Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

[PERSON] 29.07.2019 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони із відповідачкою 07.06.2016 року зареєстрували шлюб. Дітей від шлюбу не мають. Вони намагалися побудувати міцні сімейні відносини, однак, це стосується лише першого року подружнього життя. Останній рік вони не можуть проживати як сім`я, виконувати подружні обов`язки, вирішувати, навіть нескладні проблеми. Спроби налагодити їх сімейні відносини позитивних результатів не принесли, а лише погіршили їх відносини. Вже тривалий час між ними фактично припинено шлюбні відносини. Відповідач фактично проживає в м. Києві. На прохання розірвати шлюб в органах РАЦС відповідач не бажає цього зробити, посилаючись на зайнятість. Наразі, шлюб існує формально, спільне господарство не ведеться, проживають окремо один від одного. За таких обставин вважає, що їх шлюб існує формально і його снування суперечить їх інтересам. А тому просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Позивач у судове засідання не з`явився. Надав заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, справу розглянути у його відсутність. (а.с. 21, 25). Відповідачка у судове засідання не з`явилась. Подала заяву, в якій позовні вимоги про розірвання шлюбу визнала повністю, просила справу розглянути у її відсутність (а.с. 23). Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Ухвалою суду від 03.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.17). Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд вважає, що в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, що підтверджується позовною заявою, доданими до неї доказами та заявою відповідача. Судом встановлено, що громадянин Республіки Індії та громадянка України [PERSON] 07.06.2016 року уклали шлюб, який зареєстровано Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 953 (а.с. 4). Після державної реєстрації шлюбу прізвище, дружини - « [PERSON] ». Сторони тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, втратили почуття любові та поваги один до одного. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе, та це суперечило б інтересам сторін, які не бажають продовжувати подружні стосунки один з одним. Підставою даного позову є те, що позивач бажає розірвання шлюбу, однак розірвання шлюбу в разі відмови одного із подружжя можливе лише в судовому порядку. В даному випадку предметом позову є розірвання шлюбу між сторонами. Встановленим фактам відповідають правовідносини, що регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право» та Сімейним кодексом України. Частинами 1, 2 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Статтею 63 Закону України «Про приватне міжнародне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Враховуючи те, що подружжя мало останнє спільне місце проживання в Україні та відповідачка громадянка України має місце проживання у цій державі, то розірвання шлюбу має здійснюватися за законодавством України. Відповідно до ч.1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Зокрема, ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 109-110 СК України розірвання шлюбу за рішенням суду можливе як за спільною заявою подружжя, так і за заявою одного з подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки він безумовно визнаний відповідачем, це визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В даному випадку в наявності є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні відповідно до вимог статті 206 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягненню з відповідача. Відповідно до ст.ст. 3, 21, 24, 104, 105, 110, 112 СК України, ст.ст. 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 1, 10, 200, 206, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved