Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинку [ADDRESS] , яка належить позивачам на праві сумісної приватної власності. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що з березня 2018 року [PERSON] у будинку за місцем реєстрації не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні будинку участі не бере, його особистих речей у будинку немає, загалом будинком не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу позивачі не чинили. Відповідач порушує права позивачів щодо володіння, користування та розпорядження власним майном. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Від позивачів надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позову наполягають. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину серія ВРО №783359 від 10.02.2012 [PERSON] належить 5/6 частки житлового будинку та на підставі свідоцтва про право на спадщину серія ВРО №783358 від 10.02.2012 [PERSON] 1/6 частки житлового будинку /а. с. 12, 13/ . За даними інформаційної довідки, виданої Приватним підприємством «Бюро послуг та консульнацій» житловий будинок за адресою [ADDRESS] в ПП «Бюро послуг та консульнацій» зареєстрований в книзі №2 за реєстровим номером 950 за [PERSON] - 5/6 частки житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину серія ВРО № 783359 від 10.02.2012 виданого [PERSON] державним нотаріусом Гребінківської ДНК та [PERSON] - 1/6 частки житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину серія ВРО № 783358 від 10.02.2012 виданого [PERSON] державним нотаріусом Гребінківської ДНК /а.с. 14/. Технічний паспортам на житловий будинок [ADDRESS] виготовлений ПП «Бюро послуг та консультацій» від 11.04.2019 для замовників [PERSON] та [PERSON] /а.с.15-17/. За відомостями, наданими виконавчим комітетом Гребінківської міської ради та про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] , [INFO] , значиться за адресою місця проживання: [ADDRESS] /а.с. 47/. Із довідки наданої Березівською сільською радою Гребінківського району Полтавської області убачається, що мешканець [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 01.06.2018 фактично не проживає на території Березівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області /а.с. 59/. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР ). Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За нормою ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) «житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , понад один рік, не несе жодних витрати по утриманню житла, не здійснює оплату наданих комунальних послуг. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про намір вселення відповідача до будинку за [ADDRESS] , чи вчинення власниками будинку перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням. За таких обставин, враховуючи, що права власників порушені, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно вимагають усунення будь-яких порушень їх прав власників житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , тобто позовні вимоги підлягають задоволенню. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved