Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

[PERSON] , 10.09.2019 звернулася в суд із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , мотивуючи тим, що їхній шлюб зареєстрований 22.06.2005 відділом РАЦС Городоцького районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №43, у шлюбі мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що сімейні відносини між ними погіршились більше десять років тому через зловживання відповідачем алкоголем, матеріальне не забезпечення ним сім`ї, що останній, перебуваючи у нетверезому стані, нецензурно висловлювався, вчиняв скандали та погрожував розправою, в т.ч. і застосовував до неї фізичну силу в присутності дітей, чим принижував її жіночу честь і гідність, як наслідок понад рік проживають окремо, стосунків як подружжя не підтримують та не ведуть спільного господарства, за таких обставин переконана, що втратила до [PERSON] почуття поваги і любові, збереження шлюбу та примирення є неможливим та суперечить її інтересам. Просила позов задовольнити. Ухвалою судді від 01.10.2019 провадження у справі відкрито. Позивачка в суді вимоги підтримала покликаючись на мотиви викладені у заяві, пояснила, що відповідач, будучи п`яним, поводив себе агресивно щодо неї, застосовував фізичну силу в присутності дітей, що у травні 2018 року, після чергової сварки, [PERSON] залишив сім`ю та пішов проживати окремо, з цього часу спільного господарства не ведуть та не підтримують стосунки як подружжя. Окрім цього зазначила, що шлюб носить формальний характер, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити її інтересам, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив (а.с. 20). Заслухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. За положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24, ч. 3 і ч. 4 ст. 56, ч. 2 ст. 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено , що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Із пояснень позивачки в суді, із матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 22.06.2005 шлюб у відділі РАЦС Городоцького районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №43, у шлюбі мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , сторони з травня 2018 року проживають окремо, з цього часу подружніх стосунків не підтримують та не ведуть спільного господарства, що причиною розпаду сім`ї є зловживання відповідачем алкоголем та різні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивачка у суді настоює на розірванні шлюбу з відповідачем, покликаючись на те, що їх шлюб носить формальний характер, подружні відносини припинено, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити її інтересам. З огляду на вищеозначені обставини та інші фактичні взаємини подружжя Мазур, суд доходить висновку, що подальше вжиття будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, що має важливе значення, що шлюб носить формальний характер, подружні відносини між сторонами припинено остаточно, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Розриваючи шлюб між сторонами, суд також враховує інтереси їх неповнолітніх дітей, повноцінний розвиток та виховання яких у сім`ї, в якій існують постійні непорозуміння, є неможливим. З огляду на вимоги ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки 768 грн. 40 коп. судового збору.

Outcome: approved