Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Овсепян К.А. звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з вказаною позовною заявою мотивуючи її тим, що 14.11.2015 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгород Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний запис за № 618. За час шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що на даний час шлюбні відносини між ними припинені, спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, протягом останнього місяця вони проживають окремо, оскільки у них різні погляди на сімейні відносини внаслідок чого виникають постійні непорозуміння та сварки, а тому збереження сім`ї є неможливим. За таких обставин, позивачка просить шлюб, який був укладений 14.11.2015 року між нею та [PERSON] розірвати, а їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з нею. У судове засідання позивачка та її представник не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги позивачки підтримує в межах наданого ним висновку. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, приймаючи до уваги те, що відповідач [PERSON] заявлений до нього позов, відповідно до його заяви, визнав повністю, суд виходячи з вимог ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України, вважає за можливе вирішити виниклий між сторонами спір по суті у підготовчому судовому засіданні. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] від 14.11.2015 року про шлюб, 14.11.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний запис за № 618. За час шлюбу у них народився син: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 01.06.2016 року Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя між ними не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Що стосується вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина сторін, то суд вважає, що малолітнього [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати разом з матір`ю [PERSON] , оскільки сторони дійшли спільної згоди. Спорів щодо поділу спільного майна, сторонами не заявлялося. У відповідності до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1536,80 грн.

Outcome: approved