Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселенням до житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 грудня 2007 року виконавчим комітетом Глухівської міської ради йому було видано ордер на право зайняття службової квартири [ADDRESS] разом зі членами родини: дружини [PERSON] , синів [PERSON] та [PERSON] , на підставі якого він та члени його сім`ї вселились у вищевказану службову квартиру та стали проживати в ній. В грудні 2014 року позивача було переведено до нового місця служби і він добровільно знявся з місця реєстрації: [ADDRESS] . В подальшому він надав довіреність своїй дружині відповідачу на право приватизації вказаної квартири та в березні 2015 року відповідач приватизувала вказану квартиру та отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Оскільки сімейне життя не склалось, рішенням суду від 22 вересня 2017 року їх шлюб розірвано. На даний час позивач проживає за місцем несення служби в місті Маріуполь та не має постійного місця реєстрації, а тому посилаючись на норми Житлового кодексу України ч.4 ст.156 ЖК просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користування спірної квартири шляхом його вселення у вказану квартиру. Ухвалою суду від 26 червня 2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. 21 липня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позову, в якому остання заперечила проти задоволенні позову, зазначивши, що спірна квартира належить їй на праві особистої приватної власності, колишній чоловік не проживає у вказаній квартирі тривалий термін добровільно з неї виселившись, та відмовляється від укладення договору оренди, комунальні послуги не сплачує та не приймає участі в її утриманні. Водночас позивач не являється її членом сім`ї, а тому не має правових підстав у вселення до вказаної квартири. 28 липня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій останній не заперечив обставин зазначених у відзиві на позову та просить суд задовольнити його позов. Письмових заперечень на відповідь на відзив від відповідача не надходило. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 13 ЦПК України, сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 29 грудня 2007 року [PERSON] було видано службовий ордера №96 на право зайняття 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 9). Протоколом житлової комісії від 30 червня 2014 року квартира [ADDRESS] знято з квартирного обліку та надано право [PERSON] та його сім`ї проживати в даній квартирі (а.с.10). Довіреністю від 30.03.2016 [PERSON] уповноважив відповідача [PERSON] бути його представником щодо приватизації житла: квартири [ADDRESS] (а.с.13). Свідоцтвом про право власності від 29.06.2016 підтверджується, що квартира [ADDRESS] належить на праві особистої приватної власності відповідачу (а.с.14). Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17 вересня 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Як встановлено судом позивач не заперечує обставини приватизації спірної квартири його колишньою дружиною [PERSON] та те, що він добровільно знявся з реєстрації із спірної квартира та не являється членом сім`ї власника квартири, а отже ті обставини в порядку ч.1 ст. 81 ЦПК України не підлягають доказуванню. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи, що позивач не зареєстрований у спірній квартирі, не є членом сім`ї власника квартири, та добровільно виселився з житлового приміщення, з 2014 року не проживає у вказаній квартирі та не веде спільного господарство з власником квартири, а також відсутність згоди відповідача на його повторне вселення суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed