Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

[PERSON] в серпні 2014 року звернувся в суд з позовом до ТОВ «Фірма Барва» про виділ йому реальної частки в натурі із майна, що є спільною частковою власністю та знаходиться в будинку №124 по вул.. Галицькій у м.Івано-Франківську, а саме: нежитлові приміщення на цокольному поверсі №15, площею 8,7 м.кв., №16 площею 33 м.кв., №17 площею 11,5 м.кв., №18 площею 11,5 м.кв, №19 площею 3,0 м.кв. №20 площею 38,2 м.кв., загальною площею 105,9 м.кв., згідно з технічним паспортом, складеним Івано-Франківським ОБТІ 10.04.2007 року, припинення права спільної часткової власності на нежитлові приміщення в даному будинку. Ухвалою суду (головуючий суддя Бойчук О.В.) від 23.04.2015 року до участі у справі залучено як співвідповідача Івано-Франківську міську раду. 18.01.2016 року в звязку з закінченням строку призначення судді Бойчука О.В. вперше, дана справа прийнята до провадження нового складу суду (головуючого судді Польської М.В.). Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю. Відповідач 1в судові засідання не зявлявся, належним чином повідомлений про судові засідання, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача 2 вказав на те, що у власності міської ради даний будинок не перебуває, а тому вимоги до відповідача 2 не є вимогами до належного відповідача. Після чого, представник позивача вимоги до міської ради не підтримав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.04.2003 року між ТОВ «Фірма Барва», як продавцем, та [PERSON], як покупцем було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за умовами якого покупець придбав нежитлові приміщення: №15, площею 8,7 м.кв., №16 площею 33 м.кв., №17 площею 11,5 м.кв., №18 площею 11,5 м.кв, №19 площею 3,0 м.кв. №20 площею 38,2 м.кв., загальною площею 105,9 м.кв., що становить 1/100 частину будинку №124 по вул.Галицька в м.Івано-Франківську (а.с.4), 13.05.2003 року покупець зареєстрував право власності на них (а.с.5), та отримав техпаспорт, складений Івано-Франківським ОБТІ (а.с.6-11). За вимогами ст..356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Як слідує зі ст.. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, кожен учасник права спільної часткової власності має суб'єктивне цивільне право на виділ своє частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб'єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб'єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб'єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2 ст. 183 ЦК). Для підтвердження можливості виділу, представник позивача надав суду, а суд долучив до матеріалів справи висновок експертного дослідження №0034\\04-2016, складений 22.04.2016 року (а.с.90-106), згідно якого дані нежитлові приміщення (№15-20), що складають 1/100 частин будинку виділити в натурі можливо, так як вони є обладнані окремим входом, лінією електропостачання, каналізацією,водопостачання, протипожежною системою оповіщення, та функціонує як окремий обєкт, що відповідає ДБН. А тому, вимоги позову підлягають до задоволення, та є обґрунтованими щодо відповідача - ТОВ «Фірма Барва». Щодо міської ради, то такі вимоги представник позивача не підтримав. Судові витрати просив залишити за позивачем та не стягувати з відповідачів. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 364 ЦК України,

Outcome: approved