Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

[PERSON]\~(далі\~-\~позивач)\~звернувся до\~суду з\~вказаним позовом,\~в якому\~просить стягнути\~з ТОВ\~«Краснолиманське» (далі\~ відповідач)\~на його\~користь борг\~по мінімальним\~гарантіям в\~оплаті праці\~у вигляді тарифної ставки за час простою з компенсацією індексу інфляції за період з 01.10.2014 по 11.04.2018 у розмірі 297 255,18 грн. Також позивач просить стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь судові витрати, розмір яких на час подання позову складає 7 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.10.2007 позивача прийнято до ТОВ «Краснолиманське» гірником підземним очисного забою 4 розряду з повним підземним робочим днем у шахті; 12.02.2008 переведено гірником підземним очисного забою 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті. Згідно з наказом директора ТОВ «Краснолиманське» [PERSON] від 03.10.2017 за №187-к з 01 жовтня та орієнтовно по 31.10.2014 вважати періодом простою підприємства в цілому з причин, не повязаних з виною працівників. Згідно з п.2 вказаного Наказу головному бухгалтеру наказано провести відповідні розрахунки заробітної плати за весь період простою для працівників, виходячи із розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого робітнику розряду/окладу (ч.1 ст.113 КЗпП України), крім працівників, які мають бути задіяні у роботах з підтримки життєдіяльності підприємства, а саме - роботоспроможності гірничошахтного устаткування, попередження затоплення гірничих виробок тощо, а також провідного інспектора з кадрів. Пунктом 5 наказу працівникам підприємства дозволили не виходити на роботу до закінчення простою, якщо не виникне термінова потреба відновлення робіт. Позивач зазначає, що даним наказом підтверджується настання дати простою з 01.10.2014 і дата його закінчення не встановлена, але п.2 наказу хоч і передбачає виплату за час простою заробітної плати прирівняно до тарифної ставки, але розмір 2/3 частини суперечить розміру передбаченого пунктом 6.5. Колективного договору ТОВ «Краснолиманське» на 2013-2014, яким передбачено, що простої робітників, які не залучаються до ліквідації наслідків простою, який виник з виробничої ситуації, небезпечної для життя або здоровя робітника, людей навколо, або навколишнього природного середовища, або його наслідків, оплачується у розмірах тарифної ставки. Відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Посилаючись на те, що тариф оплати праці згідно розрахункового листа за останній повний місяць роботи серпень 2014 року дорівнює 39,15 грн. на годину, позивач зазначає, що відповідач свій обовязок з оплати праці за період з 01.10.2014 по 11.04.2018 (відповідно до письмових пояснень по серпень 2018 р.) не здійснює та приводить свій розрахунок боргу, за яким сума боргу дорівнює 276\~516,45 грн. На думку позивача, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України відповідач має сплатити позивачу борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, виходячи із загального індексу інфляції за період з листопаду 2014 по лютий 2018. Одночасно позивач посилається на наявність у відповідача відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» обовязку сплатити борг з урахуванням компенсації втраченого доходу. Відповідач проти задоволення позову заперечував. Мотиви незгоди зводяться до такого. 05.09.2014 невідомими озброєними особами під керівництвом колишнього директора шахти [PERSON], його спільників [PERSON] та інших відбулося збройне незаконне захоплення Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», на території якого здійснював свою господарську діяльність Відповідач. 01.10.2014 вказаними особами, що контролювали територію та органи управління ДП «ВК «Краснолиманська», із застосуванням погроз фізичного насильства злочинним шляхом було видалено у примусовому порядку всіх працівників ТОВ «Краснолиманське» з території підприємства, з наданням їм наказу покинути офісні приміщення та припинити здійснення трудової діяльності. Обвинувальний акт у відношенні [PERSON] та його спільника [PERSON] перебуває на розгляді у Красноармійському міськрайонному суді Донецької області (ЄУН 235/2649/16-к). Факт настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) для відповідача підтверджується [PERSON] (висновками) Торгово-промислової палати України №1348 від 04.11.2014 та №2024 від 01.12.2014. Таким чином, відповідач не мав обєктивної можливості здійснити за місцем свого місцезнаходження: Донецька область, м.Родинське, ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» дії щодо реалізації трудових прав своїх працівників, зокрема, таких, як: 1) прийняття повноважними працівниками відповідача від своїх працівників заяв про звільнення; 2) вчинення дій щодо видання наказів про звільнення працівників, видачі їм трудових книжок; 3) виплати сум в рахунок остаточного розрахунку. Можливість повного поновлення господарської діяльності підприємства зявилася лише з 15.01.2018 завдяки припиненню протиправних дій у відношенні відповідача. З даного періоду часу відповідач приступив до врегулювання трудових відносин із працівниками, які обліковувалися в штаті підприємства станом на дату його захоплення - 01.10.2014. Враховуючи, що позивач також обліковувався в штаті, його неодноразово було запрошено (спочатку за допомогою телефонного звязку, а потім і шляхом надіслання письмового запрошення №46/5 від 18.05.18 на особисту адресу) до відділу кадрів підприємства з метою належного оформлення припинення трудових відносин. Але позивач кожен раз з невідомих причин відмовлявся від цього, про що складено відповідні акти. На думку відповідача, трудові відносини із підприємством відповідача позивач фактично припинив з 26.11.2014, що підтверджується: довідкою про спуски до шахти позивача; його особистою заявою, а також наказом №4998/к від 27.11.2014 про прийняття його на роботу з 27.11.2014 за основним місцем роботи гірником очисного вибою підземним з повним підземним робочим днем у шахті до іншого підприємства - Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська»; численними заявами про звільнення, які він, як вказує у позові, надсилав на адресу підприємства; матеріалами двох справ: №226/3689/15-ц (в порядку окремого провадження) та №226/49/16-ц (в порядку позовного провадження), які розглядалися Димитровським міським судом протягом 2015-2016 років за заявою та позовом саме про встановлення факту припинення трудових відносин та розірвання трудового договору. З огляду на зазначене, оплата часу простою позивачу можлива лише з моменту його початку 01.10.2014 і до фактичного припинення трудових відносин із Позивачем 26.11.2014. Але для його нарахування необхідно оформити у встановленому законом порядку припинення трудових відносин та, як мінімум, мати відомості про номер карткового рахунку позивача, на який необхідно зарахувати нараховані суми. Саме з цією метою відповідач неодноразово викликав позивача, але той з невідомих причин до теперішнього часу не бажає зявлятися. Також відповідач зауважує, що вимоги позивача про застосування п.6.5 Колективного договору підприємства є незаконними, оскільки в цьому пункті, який кореспондується із ч.3 ст.113 КЗпП України, йде мова про оплату часу простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини. На думку відповідача, у даному випадку ніякої виробничої ситуації не виникало, підприємство відповідача було захоплено озброєними особами, настання обставин непереборної сили повязано із протиправними діями третіх осіб, що підтверджується і матеріалами кримінального провадження №12014050000000546, і предявленим обвинуваченням [PERSON] та [PERSON], і сертифікатами, виданими Торгово-промисловою палатою України. Таким чином, оплата часу простою повинна відбуватися виходячи із встановленого ч.1 ст.113 КЗпП України і продубльованого у наказі по підприємству №187-к від 03.10.2014 розміру 2/3 тарифної ставки. Відповідач також зазначає, що положення ч.2 ст.625 ЦК України, які застосовує позивач, зазначаючи про прострочення виконання грошового зобовязання, можуть застосовуються до врегулювання трудових відносин лише у випадку, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Одночасно, відповідно до вимог ст.ст.3, 4 КЗпП України, які регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, складається з Кодексу Законів про працю України та інших актів, прийнятих відповідно до нього. Питання індексації заробітної плати в Україні врегульовані Законом України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР, Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». В пункті 2 даного Порядку наведено перелік грошових доходів громадян, які підлягають індексації, третім абзацом зазначено «оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер». Крім цього, абзацом 6 пункту 4 Порядку передбачено, що у разі коли особа працює неповний робочий час, сума індексації визначається з розрахунку повного робочого часу, а виплачується пропорційно відпрацьованому часу. Одночасно, у відповідності до п.п. 2.2.12 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, оплата простоїв не з вини працівника віднесена законодавцем до оплат за невідпрацьований час, тобто вона входить до фонду додаткової заробітної плати. Таким чином, час простою виключається з фактично відпрацьованого часу і індексації не підлягає. Позивач правом участі в судовому засіданні не скористався, надав заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача в судове засідання зявився, проти задоволення вимог заперечував, навівши доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Представник відповідача також зауважила, що позивач фактично припинив трудові відносини з відповідачем, коли він з 27.11.2014 влаштувався на роботу до іншого підприємства, використовуючи нову трудову книжку. 05.06.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доказами направлення на адресу позивача (а.с.81-84). 12.06.2018 до суду від відповідача надійшла відповідь на відзив до позовної заяви з доказами надіслання на адресу позивача (а.с.115-119). 09.08.2018 до суду від позивача надійшли пояснення на заперечення до відповіді (а.с.143-144). На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 02.10.2007 позивача прийнято до відповідача гірником підземним очисного забою 4 розряду з повним підземним робочим днем у шахті; 12.02.2008 позивача переведено гірником підземним очисного забою 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті. Наведене підтверджується даними трудової книжки на [PERSON] серії УКР №1883423, копія якої є в матеріалах справи (а.с.8-9), та визнано відповідачем. Згідно з наказом від 03.10.2014 №187-к «Про встановлення простою підприємства», виданим директором відповідача, у звязку з тим, що 01.10.2014 озброєні особи батальйону «Дніпро 1», контролюючи територію та органи управління ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», із застосуванням погроз насильства видворили всіх працівників ТОВ «Краснолиманське» з території підприємства, в результаті чого колектив був позбавлений права на працю, діяльність підприємства повністю паралізована, не контролюються процеси, що забезпечують промислову безпеку вугледобувного підприємства, припинені відрахування до місцевого та державного бюджетів, наказано з 01 жовтня та орієнтовно по 31 жовтня 2014 вважати періодом простою підприємства в цілому з причин, не повязаних з виною працівників; головному бухгалтеру наказано провести відповідні розрахунки заробітної плати за весь період простою для працівників, виходячи із розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого робітнику розряду/окладу; працівникам підприємства дозволено не виходити на роботу до закінчення простою (належним чином завірена копія вказаного наказу надана представником відповідача, а.с.89). Згідно з наказом «Про поновлення господарської діяльності» від 15.01.2018 №2, виданим директором відповідача, з 15.01.2018 поновлено господарську діяльність підприємства в повному обсязі; наказано приступити до врегулювання трудових відносин із працівниками, які перебували в штаті підприємства станом на 01.10.2014 (а.с.90). З листування позивача на адресу відповідача та звернень до суду до відповідача, копії яких долучені до позову, вбачається, що позивач на протязі 2014-2017 років звертався до відповідача із проханням звільнити його з роботи за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України, проте, як зазначено представником відповідача в судовому засіданні, відповідна поштова кореспонденція до відповідача не надходила, оскільки товариство було захвачено та не здійснювало свою діяльність на період простою (а.с.17- 36, 40). За змістом листа Укрпошти від 27.02.2018 №14-359 за адресою вул.Перемоги, 9 м.Родинське Донецької області знаходиться Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська», представники якого відмовляються від одержання будь-якої кореспонденції, адресованої на ТОВ «Краснолиманське» (а.с.60). [PERSON] №1348 про настання обставин непереборної сили, виданим 04.11.2014 Торгово-промисловою палатою України, засвідчено настання обставин непереборної сили з 01.10.2014 Товариству з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні норм законодавчих актів України, які стосуються продовження граничних строків для подання податкової декларації. На момент видачі [PERSON] палатою обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо (а.с.87). [PERSON] №2024 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданим Торгово-промислової палатою України 01.12.2014, засвідчено настання форс-мажорних обставин ТОВ «Краснолиманське» при здійсненні господарської діяльності на території м.Родинське Донецької області та дотримання норм законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обовязкових платежів. Початок дії форм-мажорних обставин з 01.10.2014 (а.с.88). В період простою на підприємстві відповідача позивач Наказом ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 27.11.2014 №4998/к був прийнятий на роботу вказаного підприємства на посаду гірничого очисного вибою підземного 5 розряду, з якої у звязку із виходом на пенсію був звільнений з 17.03.2016 (а.с.91-92, 105). Листом від 18.05.2018 №46/5 відповідач звернувся до позивача із запрошенням зявитись до відділу кадрів з метою належного оформлення припинення трудових відносин; вказаний лист направлений на адресу позивача засобами поштового звязку (а.с.106-107); доказів отримання вказаного листа позивачем відповідачем до суду не надано. 23.01.2018, 05.02.2018, 02.03.2018, 21.03.2018, 19.04.2018 та 10.05.2018 відповідач в телефонному режимі повідомляв позивача про необхідність зявитись для належного оформлення припинення трудових відносин, що оформлено відповідними актами (а.с.108-113). Позивачем в поясненнях та представником відповідача в судовому засіданні визнаний факт того, що відповідно до п.1.3. положень додатку №5 до колективного договору на 2013-2014 роки встановлено розмір тарифної ставки робітника на підземних роботах 5 розряду, який становить 39,15 грн. за час (годину). Отже, наведені обставини, як і те, що вказаний колективний договір діяв весь час простою та до 25.05.2018, враховуючи приписи ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Суд зазначає, що наведена тарифна ставка в розмірі 39,15 грн. відповідає даним в розрахункових листах за березень-серпень 2014 р., копії яких надані позивачем та відомості в яких не спростовані відповідачем як роботодавцем позивача (а.с.10). Зміст вказаних розрахункових листів дозволяє дійти висновку, що робочий день позивача на підприємстві відповідача дорівнює 6 годинам, робочий тиждень 30 годинам, що визнано представником відповідача в судовому засіданні з посиланням на колективний договір на 2013-2014 роки. Представником відповідача визнаний факт того, що наказ про звільнення позивача відповідачем не видався ані під час простою, ані після відновлення роботи, ані на час розгляду даної справи, будь-які виплати позивачу, в тому числі за час простою, тобто з 01.10.2014 до 15.01.2018, відповідачем не нараховувались та не здійснювались. Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. Відповідно до ст.34 КЗпП простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. За змістом ст.113 КЗпП час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу); за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток; час простою з вини працівника не оплачується. Тлумачення наведених приписів свідчить, що при запровадженні простою за відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотної сили або інших обставин та за відсутністю вини працівника, на роботодавця покладено обовязок здійснювати оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). При цьому законодавець не звільняє роботодавця від обовязку здійснити працівнику оплату часу простою, якщо простій викликаний протиправними діями у відношенні підприємства. Сторонами визнано, матеріалами справи підтверджено, що на підприємстві відповідача встановлений простій з 03.10.2014 по 15.01.2018 не з вини працівника позивача. Наказом від 03.10.2014 «Про встановлення простою підприємства» працівникам підприємства дозволено не виходити на роботу до закінчення простою, що вказує на відсутність ознаки самовільного невиходу працівника - позивача на роботу. За викладених обставин, оскільки позивач з 01.10.2014 по 15.01.2018 був працівником відповідача, наказу про його звільнення останнім не приймалось, тобто трудові відносини між позивачем та відповідачем протягом часу простою припинені не були, як помилково вважає відповідач, суд доходить висновку про наявність у відповідача обовязку здійснювати позивачу оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду. При цьому суд не погоджується з позицією позивача щодо виплати йому за час простою суми із розрахунку повної тарифної ставки, оскільки простій виник не у звязку із виробничою ситуацією, небезпечною для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища. Помилковими є твердження позивача про обовязок виплатити йому оплату за час простою по дату звернення до суду чи по дату надання письмових пояснень квітень та серпень 2018 р відповідно, адже, як встановлено в судовому засіданні на підставі наданих письмових доказів, простій на підприємстві відповідача закінчився 14.01.2018, у звязку із прийняттям Наказу від 15.01.2018 №2 про поновлення з 15.01.2018 господарської діяльності (а.с.90). Доводи відповідача щодо відсутності підстав для виплати позивачу оплати часу простою, оскільки вина підприємства у запровадженні простою відсутня та мають місце форс-мажорні обставини, що підтверджується сертифікатами Торгово-промислової палати, а також оскільки працівник з 2014 по 2016 рік працював на іншому підприємстві, не заслуговують на увагу з огляду на таке. По-перше, законодавець не повязує обовязок роботодавця оплатити час простою із наявністю чи відсутністю вини підприємства, і саме в разі наявності вини працівника роботодавець від такого обовязку звільняється. По-друге, як зазначено в ч.1 ст.34 КЗпП України, простій може бути викликаний як відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, так і невідворотною силою або іншими обставинами, що дозволяє констатувати, що обставини форс-мажорного характеру законодавцем не виключається, а отже можуть викликати простій, наслідком якого є врахування підприємством приписі ст.113 КЗпП України. По-третє, зміст отриманих відповідачем [PERSON], копії яких наявні в матеріалах справи, не дають підстави для висновку, що форс-мажорні обставини, які виникли на підприємстві, негативно впливають на виконання або унеможливлюють виконання підприємством обовязків, передбачених законодавством України про працю, в тому числі приписів ст.113 КЗпП України. Згадані відповідачем сертифікати засвідчують обставини непереборної сили саме у правовідносинах з податковими органами та при здійсненні господарської діяльності. По-четверте, законом про працю не визначено, що в разі працевлаштування особи за новою трудовою книжкою на інше підприємство, така особа автоматично перестає бути працівником попереднього підприємства, яке не припинено (не ліквідовано), яким не виданий наказ про звільнення такого працівника та не здійснений відповідний запис в трудовій книжці, а отже трудові відносини між попереднім підприємством (відповідачем) та працівником (позивачем) тривають. Розраховуючи розмір оплати, який має здійснити відповідач позивачу за час простою, суд виходить з того, що тарифна ставка позивача дорівнює 39,15 грн. за 1 годину, що визнано відповідачем, тривалість робочого дня 6 годин, кількість робочих днів 824, з яких у жовтні грудні 2014 року 66 робочих днів; у 2015 році 250 робочих днів, у 2016 році 251 робочий день, у 2017 році 249 робочих днів, з 01.01.2018 до 15.01.2018 8 робочих днів. Виходячи з викладеного, розмір оплати позивачу за час простою дорівнює 129038,40 грн. (824 робочих днів*6 робочих годин* 39,15 тарифна ставка* 2/3). З приводу заявленої позивачем індексації/компенсації частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, суд зазначає таке. Питання індексації заробітної плати унормовано Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від\~17.07.2003 №1078. За п.2\~зазначеного Порядку\~індексації підлягають\~грошові доходи\~громадян,\~одержані в\~гривнях на\~території України,\~які не\~мають разового\~характеру,\~в тому\~числі оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Приписами абз.6 п.4 згаданого Порядку визначено, що у разі коли особа працює неповний робочий час, сума індексації визначається з розрахунку повного робочого часу, а виплачується пропорційно відпрацьованому часу. Враховуючи наведені положення, зважаючи на те, що виплати, визначені в ст.113 КЗпП України, є мінімальною законодавчою гарантією з\~оплати простою, а період простою не\~є фактично відпрацьованим часом, суд доходить висновку, що оплачений відповідно до ст.113 КЗпП період простою підлягає виключенню з\~фактично відпрацьованого часу з\~метою індексації заробітної плати. Разом з тим, оплата простоїв відноситься до фонду заробітної плати, що прямо передбачено п.2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, а тому, враховуючи приписи п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159 (далі Порядок №159), така оплата при затримці її виплати на 1 і більше місяців підлягає компенсації. Вказаний Порядок затверджений Урядом з метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до п.4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Враховуючи наведені приписи, розрахунок компенсації невиплаченої своєчасно оплати за час простою (щомісячно) такий: 10.2014: 3601 (заборгованість з заробітку (оплата простою) за жовтень 2014 р.) * 94,5 (приріст індексу споживчих цін за період невиплати доходу з 11.2014 по серпень 2018) /100 = 3402; 11.2014: 3132 * 90,90/100 = 2846; 12.2014: 3601*85,40/100 = 3075; 01.2015: 3132*79,80/100 = 2499; 02.2015: 3132*70,70/100= 2214; 03.2015: 3288*54,10/100= 1778; 04.2015: 3288*35,20/100= 1157; 05.2015: 2819*32,30/100= 910; 06.2015: 3132*31,70/100= 992; 07.2015: 3601*33,20/100= 1195; 08.2015: 3132*34,30/100=1074; 09.2015: 3445*31,30/100=1078; 10.2015: 3288*32,90/100= 1081; 11.2015: 3288*30,30/100= 996; 12.2015: 3601*29,40/100=1058; 01.2016 2975*28,20/100=838; 02.2016-3288*28,70/100 = 943; 03.2016: 3445*27,50/100=947; 04.2016: 3288*23,20/100=762; 05.2016: 2975*23/100=684; 06.2016: 3132*23,30/100=729; 07.2016: 3288*23,40/100=769; 08.2016: 3445*23,90/100=823; 09.2016: 3445*21,80/100=751; 10.2016: 3132*18,30/100=573; 11.2016: 3445*16,30/100=561; 12.2016: 3445*15,20/100=523; 01.2017: 3132*14/100=438; 02.2017: 3132*15,20/100= 476; 03.2017: 3445*10,9/100=375; 04.2017: 2975*9,90/100=294; 05.2017: 3132*10,70/100=335; 06.2017: 3132*6,80/100=212; 07.2017: 3288*6,60/100=217; 08.2017: 3445*6,70/100=230; 09.2017: 3288*6,70/100=220; 10.2017: 3288*3,40/100=111; 11.2017: 3445*3,40/100=117; 12.2017: 3288*3,50/100=115. Згідно зі ст.3 Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Враховуючи наведені положення, з суми 37 398 грн. необхідно утримати податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) у розмірі 18%, а також військовий збір у розмірі 1,5%. Таким чином, загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати на користь позивача становить 30\~106 грн., а здійснений позивачем розрахунок суми такої компенсації, наведений в позові та в подальшому в письмових поясненнях, не відповідає вимогам, наведеним в Законі України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159. З приводу доводів відповідача, суд зауважує, що Верховний Суд України у постанові від 11.07.2017 у справі № 21-2003а16 розяснив, що вказані Закон та Порядок не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими повязується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати. Зауважив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Використане у ст.3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обовязкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Також суд відмічає, що невиплата позивачу зазначеної компенсації є обмеженням його права на майно, що є незаконним. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08.11.2015 у справі «Кечко проти України» висловив правову позицію, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. Інші наведені відповідачем доводи в обґрунтування своєї позиції не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Беручи до уваги наведене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. З приводу стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати, повязані з професійною правничою допомогою та з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду в розмірі 7000 грн, суд зазначає таке. Зміст ст.137 ЦПК України дає підстави для висновку, що до витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, законодавець включив лише витрати, повязані з правничою допомогою адвоката. Згідно з ч.3 ст.4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що Юридична фірма «[PERSON] і право» має статус адвокатського бюро чи адвокатського обєднання. Відомості про [PERSON] в реєстрі адвокаті України відсутні. Також позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат в означеному розмірі у звязку із вчиненням процесуальних дій, вид та характер таких процесуальних дій також на наведені. Отже, в стягненні з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 7000 грн. має бути відмолено. Враховуючи приписи ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати у виді судового збору підлягають покладенню на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме, в розмірі 1575,45 грн. (53% від 2 972,55 грн.).

Outcome: partial