Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що 24.10.1986 між ним та відповідачем був укладений шлюб, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. З 2015 року позивач та відповідач не проживають як подружжя, спільного господарства не ведуть. Позивач вважає, що сім'я розпалась і зберегти її неможливо, вони з відповідачем мають різні погляди на сімейне життя, перестали розуміти один одного через постійні суперечки. Підстави для встановлення строку для примирення, на думку позивача, відсутні, подальше життя та збереження шлюбу суперечитиме його інтересам. Просить шлюб з відповідачкою розірвати. Позивач в підготовче засідання не з'явився, за змістом позову просить розглянути справу у його відсутність. Відповідач в підготовче засідання не з'явився, надала заяву, за змістом якої позовні вимоги визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує, примиритися з позивачем не бажає, просить залишити прізвище [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Матеріалами справи підтверджено, що сторони з 24.10.1986 перебувають у шлюбі, зареєстрованому Палацом урочистих подій міста Донецька, актовий запис №1539; після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище [PERSON] (дошлюбне прізвище - мовою оригіналу «[PERSON]»). Сторони неповнолітніх дітей не мають. За змістом позову шлюбні відносини між позивачем та відповідачем не склались, з 2015 року вони перестали проживати як подружжя та вести спільне господарство; встановлювати термін для примирення недоцільно. Відповідачем викладені обставини не спростовані та визнані. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що доводи та вимоги позивача є обґрунтованими з огляду на такі норми права. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя; позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. За приписами ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя; суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, а також добровільний характер шлюбу, суд доходить висновку, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Положеннями ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу; згідно з абз. 2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, про що подав відповідну заяву, то згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету.

Outcome: approved