Поряд з цим, відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - де строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч.5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. З огляду на викладені законодавчі положення, зміст вимог ПАТ «УкрСиббанк»№ 137-023/6234 від 03.11.2009 року та № 137-023/6453 від 05.11.2009 року, а також підтвердження ПАТ «УкрСиббанк» у своїй позовній заяві від 25.01.2010 року настання терміну повернення кредиту, перебіг позовної давності розпочався у грудні 2009 року. Оскільки законодавством не встановлено спеціальних строків позовної давності за такими вимогами, до них застосовується загальна позовна давність. Враховуючи наведені обставини і положення законодавства, суд приймає до уваги доводи позивача, що строк позовної давності за вимогами по кредитних договорах від 12.12.2007 року і 25.01.2016 року сплив у грудні 2012 року. В подальшому, 26.09.2014 року ТОВ «Кей-Колект», як новий кредитор, звернулося в Личаківський районний суд м.Львова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12.12.2007 року, проте ухвалою суду від 27.10.2015 року позов повернуто у звязку з непідсудністю справи. Повторно подання такої позовної заяви відповідачем не здійснено. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі про визнання припиненими договорів іпотеки і зняття вказаних вище заборон відчуження нерухомого майна. Згідно з ст.11, ч.1 ст.509, ч.1 ст.626, ст.629 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.Зобов'язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Іпотека відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У ч.1 ст.575 ЦК України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Статтею 28 Закону України «Про заставу», окрім наведених підстав, передбачено також припинення застави при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави, та в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом. Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється також у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 17.10.2013 за №868 у п. 71 передбачено, що державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки. Згідно з ч.3 ст.44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженим постановою КМУ від 05.07.2004 за №830, у п.п. 24, 25 передбачено, що відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. Реєстратор вносить до Реєстру відомості про припинення обтяження в день надходження заяви чи рішення уповноваженого органу. Строком договору відповідно до ст. 631 ЦК України є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Разом з тим, ст. 256 ЦК України передбачена позовна давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначені у ст. 267 ЦК України, згідно з ч. 4 якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», яке згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю; будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Оскільки судом встановлено, що строк позовної давності за вимогами відповідача по кредитних договорах сплив, відтак ТОВ «Кей-Колект» втратило право задовольнити свої майнові вимоги до [PERSON] шляхом набуття права власності на майно, яким забезпечене виконання зобов'язань за кредитними договорами. З огляду на наведені вище законодавчі положення, встановлені обставини пропуску ТОВ «Кей-Колект» позовної давності для звернення з вимогами за кредитними договорами та втрата у зв'язку з цим права задовольнити свої майнові вимоги до [PERSON] за рахунок переданого у іпотеку майна має наслідком звільнення останнього від виконання обовязків за договорами іпотеки та втрату ТзОВ «Кей-Колект» права і можливості здійснювати відносно вказаного майна свої права іпотекодержателя. Таким чином відповідне майно по суті втратило властивості майна, правовий режим якого регулюється спеціальними нормами законодавства про іпотеку, і не може розглядатися як таке, на яке розповсюджуються умови договорів іпотеки, а відтак предмет вказаних договорів фактично припинив існування, у зв'язку з цим є підстави вважати, що ці договори припинили свою дію. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання припиненими договорів іпотеки, які по суті є вимогами про припинення правовідносин за цими договорами. Оскільки судом не встановлено та відповідачем не доводились обставини наявності між сторонами в справі інших правовідносин щодо спірного майна, окрім як за договорами іпотеки, суд вважає за необхідне також задовольнили позовні вимоги щодо зняття заборон відчуження відповідного нерухомого майна, адже перебування вказаного майна в іпотеці відповідача, який втратив право задовольнити свої майнові вимоги за рахунок цього майна, не ґрунтується на приписах чинного законодавства, порушує основні засади цивільного законодавства, до яких віднесено справедливість, добросовісність та розумність. Суд бере до уваги і вважає обгрунтованими доводи представника позивача, що [PERSON] не допустив порушення строків позовної давності при поданні даного позову, враховуючи наступне. 06.04.2016 року відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, в обгрунтування якої ТОВ «Кей-Колект» зокрема зазначає, що якщо брати до уваги твердження позивача про те, що строк позовної давності за кредитними договорами та іпотечними договорами сплив у грудні 2012 року, то строк позовної давності щодо визнання цих договорів припиненими сплив не пізніше, як у січні 2016 року. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З аналізу наведених вище правових положень випливає, що після виконання зобовязань за кредидитним договором або (в нашому випадку), після спливу строку позовної давності за кредитним договором обтяжувач, яким в даному випадку є ТОВ «Кей-Колект», в будь-якому випадку, зобовязаний був в кінці 2012 року самостійно звернутися до реєстратора із заявами про припинення обтяжень, накладених при підписанні іпотечних договорів, однак цього не зробив. Водночас, [PERSON] про це дізнався лише після отримання у 2014 році позовних заяв ТОВ «Кей-Колект» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в забезпечення яких укладалися договори іпотеки. Як випливає з викладених законодавчих положень, однією із підстав для припинення договору іпотеки є припинення основного зобовязання. Поряд з цим, про відсутність зобовязання за кредитними договорами позивачу достовірно стало відомо лише після винесення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 року. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи із наведеного, суд вважає, що позов [PERSON] є підставним, грунтується на законі і такий слід задовольнити, захистивши права позивача. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 4409,60 грн. судового збору, сплаченого останнім при подачі позову і зміні предмета позову.

Outcome: approved