Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

[PERSON] 03 жовтня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії, стягнення коштів та моральної шкоди і судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що позивачем до відділення, філії банку (відповідача) на зберігання до індивідуального сейфу (скриньки, осередку № 31) було покладено на зберігання певні конкретні цінності, кошти відповідно до умов правил банку і законодавства України, в квітні 2012 року позивач звернувся до банку з питанням повернення йому його вказаних коштів; відповідачем заява позивача була розглянута і видано наказ про задоволення заяви; 27 квітня 2012 року на виконання наказу по банку № Э.К2.0.0.0.0./17-14 від 03 квітня 2012 року за підписами членів комісії керівника відділення № 50 [PERSON], заступника керівника відділення з обслуговування індивідуальних Vip клієнтів [PERSON], керівника департаменту безпеки ГО по РП [PERSON], старшого касира операціоніста відділення № 50 [PERSON] було складено акт про те, що комісією зроблено розкриття та вилучення цінностей з індивідуального сейфа № 31, що знаходиться в сховищі для індивідуальних сейфів відділення № 50 філії розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 27а. При розкритті в сейфі були виявлені наступні цінності: 53000.00 доларів США та 12900.00 євро. Усі цінності були передані на збереження в касу відділення № 50 філії розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк», за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 27а. 25 червня 2014 року відповідно до видаткового позабалансового ордеру № 1 транзакція № К2Н0Е6РW00115R 1 відбулося списання та видача цінностей і грошових коштів вилучених з вказаного сейфу, осередку № 31 позивача, але видано чомусь 48000.00 доларів США, а не 53000 доларів США, 12900.00 євро із сейфа осередку № 31 [PERSON] отримувачу [PERSON], який діяв за довіреністю № 50 від 26 травня 2014 року. 25 червня 2014 року за вх. № 2493 [PERSON] звернувся до директора відділення № 50 Філії Розрахунковий Центр ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо проведення перевірки та повернення не повернутих коштів в сумі 5000.00 доларів США. 21 липня 2014 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-20140625/4567 [PERSON] відповідачем було надано відповідь про те, що за результатами перевірки було встановлено, що інформація, яка була викладена у заяві від 25 червня 2014 року за вх. № 2493 не знайшла свого підтвердження. Як вважає, позивач такими протиправними діями банк заподіяв йому не тільки матеріальну шкоду (не повернув 5000 доларів США), а і моральну шкоду, яку [PERSON] оцінює в розмірі 5000.00 гривень. Позивач вважає вказані кошти (5000 доларів США) своїми і наполягає на тому, що їх йому не видано незаконно, а отже повертати їх банк повинен. Банк і зараз продовжує користування вказаними коштами позивача. На звернення позивача до відповідача з питанням надання повної інформації про причини такого і вирішення витання про повернення коштів фактично отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив визнати протиправними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» по неповерненню коштів позивачу, зобовязати відповідача повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США, що відповідало 59409 грн. 59 коп. на час звернення позивача до суду з цим позовом, а також стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача моральну шкоду і судові витрати, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно позивач зберігав в відділенні банку свої кошти, які були відкриті, про що було складено акт, та вручені представнику позивачу за довіреністю, кошти видано всі, про що є відмітка у вказаному акті самого представника позивача. Представник позивача дійсно звертався до них з заявою, вони перевірку провели, відповідь надали, розяснили подальші дії позивача, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористався. Проти визнання їх дій незаконними, зобовязання вчинити вказані позивачем дії заперечують, оскільки вказане позивачем було правомірним з боку банку і належними доказами позивачем не доведено. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відділення № 50 філії: розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 27а не є самостійною чи відокремленою юридичною особою, це структурний підрозділ відповідача, тому самостійно виступати в суді не може. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивачем [PERSON] до відділення, філії банку (відповідача) на зберігання до індивідуального сейфу (скриньки, осередку № 31) було покладено на зберігання певні конкретні цінності, кошти відповідно до умов правил банку і законодавства України, в квітні 2012 року позивач звернувся до банку з питанням повернення йому його вказаних коштів; відповідачем заява позивача була розглянута і видано наказ про задоволення заяви; 27 квітня 2012 року на виконання наказу по банку № Э.К2.0.0.0.0./17-14 від 03 квітня 2012 року за підписами членів комісії керівника відділення № 50 [PERSON], заступника керівника відділення з обслуговування індивідуальних Vip клієнтів [PERSON], керівника департаменту безпеки ГО по РП [PERSON], старшого касира операціоніста відділення № 50 [PERSON] було складено акт про те, що комісією зроблено розкриття та вилучення цінностей з індивідуального сейфа № 31, що знаходиться в сховищі для індивідуальних сейфів відділення № 50 філії розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 27а. При розкритті в сейфі були виявлені наступні цінності: 53000.00 доларів США та 12900.00 євро. Усі цінності були передані на збереження в касу відділення № 50 філії розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк», за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 27а. 25 червня 2014 року відповідно до видаткового позабалансового ордеру № 1 транзакція № К2Н0Е6РW00115R 1 відбулося списання та видача цінностей і грошових коштів вилучених з вказаного сейфу, осередку № 31 позивача, але видано чомусь 48000.00 доларів США, а не 53000 доларів США, 12900.00 євро із сейфа осередку № 31 [PERSON] отримувачу [PERSON], який діяв за довіреністю № 50 від 26 травня 2014 року. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору позивач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 25 червня 2014 року за вх. № 2493 [PERSON] звернувся до директора відділення № 50 Філії Розрахунковий Центр ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо проведення перевірки та повернення не повернутих коштів в сумі 5000.00 доларів США. 21 липня 2014 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-20140625/4567 [PERSON] відповідачем було надано відповідь про те, що за результатами перевірки було встановлено, що інформація, яка була викладена у заяві від 25 червня 2014 року за вх. № 2493 не знайшла свого підтвердження. Як вважає, позивач такими протиправними діями банк заподіяв йому не тільки матеріальну шкоду (не повернув 5000 доларів США), а і моральну шкоду, яку [PERSON] оцінює в розмірі 5000.00 гривень. Позивач вважає вказані кошти (5000 доларів США) своїми і наполягає на тому, що їх йому не видано незаконно, а отже повертати їх банк повинен. Банк і зараз продовжує користування вказаними коштами позивача. На звернення позивача до відповідача з питанням надання повної інформації про причини такого і вирішення витання про повернення коштів фактично отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачають вимоги до звернення адресованого громадянином органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, а саме, вимогу направлення письмового звернення поштою чи через уповноважену ним особу. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 1.1.5 Положення про роботу з індивідуальними сейфами, клієнт юридична чи фізична особа (-би), що уклала (-ли) договір з банком про використання індивідуального сейфа. Пунктом 3.3 Положення про роботу з індивідуальними сейфами визначені умови та правила користування індивідуальними сейфами. Згідно п. 1.1.1 Положення про роботу з індивідуальними сейфами, депозитне сховище для індивідуальних сейфів сховище, призначене для збереження індивідуальних сейфів, які використовуються клієнтами з метою розміщення в них індивідуального майна. Приміщення, використовуване як депозитарій повинне бути охоронюваним і відособленим від грошового сховища. Згідно п. 6.3 Положення про роботу з індивідуальними сейфами, якщо після закінчення одного місяця з моменту відправки листа клієнт не сплатив заборгованість і не зявився для одержання майна, то банк робить розкриття індивідуального сейфа без присутності клієнта. Розкриття здійснюється за розпорядженням керівника регіонального підрозділу банку комісією, що призначається наказом по банку й організовується з числа працівників банку й однієї незацікавленої особи. Комісія складає Акт вилучення цінностей з індивідуального сейфа у двох екземплярах з переліком і докладним описом вилучених цінностей і документів, і вказує місце його наступного збереження, що дозволяє забезпечити схоронність майна. Якщо цінності і документи знаходяться в запечатаному пакеті, закриті на замок, то їх відкривають, і також складається перелік і докладний опис майна, про що робиться оцінка а Акті. Усе майно клієнта враховується на позабалансовому рахунку разом з одним екземпляром Акта. З моменту розкриття індивідуального сейфу, нарахування комісії не відбувається. Відповідно до п. 6.5 Положення про роботу з індивідуальними сейфами, співробітник юридичного підрозділу банку відповідного відділення звертається в суд з метою вимоги заборгованості клієнта, відшкодування витрат по збереженню майна, відповідно до чинного законодавства. Банк несе відповідальність за схоронність майна, вилученого з індивідуального сейфа. передача вмісту сейфа клієнту здійснюється після відшкодування клієнтом банку витрат по збереженню, згідно тарифів банку. В іншому випадку, вміст сейфа буде знаходитися в банку до моменту повної оплати клієнтом витрат банку. Вилучене майно обліковується на позабалансовому рахунку та зберігається в сховищі банку. Згідно п. п. 2 та 3 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 27 квітня 2012 року при розкритті в сейфі позивача відповідачем були виявлені наступні цінності: 53000.00 доларів США та 12900.00 євро, що зафіксовано у відповідному акті, складеному та підписаному представниками банку. Вказаний акт є дійсним і законним, він сторонами чи іншими особами не оскаржений, відображені в ньому дані відповідають дійсності. Отже відповідач зобовязаний був видати позивачу чи його представнику саме 53000.00 доларів США та 12900.00 євро. Але 25 червня 2014 року відбулося списання та видача цінностей видано лише 48000.00 доларів США, 12900,00 євро із сейфа осередку № 31 [PERSON] його довіреній особі - [PERSON]. Тобто відповідач, обовязок якого був забезпечити схоронність майна та повернути її позивачу, цього не зробив і не повернув позивачу належні йому 5000 доларів США. З викладеного вбачається, що відповідачем було повернуто представнику позивача грошові кошти лише частково, залишок матеріальних цінностей у розмірі 5000.00 доларів США підлягає відшкодуванню позивачу, з огляду на що позовні вимоги [PERSON] в цій частині є законними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню судом. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд відмовляє позивачу в їх задоволенні з огляду на наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 3 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 4 і п. 5 цієї постанови № 4 Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується; відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як було встановлено в судовому засідання позивач та відповідач перебувають між собою у договірних правовідносинах, зокрема за договором оренди індивідуального сейфа. В обґрунтування протиправності поведінки відповідача, позивач зазначає наступне. Стороною позивача було сплачено відповідачу в повному обсязі вся заборгованість за збереження його майна банком, що не було спростовано відповідачем, але банк порушив гарантію схоронності майна, вилученого з індивідуального сейфа позивача. Протиправні дії відповідача, які до того ж були посилені відмовою відповідача щодо повернення належного [PERSON] майна, завдали позивачу душевних страждань, оскільки усі свої зобовязання позивач перед відповідачем виконав, але не отримав належне йому майно в повному обсязі, хоча банк гарантує схоронність майна та несе відповідальність за його схоронність. Оскільки правовідносини, що склались між сторонами носять договірний характер, а стороною позивача не було надано суду копію примірника договору з визначенням його конкретних умов, з метою встановлення судом можливості стягнення моральної шкоди з відповідача, як договірної санкції, суд відмовляє в задоволенні означених вимог щодо стягнення моральної шкоди в повному обсязі. Окрім того, якщо виходити з загальних приписів стягнення моральної шкоди, стороною позивача не було надано суду доказів заподіяння останньому моральної шкоди та не наведено належного обґрунтування її розміру. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання дій протиправними, зобовязання повернути грошові кошти, стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243.60 гривень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. З приводу цього Пленум Верховного суду України в п. 28 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 розяснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті\~185\~ЦПК\~просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття\~60\~ЦПК\~) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті\~10\~ЦПК\~сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…». Крім того, в п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України…». У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. Частиною 1\~ст. 1068 ЦК України\~передбачено, що банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати (ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст. 79 ЦПК). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не згоду представника відповідача з позовом, оскільки вона спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. Посилання представника відповідача на дописку і виправлення в акті про отримання коштів про те, що начебто представником позивача отримано всі кошти, суд не може прийняти до уваги, оскільки оригінал вказаного документу суду не надано, належними доказами отримання позивачем всієї суми коштів у банку відповідачем не підтверджено і спростовується стороною позивача. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та визнати протиправними дії ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» по неповерненню коштів позивачу, зобовязати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США, що відповідало 59409 грн. 59 коп. на час звернення позивача до суду з цим позовом та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення моральної шкоди відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії, стягнення коштів та моральної шкоди і судових витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial