Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

[PERSON] 10 червня 2016 року звернулася до суду з позовом, який уточнила 15 липня 2016 року, в обґрунтування якого посилається на те, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] [INFO], які проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. У 2014 році відповідач надавав згоду на приватну поїздку дітей до Російської Федерації та Республіки Білорусь з 10 липня до 10 жовтня 2014 року і після цього стосунків з дітьми не підтримує, матеріальної допомоги не надає, його місцезнаходження їй невідомо. Вона має намір вивезти дітей до родичів на відпочинок та оздоровлення до Російської Федерації та Республіки Білорусь, але не може знайти батька дітей та отримати від нього дозвіл на виїзд, у зв'язку з чим просить надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду дітей та дозволити виїзд дітей за межі України без згоди та супроводу батька до шістнадцятирічного віку дітей. Позивач у судове засідання не зявилася, в заяві на імя суду просить розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належно (а.с. 18, 24, 30), письмових заперечень та доказів по справі суду не надав. Представник третьої особи [PERSON] у судове засідання не зявився, в заяві на імя суду просить розглянути справу за відсутністю служби у справах дітей. Розглянувши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної ради України №789 ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до п. 2 ч. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» №3857-XІІ від 21 січня 1994 року зі змінами, за відсутності згоди\~\~одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути\~\~дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного контролю громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного контролю громадянами України» передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне. Сторони з 25 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кіровського міського суду Луганської області від 27 квітня 2011 року розірвано (а.с. 10). Від спільного життя мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 8) та сина [PERSON] [INFO], (а.с. 9), які проживають з позивачем як особи, переміщені з тимчасово окупованої території в м. Тернівка Дніпропетровської області (а.с. 6). Зі слів [PERSON], місцезнаходження відповідача їй невідомо та отримати від нього дозвіл на виїзд дітей вона не має можливості. Разом з тим відповідач 09 липня 2014 року надавав позивачу згоду на виїзд дітей (а.с. 7). Мати бажає вивезти дітей за межі України для їх відпочинку та оздоровлення не тільки в літній період, місцезнаходження відповідача невідоме, тому з метою захисту прав та інтересів дітей та відповідача по спілкуванню та вихованню дітей, суд вважає за необхідне надати дозвіл на виїзд дітей за межі України без згоди та супроводу батька, строком на один рік. Разом з тим суд не бачить підстав для задоволення позовних вимог в частині надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду дітей за межі України, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків тільки у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, в іншому випадку згода обох батьків не потрібна.

Outcome: partial