Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 19 квітня 2016 року для розгляду справи по суті позивач, представник позивача і відповідач не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подала заяву, якою просила розглянути справу без участі позивача та без її участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказала, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 01 квітня 2016 року та 19 квітня 2016 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а представник позивача не заперечила проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача, представника позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09 березня 2005 року, вона придбала у [PERSON] квартиру №14 у будинку №37-в, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, а також зареєструвала вказаний договір в Бюро технічної інвентаризації Рубіжанської міської ради. За рішенням Рубіжанського міського суду вказана квартира була виділена їй як частина поділеного майна сумісної власності з [PERSON]. Однак, через те, що у неї немає рішення суду про визнання за нею права власності на вказану квартиру, вона вимушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності. Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Девятого березня 2005 року, на підставі договору купівлі-продажу, [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру № 14, що знаходиться в будинку № 37 в по вулиці Мєндєлєєва в місті Рубіжне Луганської області (а.с.6-7,11,13). Вказаний договір було посвідчено нотаріально та зареєстровано у Державному реєстрі правочинів (а.с.11,13). Державним комунальним підприємством «Рубіжанське бюро технічної інвентаризації» 14 квітня 2005 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності за [PERSON], про що було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 липня 2012 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна задоволені. Встановлений факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 02 січня 2005 року по 01 вересня 2011 року. Поділено майно, яке є сумісною власністю, та виділено [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Проте, якщо за [PERSON] було визнано право власності на виділене йому майно, то за [PERSON] - ні (а.с. 14-15). У лютому 2016 року, [PERSON] забажала продати квартиру [ADDRESS] шляхом укладення договору купівлі-продажу, але у посвідченні такого договору їй було відмовлено, у зв`язку із тим, що вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, все майно придбане [PERSON] після 02 січня 2005 року, а тому і означену квартиру, було визнано спільною сумісною власністю, тому їй слід надати письмову згоду [PERSON] на вчинення продажу квартири або рішення суду про визнання за нею права власності (а.с.30). Саме у зв`язку із цим, [PERSON] через представника звернулась до суду з позовом про визнання права власності (а.с.3-4). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини у сфері спільної сумісної власності на нерухоме майно, в межах яких, після поділу спільного майна за рішенням суду, власник спірної квартири залишився не визначеним, але позивач вважає власником спірної квартири тільки себе. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення статті 41 Конституції України гарантують право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. На час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу, за яким вона 09 березня 2005 року придбала квартиру №14, що знаходиться в будинку №37-в по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне, діяв [PERSON] України «Про власність» положення якого визначали, що право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном (частина 1 статті 1); субєктом права власності в Україні визнаються, у тому числі й громадяни (частина 1 статті 3); майно може належати громадянам на праві спільної (часткової або сумісної) власності (частина 3 статті 3); власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (частина 1 статті 4); власник має право вчиняти щодо нього будь-які дії, що не суперечать закону (частина 2 статті 4). А частина 4 статті 13 цього закону передбачала, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна. Так, з огляду на загальні положення частини 1 статті 328 та частини 1 статті 334 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладення вказаного договору), право власності на майно набувалось із правочинів. Зокрема, у набувача майна за договором, право власності виникало з моменту передання майна, якщо інше не було встановлено договором або законом. Однак спеціальні положення частини 1 статті 657 цього ж кодексу передбачали, що якщо договір про відчуження майна підлягав державній реєстрації, то право власності у набувача, за таким договором, виникало з моменту означеної реєстрації. А тут, суд бере до уваги положення частини 1 статті 657 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) які встановлювали, що договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Що у взаємозвязку із положеннями статті 190 та частини 1 статті 181 названого кодексу дає зрозуміти, що у цій нормі права мова йшла про договір купівлі-продажу такого виду майна, під яким розуміли земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Тому суд констатує, що на час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді квартири №14, ЦК України був встановлений спеціальний порядок набуття права власності на такий вид майна, і цей порядок передбачав державну реєстрацію договору, з моменту здійснення якої, право власності на майно вважалось набутим покупцем. Як вже було встановлено судом, означений договір було укладено 09 березня 2005 року. При цьому договір був не тільки нотаріально посвідченим, а й зареєстрованим у Державному реєстрі правочинів під номером 290, приватним нотаріусом [PERSON], одночасно з його нотаріальним посвідченням (а.с.11). Що повністю узгоджується із приписами пункту 5 і 6 «Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року №671 (що вже діяло на момент укладення зазначеного договору). Тому формально, 09 березня 2005 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу стала власником купленої квартири. Проте, станом на 09 березня 2005 року, діяли положення частини 3 статті 3 Закону України «Про власність» які допускали, що майно може належати громадянам на праві спільної (часткової або сумісної) власності. А положення частини 1 статті 355 ЦК України уточнювали, що на праві спільної власності належало таке майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників). Разом з цим, діяли також і положення частини 1 статті 74 Сімейного кодексу України які передбачали, що майно, набуте жінкою та чоловіком, що проживали однієї сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, належало їм на праві спільної сумісної, якщо інше не було встановлено письмовим договором між ними. А частина 2 цієї ж статті передбачала, що на таке майно, поширювались положення глави 8 означеного кодексу. Тобто повною мірою поширювались положення щодо поділу і виділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Рішенням, що набрало законної сили, суд як разі і встановив, що квартира № 14 у будинку № 37-в, розташованого по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжному Луганської області, яку [PERSON] придбала на підставі договору купівлі-продажу, являється об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із тим, що вони власне і проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, на час набуття квартири. І, з урахуванням наявності у них й інших об`єктів спільної сумісної власності, поділив їх майно, виділивши при цьому вказану квартиру саме позивачу (а.с.15). На час ухвалення вказаного рішення суду, і набрання ним законної сили діяли положення частини 2 статті 346 ЦК України, які передбачали, що право власності може бути припинене у випадках, встановлених законом. А також положення частини 3 статті 372, частини 3 статті 370 та частини 3 статті 364 ЦК України, які передбачали, що у разі поділу або виділу майна, що є у спільній сумісній власності, між його співвласниками, назване право припиняється. А як наслідок, особа, якій виділено конкретне майно, стає його одноосібним власником і у неї виникає право приватної власності на виділене їй майно. Таким чином, у зв`язку із набранням 03 грудня 2012 року законної сили рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області, яким було поділено спільне майно [PERSON] та [PERSON], і їй було виділено конкретне майно у вигляді квартири № 14 у будинку № 37-в, розташованого по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжному Луганської області, вона набула право приватної власності на це майно, оскільки право спільної сумісної власності на нього припинилось внаслідок виділу. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому субєкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право власності позивача на квартиру № 14 у будинку № 37-в, розташованого по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжному Луганської області не визнається приватним нотаріусом, що підтверджується матеріалами справи, суд вважає, що це право потребує судового захисту, при цьому саме тим способом, яким просить позивач. Враховуючи це, суд вважає позовні вимоги доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. І тому,

Outcome: approved