Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

[PERSON] 21.12.2015р. звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу 2/5 частин квартири від 15.10.2011 року, нотаріально посвідченого та зареєстрованого за № 1075. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 15 листопада 2010 року ним була підписана довіреність на імя [PERSON] (його матері), посвідчена начальником Цуманської виправної колонії №84 у Волинській області [PERSON] Цією довіреністю він уповноважив матір зокрема: продати за ціну та на умовах йому відомих належну йому на праві приватної власності частину квартири за адресою [ADDRESS]. Водночас, не зважаючи на вказаний пункт довіреності, не повідомивши позивача про ціну та умови продажу, що є обовязковою умовою продажу належної йому частини вказаної вище квартири, [PERSON] підписав з [PERSON] договір купівлі-продажу 2/5 частин квартири від 15.10.2011 року. Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу від 15.10.2011 року не створює жодних правових наслідків для нього і підлягає визнанню недійсним судом як такий, що укладений з перевищенням повноважень представника. Окрім цього, при укладені цього договору [PERSON] ввів в оману його матір - [PERSON], оскільки жодних грошових коштів за продану частку він ні їй, ні позивачу не передав, хоча в п. 2 Договору зазначено: «Продаж зазначеної частини квартири вчинено за ціною 150000 гривень, які в повній сумі сплачено Покупцем Продавцям, до підписання цього Договору». У п. 7 Договору зазначено, що продавці зобовязуються оплатити заборгованість з комунальних послуг, знятися з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у відчужуваній частині квартири, звільнити відчужувану частину квартири від речей і передати відчужувану частину квартири Покупцеві до 15.11.2011 року, а Покупець дає згоду на проживання Продавців у відчужуваній частині. Поряд з цим, на момент укладення договору, і на момент, коли мало б бути виконаним зобовязання, передбачене у п. 7 Договору, позивач відбував покарання у Цуманській виправній колонії управління ДПтСУ у Волинській області, про що було відомо [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, давши пояснення аналогічні тим, що вказані у позові. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову та пояснила, що під час відбування покарання її сином [PERSON] вона регулярно спілкувалася з ним, відвідувала його в колонії, привозила та передавала йому речі і продукти. Вона обговорювала з ним умови продажу частки квартири, всі обставини щодо цього йому були відомі. Після звільнення [PERSON] з місць позбавлення волі передала йому 75\~000 грн. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, пояснивши, що позивач є дядьком відповідача. Про оспорюваний договір йому було відомо, оскільки від бабці [PERSON] він регулярно отримував частинами грошові кошти. Окрім цього, його дружина брала гроші в рахунок вартості частки квартири, на які купувала позивачу речі, висилала бандеролі, передачі в місця позбавлення волі, де він перебував 15 років. Також після звільнення позивача з колонії йому було передано обумовлену суму грошових коштів, а саме 75\~000 грн. Розписки про одержання коштів [PERSON] не брала, оскільки довіряла сину. Позивач під час відбування покарання регулярно дзвонив родичам, йому було добре відомо про всі умови договору купівлі продажу. З цими умовами він був згідний. Проект доручення був висланий позивачу в колонію поштою, позивач добровільно його підписав. У позивача зявилися претензії лише коли йому поставили вимогу про звільнення квартири та зняття з реєстрації. Гроші за частку квартири [PERSON] передавав [PERSON] частинами до жовтня 2015 р., вона до нього жодних претензій при цьому не мала. Заслухавши пояснення сторін по справі, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Встановлено, що 15 листопада 2010 року [PERSON] підписав довіреність на імя [PERSON] (його матері), яку посвідчив начальник Цуманської виправної колонії №84 у Волинській області [PERSON] Цією довіреністю [PERSON] уповноважив свою матір [PERSON] на укладення та підписання від його імені договору про зміну форми власності на квартиру №140 на вул.Шевченка,376 в м.Львові зі спільної сумісної на спільну часткову за яким йому буде належати 1/5 частина квартири, а також продати за ціну та на умовах йому відомих належну йому на праві приватної власності частину квартири №140 за адресою м. Львів, вул. Шевченка, 376. Згідно ч.1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 15.10.2011 року уклали договір купівлі-продажу 2/5 частин квартири, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] За цим договором [PERSON] від свого імені та від імені [PERSON] продала [PERSON] за 150\~000грн. належну їй на праві власності 1/5 частину квартири та належну на праві власності [PERSON] 1/5 частку квартири за адресою м. Львів, вул. Шевченка, 376/140. Оспорюючи вказаний договір позивач зазначає, що він укладений всупереч чинному законодавству, не зважаючи на відповідний пункт довіреності його не повідомили про ціну та умови продажу, що є обовязковою умовою продажу належної йому частини вказаної вище квартири. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає бо зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зі змісту довіреності, яка підписана позивачем добровільно 15.11.2010р., суд робить однозначний висновок про те, що розмір частки позивача у праві власності на квартиру, ціна за яку буде продаватися та куплятися його частка, умови договору купівлі-продажу були позивачу відомі і погоджені з ним до підписання цієї довіреності. Згідно п.2 оспорюваного договору купівлі-продажу 2/5 частин квартири вартість цієї частини квартири покупцем повністю сплачена продавцю до підписання договору. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що отримала від [PERSON] всі кошти за цим договором та жодних претензій до нього немає. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Позивач стверджує, що укладаючи 15.10.2011р. договір купівлі-продажу частки квартири [PERSON] перевищила надані їй повноваження представника [PERSON] Проте, його твердження є безпідставними, [PERSON] укладаючи договір купівлі-продажу не перевищила своїх повноважень представника, оскільки саме для укладення такого договору їй і була надана позивачем довіреність. Не заслуговують на увагу і покликання позивача на те, що відповідач [PERSON] ввів в оману [PERSON] щодо істотних обставин договору ціни та оплати договору. Сама відповідачка [PERSON] в судовому засіданні дала чіткі пояснення про те, що ціна договору обговорювалася сторонами та була повністю узгоджена, як і порядок її оплати, в оману її [PERSON] не вводив. Не може бути підставою визнання недійсним договору і та обставина, що в п.7 цього договору продавці взяли на себе обовязок погасити заборгованість з комунальних послуг та знятися з реєстрації особисто, звільнити відчужувану частину квартири до 15.11.2011р., а позивач обєктивно не міг його виконати, оскільки перебував у місцях позбавлення волі, звільнився лише 06.02.2015р. Таким чином, порушення будь-яких прав, свобод чи інтересів позивача [PERSON] вказаним договором судом не встановлено. Підстави для визнання його недійсним відсутні. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Даючи довіреність терміном на 1 рік матері [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу його частки в квартирі [PERSON] перебуваючи в місцях позбавлення волі мав можливість довідатися про те чи укладено такий договір, та про його зміст. Така можливість у нього була і після звільнення з місць позбавлення волі 06.02.2015р. Однак, за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог не з підстав пропуску позовної давності, а за безпідставність позовних вимог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed