Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

[PERSON] виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. 15.02.2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], у якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються із [PERSON] на її користь на утримання дитини [PERSON], [INFO] за рішенням Шаргородського районного суду від 20.04.2016 року у твердій грошовій сумі, визначивши їх у розмірі однієї чверті (1/4 частини) його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, з дня набрання цим рішенням суду законної сили і до повноліття дитини; виконавчий лист Шаргородського районного суду від 17.05.2016 року відкликати. Позовні вимоги [PERSON]В мотивовані тим, що з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 20.04.2016 року у справі №152/543/16-ц стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн. щомісячно, до досягнення сином повноліття, на підставі якого 17.05.2016 року видано виконавчий лист. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.04.2016 року розірвано шлюб між нею та відповідачем. З дня присудження аліментів минуло приблизно два роки, змінилося законодавство та рівень життя, підвищилися ціни та соціальні гарантії, а син [PERSON] знаходиться повністю на її утриманні. На теперішній час мінімальний розмір аліментів на дитину віком до шести років становить 746 грн., що більше присуджених 600 грн. Відповідач є фізично здоровим, працездатним, тому має можливість та повинен сплачувати аліменти на дитину у розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 2. Визнання позову відповідачем. Відповідачем [PERSON] 26.02.2018 року подано до Шаргородського районного суду заяву про визнання позову [PERSON] в повному обсязі (а.с.21). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача Позивач [PERSON] не подавала до суду заяв та клопотань, повязаних із судовим розглядом справи. 26.02.2018 року відповідач [PERSON] подав заяву про відсутність заперечень про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, тобто у письмовому провадженні та про визнання позову [PERSON] у повному обсязі (а.с.21). ІІІ. Процесуальні дії у справі Відповідно до ухвали судді від 16.02.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] в порядку спрощеного позовного провадження та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 06.03.2018 року без повідомлення (виклику) сторін (а.с.17-18). Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України розяснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обовязку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.6), який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.04.2016 року у справі №152/544/16-ц (а.с.9). Від шлюбу позивачка та відповідач мають спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ №292624, відповідно до якого батьком дитини зазначений відповідач, а матірю позивачка (а.с.7). На користь позивачки з відповідача [PERSON] за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 20.04.2016 року у справі №152/543/16-ц на утримання сина [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі по 600 грн., щомісячно, починаючи з 30.03.2016 року і до досягнення дитиною повноліття, про що видано виконавчий лист. Вказана обставина підтверджується копією рішення Шаргородського районного суду від 20.04.2016 року, яке набрало законної сили, та копією виконавчого листа №152/543/16-ц, що виданий Шаргородським районним судом (а.с.8-9, 12). Неповнолітній син сторін [PERSON] проживає з позивачкою [PERSON] та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідками виконкому Деребчинської сільської ради від 12.02.2018 року за №№439,440 (а.с.13). Таким чином, позивачка, відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, має право на звернення до суду з означеним позовом. Судом встановлено, що матеріальне становище неповнолітньої дитини сторін змінилося, оскільки зріс розмір прожиткового мінімуму, проте, аліменти на її утримання стягуються у розмірі, що є меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є порушенням вимог ч.2 ст.182 СК України. Враховуючи, що витрати на утримання дитини не можуть в повній мірі забезпечуватися позивачкою і розмір аліментів, які отримує позивачка від відповідача за рішенням суду, не забезпечує в повній мірі гармонійного розвитку дитини, то право дитини на належне утримання з боку батька порушене. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обовязку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття… Сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~ст.150 Сімейного Кодексу України\~ батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). За змістом ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абз.2 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.183 СК України. Встановлений\~Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»\~прожитковий мінімум для дитини вікoм до 6 років з 01 січня\~2018 року становить 1492 грн., на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. VІ. Висновки суду Враховуючи, що позивачкою наведено обставини щодо сплати відповідачем аліментів у розмірі, меншому, ніж передбачений ч.2 ст.182 СК України, що порушує права дитини, передбачені ч.2 ст.182 СК України, то суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині зміни способу стягнення аліментів і визначення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача на утримання сина в розмірі однієї чверті його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивачка, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються сторонами та підтверджуються доказами. Зокрема, що сторони мають спільну дитину неповнолітнього сина [PERSON], утримання якого є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти згідно з рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 20.04.2016 року; що [PERSON] сплачує аліменти на утримання сина за рішенням суду в твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн. щомісяця, у звязку із чим на позивачку [PERSON], з якою проживає дитина, покладено більший обсяг обовязків по утриманню сина, ніж на відповідача, що ставить сторони у нерівні умови. Таким чином, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів не достатньо та у неповній мірі забезпечує матеріальне становище дитини для її гармонійного розвитку, що суперечить вимогам ч.2 ст.182 СК України. Відтак, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] в частині зміни способу аліментів підлягає задоволенню. Позов [PERSON] в частині відкликання виконавчого листа, виданого Шаргородським районним судом Вінницької області 17.05.2016 року у цивільній справі №152/543/16-ц, задоволенню не підлягає, оскільки це не входить до компетенції суду та не передбачено нормами СК України та ЦПК України. Отже, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 704,80 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial