Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом права власності по 1/2 частці земельної ділянки загальною площею 0,92 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території с. Мала Рублівка Котелевського району Полтавської області, й до дня смерті належала [PERSON], яка померла 23.12.2016 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON], [PERSON] зазначили, що після смерті матері [PERSON] вони є спадкоємцями за законом спадкового майна, у тому числі земельної ділянки. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачі звернулися до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки не надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивачі вважають, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцю, позбавляє їх права як спадкоємців за законом отримати у спадщину спадкове майно. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 56-60). Позивачі подали до суду письмові заяви, в яких просить справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 62, 63). Відповідач Малорублівська сільська рада Котелевського району Полтавської області 21.11.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON], [PERSON] визнає в повному обсязі та просить справу розглядати без участі представника сільської ради. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 61). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 27.11.2007 року помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1КЕ №087822, видане 27.11.2017 року Малорублівською сільською радою Котелевського району Полтавської області (а.с. 21). Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку загальною площею 0,92 га, яка надана для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території с. Мала Рублівка Котелевського району Полтавської області. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ПЛ №010671, виданого 29.07.1999 року Малорублівською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №37 (а.с. 25). 23.12.2016 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії ІКЕ №336987, видане повторно 26.12.2016 року Котелевським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 22). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку загальною площею 0,92 га, яка надана для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території с. Мала Рублівка Котелевського району Полтавської області, яку вона прийняла у спадщину після смерті чоловіка [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 17.03.2009 року (а.с. 26, 27). Відповідно до довідки Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 16.02.2017 року за №49, [PERSON], яка померла 23.12.2016 року, була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. При цьому на час відкриття спадщини [PERSON] за вказаною адресою проживала одна (а.с. 23). Згідно з ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцем за законом спадкового майна є [PERSON], [PERSON], їх родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження серії ІІІ-КЕ №259832, виданим повторно 04.04.1988 року Малорублівською сільською радою Котелевського району Полтавської області (а.с. 17), свідоцтвом про укладання шлюбу серії І-КЕ №254723 від 24.09.1994 року (а.с. 18); свідоцтвом про народження серії І-КЕ №003108, виданим повторно 05.05.2005 року Відділом РАЦС Котелевського РУЮ Полтавської області (а.с. 16). У провадженні Котелевської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №25/2017 на майно [PERSON], яка померла 23.12.2016 року. В матеріалах справи знаходиться заява від імені [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини за законом. Від інших осіб заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини не надходило. Згідно матеріалів спадкової справи заповіти від імені спадкодавця не посвідчувалися. Позивачі не мають можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки не наданий нотаріусу витяг із Державного земельного кадастру на земельну ділянку (а.с. 30). Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 №561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 №561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 №2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ №2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії І-ПЛ №010671 від 29.07.1999 року, земельна ділянка надана для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved