Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

[PERSON] 30.07.2018р. звернувся до суду з позовом до ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача 80100,00 грн. авансового платежу за вказаним договором, а також стягнення моральної шкоди в розмірі 10000грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 23.06.2018 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №01182, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування автомобіль Lada ВАЗ 2170 (Priora) седан 2015р.в., обємом двигуна 1600 куб.см., вартістю 80100,00 грн. У цей же день позивачем було перераховано на банківський рахунок відповідача у ПАТ «ПУМБ» (код отримувача 41597671, р/р 26004300250463) авансовий платіж у розмірі 80100,00 грн., що підтверджується копією рахунку та банківською квитанцією. Автомобіль зобов'язувались надати у день укладення договору за умови сплати авансового платежу, але автомобіль відповідачем так і не було надано. Позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу №01182 від 23.06.2018 року не відповідає вимогам чинного законодавства та має бути визнаний недійсним, оскільки не було дотримано встановлену законом форму укладання такого договору, не здійснено його нотаріальне посвідчення, отже цей договір є нікчемним. Крім того, умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача, оскільки сторони не погодили такі істотні умови договору, відомості про транспортний засіб-предмет лізингу, постачальника автомобіля, остаточної вартості предмета лізингу, графіку сплати лізингових платежів, лізингоодержувач не був обізнаний з обсягом своїх грошових зобовязань. Вказані ознаки не є індивідуальними, а є виключно родовими, у випадку з автомобілем індивідуальними ознаками є номер кузова, рік випуску, колір, тощо, оскільки предмет договору не визначений індивідуальними ознаками, це є порушенням норм ЦК України і є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, позивач зазначає, що під час попередніх переговорів представником компанії його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Також вважає, що договір містить ряд несправедливих умов та суттєве обмеження прав споживача, надання переваг продавцю, що в силу ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є підставою для його оспорювання. У зв'язку з наведеним просить визнати оспорюваний ним договір фінансового лізингу №01182 від 23.06.2018 року недійсним та застосувати наслідки недійсного та нікчемного правочину і стягнути з ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ » на його користь сплачений за договором лізингу авансовий платіж в розмірі 80100,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., яка полягає у несправедливих умовах договору, ненаданні автомобіля за договором лізингу, не поверненні сплачених позивачем коштів, що спричинило погіршення самопочуття позивача, втрату спокою, ділової активності, порушення житлового укладу, працездатності, сну, апетиту, протягом значного часу позивач був позбавлений можливості реалізувати свої плани за допомогою коштів, сплачених відповідачу, та введенням в оману відповідачем [PERSON] Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 03.08.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін та відкрито провадження у справі. Позивач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримання позовних вимог в повному обсязі, та зазначив, що не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідно до положень ст.ст.280,281 ЦПК України суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив обставини справи та перевірив їх наявними у справі письмовими доказами, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 23.06.2018 року між ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» (лізингодавцем) та [PERSON] (лізингоодержувачем) у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу №01182. Згідно додатку до договору №01182 від 23.06.2018р., [PERSON] просить надати йому транспортний засіб марки Lada ВАЗ 2170 (Priora) седан 2015р.в., обємом двигуна 1600 куб.см., колір Сіріус, вартістю 80100,00 грн.( 100% передоплата)-а.с.24. 23.06.2018 року [PERSON]сплатив на рахунок ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» авансовий платіж за договором в сумі 80100 грн., що підтверджується копією квитанції №16651643 від 23.06.2018 року (а.с.26). Відповідно до п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Статтею 2\~Закону України\~«Про фінансовий\~лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу\~України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст.806\~ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст.806\~Цивільного кодексу\~України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 807 ЦК України визначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка висловлена 16.12.2015 року у постанові за наслідками розгляду цивільної справи №6-2766цс15, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ст.ст. 203, 627 ЦК України, правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що договір фінансового лізингу №01182, укладений 23.06.2018 року юридичною особою - ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» з фізичною особою [PERSON], предметом якого є транспортний засіб марки Lada ВАЗ 2170 (Priora) седан 2015р.в., обємом двигуна 1600 куб.см., колір Сіріус, вартістю 80100,00 грн., всупереч положень ст.799\~ЦК не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220\~цього ж\~Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Крім того, відповідно до п.17 ч.1 ст.1\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» передбачено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а отже на послуги фінансового лізингу поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відповідно до ч.5 ст.18 вищевказаного закону, визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Таким чином, умови договору є несправедливими при наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п.2, 3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним, що передбачено ч. 4 ст.18 цього Закону. У оспорюваному договорі вказано, що лізингоодержувач має право розірвати даний Договір за власним бажанням, однак в такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, в такому випадку, лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає (п. 12.1, п. 12.2 Договору). Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень (п. 12.8, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (п. 3.4 договору). При цьому, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 25% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у новому додатку №1 до даного Договору, який сторони зобов'язані підписати на момент отримання предмету лізингу та який є його невід'ємною частиною (п. 9.4 договору). За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що пункти 12.1, 12.2, 12.8, 9.4 договору фінансового лізингу підпадають під несправедливі умови, встановлені п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Вказаними нормами до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, зобов'язаний здійснення лізингоодержувача здійснювати одноразову доплату разі при зміні вартості предмета лізингу, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначені у вказаних пунктах умови договору є несправедливими в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, п.1.1 укладеного між сторонами договору не містить індивідуальних ознак транспортного засобу, тому цей пункт договору суперечить вимогам ч.1 ст. 3, ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст. 184, ч.1 ст.682, ч.1 ст.767 ЦК України, оскільки не містить суттєвих умов договору та надає можливість ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» в односторонньому порядку змінювати комплектність автомобіля, що є несправедливим відповідно до п.12 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, укладаючи правочин, сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, взагалі не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком №1 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Крім того, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми ЦК України, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то відповідно до ст.799 такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-5, 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як встановлено судом, укладений між сторонами спірний договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було. З урахуванням встановлених судом обставин, відсутності нотаріального посвідчення спірного договору, включення до нього несправедливих умов, суд приходить висновку, що позовні вимоги про визнання договору фінансового лізингу недійсним підлягають задоволенню. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 19.10.2016 року у справі №6-1551цс16. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про обґрунтованість доводів позивача про те, що при укладанні договору сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, оскільки остаточно не визначили предмета лізингу та його індивідуальних ознак, його вартості, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком №1 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу як на невідємний додаток, проте який до договору не доданий, а також з тим, що додаток до договору фінансового лізингу ним не був отриманий. Крім того, як встановлено судом із змісту спірного договору №01182 фінансового лізингу від 23.06.2018 року, укладеного між сторонами, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. З п.4.3. оспорюваного договору вбачається, що вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач, проте в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, що на думку суду суперечить положенням ст.808 ЦК України. Крім того, зі змісту частин 1, 2 ст.16\~Закону України\~«Про фінансовий\~лізинг» вбачається, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно д п.9.1 Договору комісія за організацію договору являє собою погоджений відсоток від вартості Предмета лізингу в розмірі 10 %, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до договору. Комісія за організацію договору входить до обовязкових лізингових платежів. Відповідно д п.9.2 Договору, авансовий платіж складає частину від вартості Предмета лізингу в розмірі 25 відсотків від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у Додатку №1 до нього. З урахуванням викладеного, дослідивши надані позивачем письмові докази, суд дійшов висновку, що сплативши 80100 грн. (яка складає 10 % від вартості Предмета лізингу), позивач фактично сплатив комісію за організацію договору, передбачену п.9.1. Відповідно до п.12.1 договору, у випадку розірвання договору, поверненню підлягають 80% від сплаченого авансового платежу або частини авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Суд вважає, що є несправедливими умови договору фінансового лізингу про нарахування штрафних санкцій за дострокову сплату лізингових платежів, а також є несправедливими умови договору фінансового лізингу, які передбачають жорстку відповідальність лізингоодержувача за невиконання умов укладеного договору та відсутність відповідальності лізингодавця за невиконання останнім умов договору, а також умови договору в частині того, що у випадку розірвання договору комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається, а авансовий платіж повертається лише у розмірі 80 відсотків, оскільки такі умови договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін. Таким чином, судом встановлено, що в договорі фінансового лізингу №01182 від 23.06.2018 року відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження; встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача за порушення умов договору; усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужені права лізингоодержувача як споживача, в тому числі вимагати дострокового розірвання договору; передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору (п.12.1 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України\~«Про фінансовий\~лізинг» та нормами ЦК України; не передбачено відповідальності лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості; вказаний договір не посвідчений нотаріально. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов переконання, що умови договору №01182 фінансового лізингу від 23.06.2018 року є такими, що суперечать нормам ЦК, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Враховуючи викладене, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо визнання договору недійсним та вважає необхідним застосувати правові наслідки недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України, стягнувши на користь позивача авансовий платіж за договором в сумі 80100 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення з ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» моральної шкоди в сумі 10000 грн., суд приходить до такого висновку. Положеннями п.5 ст.4 та ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК України та передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Будь-якого підтвердження спричинення моральної шкоди (фізичних і моральних страждань, інших негативних наслідків) позивачеві в результаті винних дій відповідача суду не надано, а сам факт укладення недійсного договору сторонами не може свідчити про спричинення такої шкоди позивачеві. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Суд вирішує питання щодо судових витрат, які складаються із судового збору, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, та покладає їх на відповідача. Враховуючи, що у справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується за загальною сумою всіх вимог (немайнового та майнового характеру), з відповідача на користь держави підлягають стягненню 1409,60 грн.

Outcome: partial