Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] 05 серпня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], треті особи: Новомосковська державна нотаріальна контора та Новомосковська міська рада, про усунення перешкод в користуванні майном. [PERSON] 28 грудня 2016 року заявила зустрічний позов про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом і ухвалою суду від 28 грудня 2016 року його було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року позовну заяву [PERSON] - залишено без розгляду. Позовна заява [PERSON] доповнювалася і уточнювалася. Позивач у своєму позові посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON], в зв'язку з чим відкрилася спадщина, після чого вона вчасно звернулася до відповідної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса від 14 січня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], після матері [PERSON], померлої [INFO], в зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документу, який підтверджує право власності спадкодавця на зазначений будинок. Вказаний будинок спадкодавцем за життя був побудований у 1991 році поруч з житловим будинком, який було зруйновано про, що містяться відповідні відомості в інвентаризаційній справі, однак за життя останнім у встановленому законом порядку на нього право власності оформлено не було. Позивач є єдиним спадкоємцем, який після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку прийняв спадщину і бажає оформити вказану спадщину в вигляді вказаного майна на себе, але належних документів до нотаріальної контори надати не має змоги, оскільки частина документів відсутня, а наявні у відповідача документи останній не надає і не визнає її права на спірне майно та чинить перешкоди в його оформленні тому позивач вимушений звертатися до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті матері. Отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду, оскільки на думку позивача, саме за нею, [PERSON], має бути визнане право власності в порядку спадкування за законом на це майно, вона користується вказаним майном, сплачує необхідні платежі, використовує його (вказане спадкове майно) для своєї сім'ї. Позивач є спадкоємцем після смерті матері та фактично прийняв вказану спадщину, оскільки весь тривалий час користується ним, а тому просить суд визнати за ним право власності на майно, яке належало померлій матері, задовольнивши його уточнений позов в повному обсязі. Відповідач чи його представник та представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду не заперечують проти позову і не мають заперечень щоб справу розглядали без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за їх відсутності відповідно до ст. 169 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] (про, що 25 квітня 2016 року складено відповідний актовий запис № 89 та Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області видано свідоцтво про смерть). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі і, зазначеного будинку. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 06 серпня 2016 року державним нотаріусом заведено спадкову справу № 223/2016 на майно померлої [INFO] матері [PERSON], після чого позивач звернулася з заявою щодо вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на жилий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], однак державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 14 січня 2017 року Голубовою О.С. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] матері [PERSON], в зв'язку з тим, що не був наданий правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на зазначений будинок. Також було встановлено, що відповідач [PERSON] - син [PERSON] у встановленому законом порядку та строк до нотаріальної контори про прийняття спадщини не звертався, однак не визнає права позивача на це спірне майно та чинить перешкоди в його оформленні. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання права власності за ними на вказаний об'єкт нерухомості (житловий будинок) в порядку спадкування за законом. Заначений будинок спадкодавцем за життя був побудований у 1991 році поруч з житловим будинком, який було зруйновано про, що містяться відповідні відомості в інвентаризаційній справі, однак за життя останнім у встановленому законом порядку на нього право власності зареєстровано не було, що витікає з відповіді КП «НМБТІ» ДОР» за вих. № 1361/16 від 01 грудня 2016 року та зазначено, що раніше побудований будинок, побудований в 1953 році, повністю зруйнований. Вище наведене також підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовлений станом на 14 січня 2017 року. Отже, на думку позивача, саме за нею, [PERSON], має бути визнане право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки вона користується вказаним майном, сплачує необхідні платежі, використовує його (вказане спадкове майно) для своєї сім'ї. Позивач є спадкоємцем після смерті матері та фактично прийняв вказану спадщину, оскільки весь тривалий час користується ним, а тому просить суд визнати за нею право власності на майно, яке належало померлій матері, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі, чим захистити законні права та інтереси. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON]., [INFO], є донькою [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] (про, що 25 квітня 2016 року складено відповідний актовий запис № 89 та Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області видано свідоцтво про смерть). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі і, зазначеного будинку. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 06 серпня 2016 року державним нотаріусом заведено спадкову справу № 223/2016 на майно померлої [INFO] матері [PERSON], після чого позивач звернулася з заявою щодо вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на жилий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], однак державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 14 січня 2017 року Голубовою О.С. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] матері [PERSON], в зв'язку з тим, що спадкоємцем не був наданий правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на зазначений будинок. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. По об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно до п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1273 ЦК України визначає, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Отже позивач прийняв спадщину. Інших спадкоємців які прийняли спадщину немає. Відповідно до ч.1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Постановою № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Також з встановлених обставин судом та правовідносин, які виникли між сторонами випливає, що залучення Новомосковської державної нотаріальної контори та Новомосковської міської ради міської ради до участі у справі у якості відповідачів, а не третіх осіб не потрібно, оскільки між ними не має спору щодо вище зазначеного, а спір наявний тільки з відповідачем. Враховуючи наведені положення закону, за позовом, якщо окрім особи, яка подає цей позов і бажає визнання судом права власності на майно в порядку спадкування, відповідачем слід притягнути іншого спадкоємця, що не визнає та оспорює права позивача та чинить йому перешкоди. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07 лютого 2014 року зазначає, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус - працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори, тому в якості третьої особи зазначена Новомосковська державна нотаріальна контора, а не особисто державний нотаріус, яким було винесено постанову про відмову. Суд приймає до уваги і ті обставини, що спадщина, яка відкрилася після смерті матері позивача, не є відумерлою, оскільки позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, надав всі необхідні документи, які підтверджують його права спадкоємця, відмови від спадщини не заявляв, не був усунений від права на спадкування, а тому залучення до участі у справі у якості відповідача будь-яких органів місцевого самоврядування, що займаються відшукуванням та набуттям права власності на відумерлу спадщину є таким, що протирічить чинному законодавству. Крім того судом встановлено та підтверджено належними доказами, а саме: свідоцтвами про право на спадщину за законом від 21 січня 2017 року, які видано державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Голубовою О.С., що спадкоємцем всього іншого майна [PERSON] є її донька [PERSON] Статтею 1216 ЦК України встановлено, що однією із підстав набуття права власності є спадкування, яке визначається законом як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Таким чином, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, але нотаріус не має можливості оформити в установленому порядку спадщину та видати йому свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, якими є вказані домоволодіння і земельна ділянка позивач і звертається з позовом до суду. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS], що складається з житлового будинку літ А, загальна площа 82,2 кв. м., житлова площа 37,3 кв. м., допоміжна площа - 41,8 кв. м. та площа літніх приміщень - 3,1 кв. м., поверх І: приміщення 1 - передпокій площа 9,8 кв. м, приміщення 2 - санвузол площа 5,0 кв. м., приміщення 3 - кухня площа 6,6 кв. м., приміщення 4 - їдальня площа 8,8 кв. м., приміщення 5 - кімната площа 11,2 кв.м, приміщення 6 - топочна площа 3,0 кв. м., поверх МС: приміщення 7 - хол площа 17,4 кв. м., приміщення 8 - кімната площа 17,3 кв. м., приміщення І - лоджія площа 3,1 кв. м., а також літ. Я - вигрібна яма, літ. № 1 - огорожа, літ. № 2 - ворота, літ. № 3 - хвіртка, літ № 4, огорожа, в порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved