Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] 03 листопада 2015 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим (а. с. 4-10), в обґрунтування якого позивач у позовній заяві та представник його інтересів у судовому засіданні посилались на те, що в забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року, укладеним між останньою та ЗАТ КБ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», також 06 березня 2006 року між відповідачем та [PERSON] був укладений договір поруки №DNL0AU01965736. У 2014 році банк звернувся до суду з позовними вимогами про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року до [PERSON] та [PERSON], з додатків до якого було встановлено, що у звязку зі зміною конюктури ринку грошових ресурсів в Україні з 01 лютого 2009 року була підвищена відсоткова ставка за вказаним кредитним договором. Оскільки про вказані зміни умов кредитного договору №DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року, внаслідок яких був збільшений розмір відповідальності як позичальника, так, відповідно, і поручителя, останнього не було повідомлено, між сторонами не було укладено відповідної додаткової угоди до договору поруки, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати договір поруки № DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» - припиненим з 01 лютого 2009 року; також просив суд стягнути на користь позивача з відповідача витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на направлення [PERSON] та [PERSON] у 2014 році повідомлення про необхідність погашення виниклої кредитної заборгованості, а також на наявність судового рішення про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором. Просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що в забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року, укладеним між останньою та ЗАТ КБ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», також 06 березня 2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №DNL0AU01965736. Викладені обставини підтверджуються копіями зазначених договорів, наявними в матеріалах справи (а. с. 11-11а, 12). Судом також було встановлено, що у грудні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року у розмірі 167\~801,82 грн. (а. с. 12-14), за наслідками розгляду якої Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 22 червня 2015 року було ухвалено рішення про задоволення позову у повному обсязі (а. с. 47-49). Відповідно до пояснень, наданих представником інтересів позивача у судовому засіданні, [PERSON] заперечував проти задоволення зазначених позовних вимог саме з мотивів припинення дії договору поруки у звязку зі зміною умов кредитного договору забезпеченого його порукою. Проте дані заперечення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області не були прийняті до уваги; [PERSON] рішення суду не було оскаржено через затяжну хворобу [PERSON], яка мала місце в той час. До позовної заяви, що розглядалась Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, був доданий лист ПАТ КБ «Приватбанк» від 20 грудня 2008 року, адресований [PERSON], що був направлений на адресу: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Победа, вул. Гоголя, 43, яким позичальник за кредитним договором № DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року повідомлялась про підвищення з 01 лютого 2009 року відсоткової ставки за кредитом (а. с. 15). Доказів вручення адресату даного листа суду надано не було, проте з матеріалів справи вбачається, а також було підтверджено представником позивача у судовому засіданні, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 02 грудня 2008 року (а. с. 17) та з березня 2008 року остання не проживає за адресою будинку № 43, розташованого по вул. Гоголя, с. Победа, Дніпропетровська область, на підтвердження чого був наданий акт, підписаний сусідами та завірений 20 березня 2015 року квартальним [PERSON] (а. с. 18). Отже, з викладеного вбачається, що підвищення відсоткові ставки з 01 лютого 2009 року за кредитним договором № DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року відбулось без належного повідомлення про це позичальника та поручителя. З вищезазначеного можливо дійти висновку, що про дані обставини [PERSON] стало відомо після отримання позовної заяви, поданої ПАТ КБ «Приватбанк» у грудні 2014 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Таким чином строк звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не був пропущений позивачем, оскільки не минуло трьох років з дня коли він дізнався про порушення його прав до дня звернення до суду з даним позовом. Крім того, слід зазначити, що представником інтересів відповідача в обґрунтування заперечень проти позову було надано повідомлення № 30.1.0.0./2-985 від 01 жовтня 2014 року про наявність заборгованості за кредитним договором № DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року та необхідність її погашення, адресоване [PERSON] та [PERSON] (а. с. 50-51). При цьому суду були надані докази направлення такого повідомлення адресатам, проте не було надано доказів фактичного вручення їм поштової кореспонденції. На питання головуючого щодо повідомлення поручителя [PERSON] до жовтня 2014 року про наявність заборгованості за кредитним договором № DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року (оскільки прострочена заборгованість утворювалась на протязі не одного року), представник відповідача пояснив, що потрібен час для зясування цих обставин (хоча повідомлення від 01 жовтня 2014 року представник відповідача додав до заперечень). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладеного між сторонами договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п. 22 постанови пленуму № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Згідно з рекомендаціями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в листі від 27 вересня 2012\~ № 10-1393/0/4-12: за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Верховний Суд України в листі від 01 лютого 2015 року «Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобовязання» зазначає про те, що підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України є сукупність двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобовязання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-160цс13). Оцінюючи всі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами в контексті викладених норм права, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача, у звязку з чим вважає за можливе їх задовольнити у повному обсязі. Приймаючи таке рішення суд виходить з того, що в ході розгляду даної цивільної справи знайшов підтвердження факт підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя [PERSON], без повідомлення про це останнього та без укладення з ним відповідної додаткової угоди до договору поруки №DNL0AU01965736 від 06 березня 2006 року. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат вирішення справи, на підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору 487,20 грн. (а. с. 3). На підставі викладеного,

Outcome: approved