Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] 09.08.2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, вказавши, що 22.07.1993 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] 16.10.2000 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб з відповідачем було розірвано. Від шлюбу дітей вони не мають. 28.10.2000 року [PERSON] , діючи на підставі довіреності від [PERSON] та за особисті кошти останньої, придбала квартиру [ADDRESS] . В червні 2019 року вона вирішила продати належну їй квартиру, однак в органах нотаріату їй повідомили про перепони в оформленні договору відчуження зазначеної квартири, оскільки відомості про розірвання шлюбу між сторонами відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Соснівської районної ради народних депутатів м. Черкаси були внесені до книги реєстрації актів про розірвання шлюбу 08.11.2000 року, актовий запис 838, тобто після укладення договору купівлі-продажу квартири. А тому в даному випадку необхідна згода відповідача на відчуження майна, який [PERSON] відмовився надати, мотивуючи відмову негативним ставленням до неї. Позивачка вважає, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності, оскільки придбана за її особисті кошти та під час окремого проживання і фактичного припинення шлюбних стосунків з відповідачем. Просила визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 21.08.2019 відкрито провадження в даній справі та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Призначено підготовче засідання. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті спору. Ухвалою суду від 02.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Майсерик О.І. підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Додатково зазначив, що з 1998 року сторони проживали окремо, шлюбні стосунки не підтримували, а з 1999 року позивачка виїхала до Італії, де офіційно працювала. Квартиру було придбано виключно за її особисті кошти, після винесення рішення про розірвання шлюбу з відповідачем. Однак в органах рагсу шлюб розірвано 08.11.2000 року. Відповідач відмовляється надати згоду на відчуження квартири через неприязні стосунки з позивачкою. Не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та відзив на позов суду не подав. Справу вирішено за правилами заочного розгляду передбаченими ст. 280-282 ЦПК України за відсутності відповідача [PERSON] повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову, а представник позивача не заперечує проти такого порядку розгляду справи. \~ \~ \~ \~ Суд заслухавши пояснення представника, позивача відповідача та його представника, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 22.07.1992 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.10.2000 року (справа № 2-4133/2000). Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 2-4133/2000 від 16.10.2000 року вступило в законну силу. Рішенням суду встановлено, що «шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше сумісне життя і збереження сім`ї неможливе». Згідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу від 31.05.2001 року, серія [NUMBER] , - 08.11.2000 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28.10.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубан Ж.В., зареєстрованого в реєстрі за №7310. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підтверджується також технічним паспортом на квартиру. В договорі купівлі-продажу квартири від 28.10.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубан Ж.В., зареєстрованого в реєстрі за №7310, зазначено наступне: -[PERSON] , прож. [ADDRESS] , яка діє від імені [PERSON] на підставі її доручення, посвідченого приватним нотаріусом Рубан Ж.В. Черкаського міського нотокругу 11.10.2000 року р.р. 6846, іменована надалі як «ПОКУПЕЦЬ»; -Покупець купила квартиру [ADDRESS] що [ADDRESS] ; -Покупець купує вказану квартиру за 18607 (вісімнадцять тисяч шістсот сім) гривень, які продавці одержали повністю до підписання цього договору. Відповідно до пояснень [PERSON] [PERSON] , проживаючого у [ADDRESS] , від 08.05.2000 року, [PERSON] працювала домогосподаркою у його житлі у період з 20 серпня 1999р. до 08.05.2000р. із заробітною платою в розмірі 1000,00 лір (500 дол.). 27.06.2000 року [PERSON] [INFO] , надано дозвіл від начальника поліції про в`їзд до Італії з метою інтеграції на ринок праці іноземного громадянина. 18.10.2000 Міністерством внутрішніх справ Управління громадської безпеки Поліційним управлінням Риму [PERSON] [INFO] , було видано посвідку на проживання для іноземців. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила, що 28.10.2000 року вона, діючи на підставі нотаріально посвідченого доручення від [PERSON] , придбала за особисті кошти довірительниці квартиру [ADDRESS] . Згідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2641цс15 (постанова від 16.12.2015 року), - належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. На підставі викладеного вище суд приходить до висновку про те, що з серпня 1999 року [PERSON] та [PERSON] проживали окремо, не мали спільного бюджету та не вели спільного господарства. [PERSON] 28.10.2000 року було придбано квартиру [ADDRESS] за особисті кошти, після вступу в законну силу рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.10.2000 року про розірвання шлюбу з [PERSON] , але до реєстрації в органах РАЦС розірвання шлюбу між сторонами. Доказів придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя суду не надано. Таким чином, у розглядуваній справі позивачем [PERSON] доведено, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, та є її особистою приватною власністю. А тому позовні вимоги [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю підлягають до задоволення. На підставі ст. ст. 57, 60 СК України,

Outcome: approved