Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] (далі відповідач) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №62 в будинку №16 на м-ні Шахтарський в м.Покровську Донецької області та примусово зняти його реєстраційного обліку за даною адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вказана квартира належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, проте відповідач у вказаній квартирі не проживає з 2014 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зазначивши, що відповідач є її сином, останній не проживає на території України майже 5 років, позивачу необхідно зняти його з реєстрації, оскільки в травні 2018 року їй було відмовлено в оформленні субсидії. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення на зареєстровану адресу його місця проживання повістки про виклик до суду, відповідна поштова кореспонденція повернута на адресу суду неврученою адресату через закінчення терміну зберігання з проставленою у поштовому повідомленні відповідною відміткою. З огляду на приписи ст.128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, до суду не зявився, причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Третя особа Центр надання адміністративних послуг Покровської міської ради Донецької області правом участі в судовому засіданні не скористалась, надала заяву про розгляд справи без участі представника та її вирішення на розсуд суду. В силу приписів ст.223 та ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутністю відповідача та представника третьої особи і постановити заочне рішення, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Свідоцтвом про право власності на житло №11639 від 10.08.2007 підтверджується, що квартира, правом користування якою позивач просить позбавити відповідача, а саме, за адресою: Донецька область, м.Покровськ, м-н Шахтарський, 16/62, належить на праві спільної власності позивачу та відповідачу (а.с.10), реєстрація права власності в Красноармійському бюро технічної інвентаризації відбулась 24.09.2007 (а.с.11). Копією свідоцтва про народження Серія І-НО №787841 підтверджується, що відповідач є сином позивача. Довідкою ЦНАП Покровської міської ради від 21.08.2018 підтверджується, що в спірній квартирі зареєстровані позивач та відповідач (а.с.12). За актом від 28.08.2018, підписаним інспектором Покровського ККСН, а також свідками сусідами спірної квартири, відповідач не проживає в квартирі з лютого 2014 року (а.с.13). Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. За приписами ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причини понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або закону. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи з положень ст.317 ЦК України власність, в тому числі, на об'єкти нерухомості, включає в себе три основних елемента (правомочності): володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох чи більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Наведеним законодавчим приписам кореспондують положення ст.150 та ст.155 ЖК УРСР, за якими громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст.155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Аналіз наведених законодавчих норм дозволяє дійти висновку, що відповідач, який є співвласником спірної квартири, не може бути позбавлений права користування таким житловим приміщенням, в тому числі, за позовом іншого співвласника квартири та не зважаючи на факт непроживання в ній протягом певного періоду. Адже право приватної власності, складовим елементом якого є як право володіння та право розпорядження, так і право користування, є непорушним, а відтак ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В своїй постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed