Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON], [PERSON] і [PERSON] 10 липня 2014 року звернулися до суду з позовом до відповідачів ПП «Візит-Дніпро», [PERSON] і ТОВ «Центр міста» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності на майно та визнання майнових прав на нерухоме майно, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах, а їх представник в ході судового засідання посилалися на те, що відповідно до договорів інвестування будівництва їм належать приміщення № 701 і № 702 новозбудованого адміністративно-комерційного комплексу, що знаходяться на 7-му поверсі будинку [ADDRESS], відповідно до цих договорів ТОВ «Центр міста» повинен був надати їм у власність вказані приміщення після закінчення будівництва і оформлення документів на них. Будівництво закінчено, приміщення їх в передбаченому договором порядку не передані через те, що ПП «Візит-Дніпро» незаконно зареєстрував вказані приміщення рішенням Дніпропетровського господарського суду від 25 травня 2009 року на себе, а потім уклав з відповідачкою договір купівлі-продажу від 31 січня 2014 року цих приміщень, яка і зареєструвала вказану нерухомість за собою в державній реєстрації. Вважають вказане незаконним, оскільки те рішення господарського суду скасоване, нового рішення на користь відповідачів немає, а отже і договір купівлі-продажу недійсний. На їх звернення до відповідачів з питаннями про скасування вказаного договору і реєстрації отримали відмову, добровільно спір не вирішено. Вважають такі дії відповідачів протиправними і просили захистити їх конституційні права, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31 січня 2014 року, скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на вказані приміщення, визнати за позивачами майнові права на ці приміщення, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПП «Візит-Дніпро» в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в зверненні до суду позовні вимоги фактично не визнав, заперечував проти них, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно угода купівлі-продажу вказаних приміщень була, але всі їх дії стосовно позивачів, відповідачів, третіх осіб і спірних приміщень проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Ніяких зобов'язань інших відносно сторін на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Центр міста» в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в зверненні до суду просив справу розглянути за наявними матеріалами і рішення винести на розсуд суду, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи. Представник третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно угода купівлі-продажу вказаних приміщень була, але всі її дії стосовно позивачів, відповідачів, третіх осіб і спірних приміщень проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Ніяких зобов'язань інших відносно сторін на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала та шкоди не завдавала. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача, представника третьої особи, з'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 31 січня 2014 року до приватного нотаріуса [PERSON] звернулись ПП «Візит-Дніпро» в особі директора Кабиша Руслана Віталійовича та [PERSON], діючий по довіреності, посвідченої 21 листопада 2013 року [PERSON], приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим № 11342, 11343 від імені громадянки Російської Федерації [PERSON] з проханням посвідчити договір купівлі-продажу частини комерційно-торгівельного комплексу літ. А-8, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке знаходиться на сьомому поверсі будівлі літ. А-8, номери приміщень: №701, загальною площею 350.2 кв. м. і № 702, загальною площею 183.7 кв. м. На виконання вимог ст. ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом було встановлено їх особи, визначено обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб і перевірено цивільну правоздатність та дієздатність юридичної особи, перевірено повноваження представників фізичної особи та юридичної особи. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи, від імені якої діє директор, нотаріус ознайомилась з установчими документами юридичної особи та інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також Рішенням власника, що підтверджує повноваження директора. Цивільна правоздатність та дієздатність юридичної особи, від імені якої діє уповноважений орган та/або посадова особа, перевіряється нотаріусом на підставі установчих документів, що підтверджується інформацією відповідних державних реєстрів. Представником покупця була надана довіреність, дійсність якої була перевірена мною за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. За результатами перевірки дійсності довіреності був виготовлений витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який долучений до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. Також було встановлено дійсні наміри кожної із сторін на вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Надане нотаріусу продавцем рішення господарського суду Дніпропетровської області 25 травня 2009 року, справа №33/142-09 було зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 10 липня 2009 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним номером 27757001, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23263853. Станом на час нотаріального посвідчення договору (31 січня 2014 року) офіційні відомості (або відмітка) про скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області 25 травня 2009 року, справа №33/142-09 - відсутні. Записи у Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав власності за ПП «Візит-Дніпро» - відсутні. Нотаріусом було перевірено відсутність заборони відчуження або арешту майна (на підтвердження цього факту був виготовлений витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який залишається у справі приватного нотаріуса). Після підписання сторонами договору купівлі-продажу нотаріусом було нотаріально посвідчено вказаний договір. Вимоги позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПП «Візит-Дніпро», [PERSON], ТОВ «Центр міста» ґрунтуються на тому, що їх права порушуються, як інвесторів, на отримання в майбутньому, після введення вказаного об'єкту в експлуатацію. При цьому в позові вказані підстави набуття в майбутньому майнових прав: договори про інвестування будівництва. Відповідно до цих договорів про інвестування, будівля, в якою знаходяться спірні приміщення позивачів, знаходиться за адресою: [ADDRESS], що не відповідає адресу в договорі купівлі-продажу, який посвідчено нотаріусом. Докази, які підтверджують, що позивачам в майбутньому повинні бути передані приміщення саме за адресою [ADDRESS] - не надані позивачами. Але позивачі вважають, що ПП «Візит-Дніпро» незаконно зареєстрував вказані приміщення рішенням Дніпропетровського господарського суду від 25 травня 2009 року на себе, а потім уклав з відповідачкою договір купівлі-продажу від 31 січня 2014 року цих приміщень, яка і зареєструвала вказану нерухомість за собою в державній реєстрації. Вважають вказане незаконним, оскільки те рішення господарського суду скасоване, нового рішення на користь відповідачів немає, а отже і договір купівлі-продажу недійсний. На їх звернення до відповідачів з питаннями про скасування вказаного договору і реєстрації отримали відмову, добровільно спір не вирішено. Вважають такі дії відповідачів протиправними і просили захистити їх конституційні права, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31 січня 2014 року, скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на вказані приміщення, визнати за позивачами майнові права на ці приміщення, добровільно питання не вирішено, виник спір і позивачі вимушені були звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Позовні вимоги позивачів ґрунтуються на тому, що вони у майбутньому повинні були придбати у власність приміщення, а саме: [PERSON] проінвестував будівництво нежитлового приміщення загальною площею 107.4 кв. м., розташоване на 7-му поверсі (немає літери, номеру приміщень та будь-яких інших відмінних ознак), [PERSON] проінвестував будівництво нежитлового приміщення загальною площею 126.4 кв. м., розташоване на 7-му поверсі (немає літери, номеру приміщень та будь-яких інших відмінних ознак), [PERSON] проінвестував будівництво нежитлового приміщення загальною площею 91.5 кв. м., розташоване на 7-му поверсі (немає літери, номеру приміщень та будь-яких інших відмінних ознак), разом складатиме сума площі 325.3 кв. м.. Як слідує із позову, ПП «Центр міста» не передало ці приміщення позивачам. Рішення господарського суду стосувалося відносно приміщення, яке належало ПП «Візит-Дніпро» літ. А-8 номер приміщення 701, загальна площа 536.8 кв. м., як частина комерційно-торгівельного комплексу. Рішення господарського суду щодо приміщення № 702 загальною площею 126.4 кв. м. у тексті позову позивачами не зазначено. Отже, у позивачів не має обґрунтованих підстав вважати, що приміщення літ. А-8 номер приміщення 701, загальною площею 536.8 кв. м., та приміщення № 702 загальною площею 126.4 кв. м є саме тими площами, за які вони на підставі договору інвестування сплатили ПП «Центр-місто», так як їх приміщення не мають відповідного ознаку та відповідні площі. Крім того, [PERSON] вимагає визнати за ним майнові права на частину приміщень № 701, загальною площею 350.2 кв. м. (хоча за рішенням господарського суду площа складає 536.8 кв. м.) та на частину приміщень № 702, загальною площею 183.7 кв. м., хоча за договором інвестування йому ПП «Центр-місто» повинне було передати приміщення лише загальною площею 107.4 кв. м.; [PERSON] вимагає визнати за ним майнові права на частину приміщень № 701, загальною площею 350.2 кв. м. (хоча за рішенням господарського суду площа складає 536.8 кв. м.) та на частину приміщень № 702, загальною площею 183.7 кв. м., хоча за договором інвестування йому ПП «Центр-місто» повинне було передати приміщення лише загальною площею 126.4 кв. м.; [PERSON] вимагає визнати за ним майнові права на частину приміщень № 701, загальною площею 350.2 кв. м. (хоча за рішенням господарського суду площа складає 536.8 кв. м.) та на частину приміщень № 702, загальною площею 183.7 кв. м., хоча за договором інвестування йому ПП «Центр-місто» повинне було передати приміщення лише загальною площею 91.5 кв. м.. Вказані вимоги безпідставні і не підлягають задоволенню, оскільки не обґрунтовані жодним доказом, безпідставні за жодною нормою закону, виходячи з наступного. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Як слідує із позову позивачів, підставою для визнання договору купівлі-продажу приміщень є те, що цей договір суперечить ч. 1ст. 658 ЦК України (продаж вчинено не власником майна) та ч. 2ст. 331 ЦК (приміщення не введено в експлуатацію). Однак, такі підстави не можуть бути підставою для визнання недійсним правочину, оскільки, ПП «Візит-Дніпро» був власником свого майна на момент вчинення правочину, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на це нерухоме майно № 23263853. Отже Витяг, який підтверджує право власності ПП «Візит-Дніпро» був чинним на момент укладання спірного договору купівлі-продажу, належним чином не скасований, тому у відповідності до вимог статті 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що самі позивачі не є і ніколи не були власниками приміщень № 701, загальною площею 350.2 кв. м. та на частину приміщень № 702, загальною площею 183.7 кв. м., та не можуть бути ними в майбутньому, тому відповідач [PERSON] у будь-якому разі є добросовісний набувач цих приміщень та витребувати приміщення у неї шляхом визнання недійсним правочину, скасування реєстрації - є це цілком незаконні дії. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної із сторін на вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Згідно ст. 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Згідно п. 1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України право власності на будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, рішенням суду, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав. Згідно п. 4. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На виконання ст. ст. 19, 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, як спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, було здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі посвідченого договору купівлі-продажу. Посвідчений нотаріусом договір купівлі-продажу не підлягає визнанню недійсним, оскільки не має ознак, передбачених ст. ст. 203, 204, 215, 216, 227, 230, 236 ЦК України. Стаття 334 ЦК України встановлює момент набуття права власності за договором, а саме: 4. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Моменти припинення права власності встановлені статтями 348, 349 ЦК України, за змістом який вбачається, що при припиненні права власності з підстав, передбачений законодавством, моментом припинення права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Отже, до моменту, поки не скасована реєстрація права, власник цього права є відповідна особа. Щодо скасування держреєстрації: вимоги про скасування державної реєстрації, які заявлені до відповідачів (юридичних осіб та фізичної особи) також не підлягають задоволенню, оскільки, по-перше, відсутні підстави недійсності правочину, по-друге, таки вимоги повинні заявлятися у відповідності до Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5 та до Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, тобто до Державного реєстратора, який повинен бути відповідачем за цією справою. В обґрунтування своїх порушених прав, позивачами надано договори про інвестування будівництва № 02 від 25 листопада 2005 року, № 6 від 22 грудня 2006 року, № 5 від 30 вересня 2006 року. Статтею 638 ЦК України встановлено поняття «Укладення договору», отже, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. А отже: відповідно до наданого [PERSON] договору про інвестування будівництва № 02 від 25 листопада 2005 року, а саме п. 1.1. договорів, предметом договору є обов'язок інвестора (позивача) прийняти участь у інвестуванні нежитлового будівництва адміністративного комерційного комплексу будинку по адресу: [ADDRESS], а забудовник (відповідач ТОВ «Центр міста») зобов'язується організувати його будівництво та передати інвестору у власність нежитлові приміщення (тобто декілька приміщень), загальною площею 126.4 кв. м. (об'єкт інвестування), які розташовані на 7-ому поверху цього будинку. Згідно з пунктом 1.2. предмет договору, вказані площі на момент укладання цих договорів визначаються по будівельним кресленням у відповідності з планувальним рішенням (додаток № 2) та підлягають уточненню по результатам контрольних замірів в момент підписання Акту приймання-передачі з відповідним коригуванням сумарної вартості площі та суми договору на підставі договірної вартості одиниці площі. Відповідно до пункту 10.6. договору про інвестування будівництва № 02 від 25 листопада 2005 року, до договору додаються: Додаток № 1 «Графік інвестування», Додаток № 2 «Планування об'єкту інвестування», Додаток № 3 «Базова комплектація об'єкту інвестування». Всі додатки до цього договору складають його невід'ємну частину. В матеріали справи позивачем [PERSON] надано у якості доказів свого майнового права на об'єкт: - Додаток № 1 «Графік інвестування» до Договору № 02 від 25.11.2005 р., Додаток № 2 ««Графік інвестування» до Договору № 02 від 25.11.2005 р., Додаток № 3 «Базова комплектація об'єкту інвестування» до Договору № 02 від 25.11.2005 р., Додаток № 4 до договору про інвестування № 02 від 25.11.2005 р. Цей додаток відповідно до п. 10.6. договору про інвестування № 02 від 25 листопада 2005 року не передбачено сторонами договору, він має невідомий план на невідомому поверху з нумерацією приміщення, яке виділено № 718, 719, що не відповідає вимогам цього позивача про визнання його майнового права на приміщення за номером № 701, 702. Тобто цим позивачем не надано суду в обґрунтування своїх прав на звернення до суду невід'ємну частину договору - Додаток № 2 «Планування об'єкту інвестування», в якому визначаються площі по будівельним кресленням, визначається загальна характеристика об'єкту інвестування, його розміщення на 7-му поверху тобто позивачем-3 не доведено допустимими доказами, що сторони досягли всіх істотних умов договору та такий Договір інвестування є укладеним з моменту досягнення всіх істотних умов в договорі сторонами та сторонами визначено об'єкт інвестування на 7-му поверху. Відповідно до наданого позивачем [PERSON] (інвестор [PERSON]) договору про інвестування житлового будівництва № 6 від 22 грудня 2006 року, а саме п. 1.1. договору, предметом договору є обов'язок інвестора прийняти участь у інвестуванні нежитлового будівництва адміністративного комерційного комплексу будинку по адресу: [ADDRESS], а забудовник зобов'язується організувати його будівництво та передати інвестору у власність нежитлове приміщення, загальною площею 107.4 кв. м., (об'єкт інвестування) на 7-ому поверху цього будинку. Відповідно до пункту 10 договору про інвестування житлового будівництва № 6 від 22 грудня 2006 року, до договору додаються: Додаток № 1 «Графік інвестування», Додаток № 2 «Планування об'єкту інвестування», Додаток № 3 «Базовий рівень відділки та оснащення об'єкту інвестування та прилеглою території», Додаток № 4 «Оглядовий ордер». Всі додатки до цього договору складають його невід'ємну частину. В матеріали справи позивачем [PERSON] надано у якості доказів свого майнового права на об'єкт: Додаток № 1 «Графік інвестування» до Договору без номеру від 22.12.2007 р., Додаток № 2 ««Графік інвестування» Договору без номеру від 22.12.2007 р., Додаток № 4 «Базовий рівень відділки та оснащення об'єкту інвестування та прилеглою території», додане замість Планування об'єкту інвестування (додаток № 2) Експлікація невідомого приміщення, який не співпадає з планом 7-го поверху відповідача, без зазначення, до якого договору належить цей документ та без підпису і печатки сторін договору як додатку до договору. Тобто цим позивачем надані невід'ємні додатки, які не мають відношення до договору про інвестування № 6 від 22 грудня 2006 року та не надано суду в обґрунтування своїх прав на звернення до суду невід'ємну частину договору - Додаток № 2 «Планування об'єкту інвестування», в якому визначається загальна характеристика об'єкту інвестування, його розміщення на 7-му поверху, таким чином не можна вважати, що сторони досягли всіх істотних умов та такий договір інвестування є укладеним з моменту досягнення всіх істотних умов в договорі сторонами та сторонами визначено об'єкт інвестування на 7-му поверх. Відповідно до наданого позивачем [PERSON] договору про інвестування будівництва № 5 від 30 вересня 2006 року, а саме п. 1.1. договору, предметом договору є обов'язок інвестора (позивача) прийняти участь у інвестуванні нежитлового будівництва адміністративного комерційного комплексу будинку по адресу: [ADDRESS], а забудовник (відповідач ТОВ «Центр міста») зобов'язується організувати його будівництво та передати інвестору у власність офісне приміщення, загальною площею 91.5 кв. м., (об'єкт інвестування) на 7-ому поверху цього будинку. Згідно з пунктом 1.2. предмету договору, вказані площі на момент укладання цих договорів визначаються по будівельним кресленням у відповідності з планувальним рішенням (Додаток № 2) та підлягають уточненню по результатам контрольних замірів в момент підписання Акту приймання-передачі з відповідним коригуванням сумарної вартості площі та суми договору на підставі договірної вартості одиниці площі. Відповідно до пункту 10 договору про інвестування житлового будівництва № 6 від 22 грудня 2006 року до договору додаються: Додаток № 1, № 2 «Графік інвестування», Додаток № 3 «Планування об'єкту інвестування», Додаток № 4 «Характеристика Будинку». Всі додатки до цього Договору складають його невід'ємну частину. В матеріали справи позивачем [PERSON] надано у якості доказів свого майнового права на об'єкт: Додаток № 1, № 2 «Графік інвестування» до Договору без номеру від 22.12.2006 р., Додаток № 4 «Характеристика Будинку», додане замість Планування об'єкту інвестування (додаток №3) Експлікація невідомого приміщення, без зазначення, до якого договору належить цей документ та без підпису і печатки сторін договору як додатку до договору. Також надано План поверхів громадського будинку, складений у 2009 році КП ДМБТІ, який є планом 7-го поверху, що належить відповідачці. Тобто цим позивачем не надано суду в обґрунтування своїх прав на звернення до суду невід'ємну частину договору - Додаток № 3 «Планування об'єкту інвестування», в якому визначаються площі по будівельним кресленням, визначається загальна характеристика об'єкту інвестування, його розміщення на 7-му поверху, тобто цим позивачем не доведено допустимими доказами, що сторони досягли всіх істотних умов та такий договір інвестування є укладеним з моменту досягнення всіх істотних умов в договорі сторонами та сторонами визначено об'єкт інвестування на 7-му поверху. Позивачі просять суд, крім визнання недійсним договір купівлі-продажу від 31 січня 2014 року скасувати державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON]. Не зрозуміло до кого із відповідачів заявлені такі вимоги, адже відповідачі - це юридичні особи з організаційно-правовою формою - ТОВ, ПП та фізична особа - громадянка іншої держави та ці відповідачі не є реєструючим органом відповідно до законодавства України, який повинен здійснювати скасування державної реєстрації. Якщо такі вимоги заявлені до Державного реєстратора, який є у цієї справі третя особа, то слід зазначити, що позовні вимоги пред'являються до відповідачів, а не до третіх осіб. Обґрунтування позивачів про те, що таки вимоги це є відповідним наслідком визнання недійсним договору - є неспроможними, оскільки: статтею 216 ЦК України встановлені відповідні наслідки недійсності правочину. Зі змістом цієї статті не вбачається наслідками недійсного правочину - скасування його державної реєстрації. Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, «заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили». Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, у пункті 41 закріпив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду про скасування Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Таким чином, діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування Рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, а отже таки вимоги повинні заявлятися у відповідності до діючого законодавства, з підстав, передбачених законодавством та до відповідного державного органу, а не до юридичних та фізичних осіб. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно до п. 18 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочинами, що порушує публічний порядок є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При такому положенні, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу не має вище перелічених цілій, а тому вважати його таким, що порушує публічний порядок та як наслідок застосовувати наслідки нікчемного правочину суд вважає неможливим. З іншого боку, оцінюючи дії відповідачів, третіх осіб, нотаріуса при укладанні спірного договору можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Спірний договір законний, при його укладанні не були порушені вимоги закону, його сторони бажали укладення саме цього договору, розуміли значення своїх дій, не діяли під впливом омани, а отже немає і підстав для визнання вказаного договору недійсним. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір купівлі-продажу не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, оскільки передбачений цим законодавством. Всі сторони цього правочину є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Договір було укладені в письмовій формі, тобто при його укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних правочинів. Також правочин був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки в результаті його укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорюваний правочин на даний момент є дійсним, після його вчинення було здійснено відповідну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оспорюваний правочин відповідає і цим вимогам закону, як уже було зазначено, пройшов відповідну реєстрацію, передбачену для нього. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При таких обставинах суд вважає, що позивачами не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме укладання договору купівлі-продажу слід визнати недійсним з заявлених позивачами підстав. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності на майно та визнання майнових прав на нерухоме майно не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі позивачами цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів чи третіх осіб позивачам було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші (крім законних) домовленості і зобов'язання стосовно позивачів по оформленню, виконанню та реєстрації договору, права власності на нерухоме майно, а позивачі цього не довели, твердження позивачів про наявність будь-яких інших зобов'язань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ПП «Візит-Дніпро», [PERSON] і ТОВ «Центр міста» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності на майно та визнання майнових прав на нерухоме майно відмовити. Таким чином суд вважає, що позовна заява про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності на майно та визнання майнових прав на нерухоме майно в такому вигляді не ґрунтується на вимогах закону і не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed