Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

[PERSON] 20.03.2020р. звернулася з позовом до [PERSON] та просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 174421,72 грн. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказувала на те, що 21.03.2016р. відповідач отримав в позику від неї грошові кошти у сумі 80000 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 23.03.2017 року, що підтверджується розпискою [PERSON] . У вищевказаний строк та до дати звернення до суду відповідач на порушення своїх договірних зобов`язань позику не повернув. Посилаючись на зазначені обставини, положенння ст.1048 ЦК України, оскільки у визначений сторонами строк сума боргу добровільно не повернута, позивачка просить стягнути суму процентів, розраховану на рівні облікової ставки НБУ за період з 21.03.2016 р. по 12.03.2020р. в розмірі 49888,08 грн., відповідно до положень ст.625 ЦК України індекс інфляції за період з квітня 2016р. по 12.03.2020р. в розмірі 34986,25 грн, 3% річних за цей же період в сумі 9547,39 грн. 21.04.2020 року судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України отримано інформацію з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області про відсутність відомостей про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , як було вказано в позовній заяві. Ухвалою судді від 22.04.2020р. позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачкою на порушення вимог п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України не зазначено останньої відомої адреси проживання відповідача [PERSON] , що унеможливлювало належне сповіщення вказаного відповідача про дату, місце та час розгляду справи та надіслання на його адресу копії позову з додатками. 10.08.2020р. на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків разом зі зміненою позовною заявою, в якій було вказане останнє відоме місце проживання відповідача. Після завершення чергової щорічної відпустки 11.09.2020р. суддею відкрито провадження та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 04.02.2021р. на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , в якому він вказував на те, що фактично отримав грошові кошти в розмірі 2000 дол.США, що еквівалентно за курсом НБУ 52480,00 грн, а отже, умови договору позики передбачали її повернення з відсотками за користування. Крім того, вказував на те, що в дійсносі відповідач отримав позику від чоловіка позивача [PERSON] , тому влітку 2016р.(червень-липень), в період дії договору, відповідач повернув [PERSON] грошові кошти в розмірі 1300 дол.США, однак документального підтвердження цьому немає через необізнаність відповідача щодо необхідності в складенні відповідних документів, чим і скористалась позивач. Також відповідач вказував на пропуск позивачем строків звернення до суду з позовом, посилаючись на правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018р. (справа №758/6863/14-ц), від 27.03.2019р. (справа №200/15135/14-ц, відповідно до яких позовна давність обчислюється окремо за кожним простроченим платежем в розмірі 6600 грн, про що озивач наголошував і в позовній заяві. А тому відповідач визнав позовні вимоги в розмірі 7400 грн. (6600+800), до яких можна застосувати вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а тому сума заборгованості за розрахунками відповідача має складати 9893,69 грн. 13.04.2021р позивач надала письмові пояснення, відповідно до яких вона відхиляла заперечення відповідача щодо розміру заявлених вимог, оскільки в розписці чітко самим відповідачем вказано, що він отримав в позику саме від позивача грошові кошти в розмірі 80000 грн, а твердження [PERSON] щодо торимання ним лише 2000 дол США, а не 80000 грн,і що ця сума включає також відсотки за користування позикою, не заслуговують на увагу, так як в розписці однозначно вказано сума позики - 80000 грн. Крім того, твердження відповідача про часткове повернення позики не підтверджено належними доказами-відсутнє письмове підтвердження позикодаця про отримання ним частини боргу. Щодо пропуску строків позовної даності зазначила, що строк звернення не пропустила, оскільки кінцевий термін погашення заборгованості - 23.03.2017р., а звернулась до суду 20.03.2020р.. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених позовній заяві. Раніше в засідання позивачка також підтвердила обставини щодо передачі коштів і невиконання умов повернення. Представник відповідача заперечував проти позову, вказуючи на те, що частина коштів повернута чоловіку позивачки. Раніше відповідач в\~судовому засіданні пояснив, що взяв у борг 2000 дол.США, повинен був повернути 80000 грн через 2,5-3 місяці. Влітку 2016р. він повернув 1300 дол. [PERSON] , чоловікові позивачки, однак за відсутності свідків. Потім він поїхав у Європу та повернувся у серпні 2020р., щомісячно будь-які платежі більше не сплачував. Заслухавши учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Так, судом встановлено, що 21.03.2016 року, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Суворовським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 21.05.2008р., позичив у [PERSON] , паспорт [NUMBER] , грошову суму в розмірі 80000(вісімдесят тисяч) гривень, яку зобов`язався повернути до 23.03.2017 року, також зобов`язався повертати щомісячно суму в розмірі 6600 грн (а.с.13). Факт укладання між сторонами договору позики та виникнення у [PERSON] обов`язку по поверненню [PERSON] позичених грошових коштів підтверджується представленою позивачем розпискою. За твердженням позивача, в обумовлений сторонами в договорі строк, [PERSON] позичені грошові кошти не повернув, прийняті на себе зобов`язання не виконав. Причини невиконання зазначеного грошового зобов`язання та цільове використання позичених грошових коштів правового значення для розгляду справи по суті не мають. Відповідно до ч.1\~ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно \~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2\~ст.1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Нормами\~ст.1049 ЦК України\~встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст.525 ЦК України,\~одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно вимог\~ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до п.1\~ст.611 ЦК України,\~ у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно статті 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 ЦК України\~встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Отже, одностороння відмова [PERSON] від повного виконання зобов`язання, яке виникло у нього за договором позики, є недопустимою, та дає суду можливість дійти висновку, що пред`явлені позовні вимоги щодо стягнення суми боргу за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судом враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду вказані в постанові від 16.01.2019 р. у справі №373/2054/16-ц. В судовому засіданні відповідач також надавав пояснення в якості свідка та повідомив, що він одноразово повернув [PERSON] 1300 доларів США, розписку не брав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що раніше також позичали кошти відповідачу і він їх повертав, однак за вказаною розпискою гроші особисто йому не давав. За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). З боку відповідача суду не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували позовні вимоги щодо стягнення суми позики в розмірі 80000 грн. Не знайшло свого підтвердження належним та допустимим доказом і часткове повернення коштів відповідачем. Отже, порушення зобов`язання та неповернення суми позики у розмірі 80000 грн знайшло своє підтвердження, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Щодо стягнення з відповідача процентів, розрахованих на рівні облікової ставки НБУ за період з 21.03.2016 р. по 12.03.2020р. в розмірі 49888,08 грн., а також відповідно до положень ст.625 ЦК України індексу інфляції за період з квітня 2016р. по 12.03.2020р. в розмірі 34986,25 грн, 3% річних за цей же період в сумі 9547,39 грн., слід зазначити таке. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже,\~припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату\~процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, щодо вимоги про стягнення процентів, виходячи з облікової ставки Національного банку України, встановленої на відповідні періоди згідно постанов НБУ, то в цій частині суд не погоджується з доводами позивача, оскільки нарахування процентів в силу вимог ч.1 ст.1048 ЦК України можливе лише під час дії договору позики за правомірне користування коштами, а після закінчення строку дії договору позивач має право здійснювати нарахування відсотків за неправомірне користування грошовими коштами згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року, справа №444/9519/12, зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як судом встановлено, строк повернення позики був визначений до 23.03.2016 р., а тому розмір відсотків за ставкою НБУза період з 21.03.2016р. по 01.03.2017р.складає 11776,41 грн., а з 02.03.2017р. по 22.03.2017р. 644,38 грн, що разом становить 12420,79 грн, а не 49888,08 грн, визначений у позові. За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Такі ж правові позиції були висловлені ВС в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. % інфляції за :квітень місяць 2017 -100,9%; травень 2017 - 101.3%; червень 2017 - 101.6%, липень 2017 100,2%, серпень 2017 99,9%, вересень 2017 102%;жовтень 2017 - 101.2%; листопад 2017 - 100.9%, грудень 2017 101%; січень 2018 101,5%; лютий 2018 100,9%; березень 2018 101,1%; квітень 2018 100,8%; травень 2018 100%; червень 2018 -100,0%; липень 2018 99,3%; серпень 2018 100,0%; вересень 2018 -101.9%; жовтень 2018 101,7%; листопад 2018 -101,4%; грудень місяць 2018 100,8%; січень 2019 101%; лютий 2019 100,5%; березень 2019 100,9%; квітень 2019 101%; травень 2019 100,7%; червень 2019 99,5%; липень 2019 99,4%; серпень 2019 99,7%; вересень 2019 100,7%; жовтень 2019 100,7%; листопад 2019 100,1%; грудень 2019 99,8%; січень 2020 -100, 2%; лютий 2020 99,7%. У зв`язку з тим, що зобов`язання за договором позики від 21.03.2016р. не були виконані відповідачем, заборгованість за договором позики не була погашена, [PERSON] понесла інфляційні втрати за період з 23.03.2017 року по 12.03.2020 року на сума боргу, на яку проводиться інфляційне нарахування 80000,00 грн., що складає 19825,25 грн. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму інфляційних втрат у загальному розмірі 19825,85, а не розраховану позивачем суму 34986,25, до якої було безпідставно враховано індекси за період з квітня 2016р.по березень 2017 р. Отже, враховуючи період з 23.03.2017 року по 12.03.2020 року та суму боргу 80000,00 грн. з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3 % річних, які складають загальну суму -7139,53 грн. Крім того, відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача також необхідно стягнути на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог судовий збір на суму 1193,86 грн..

Outcome: partial