Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

[PERSON] 14.03.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] посилаючись на те, що у грудні 2011 року позивачка надала згоду на користування зазначеною квартирою відповідачкою та реєстрацію за вищезазначеною адресою громадянки Королівства Таїланд [PERSON] для отримання останньою посвідки на тимчасове проживання та дозволу на тимчасове працевлаштування в Україні; у 2014 році відповідачка повернулась на батьківщину і з того часу в спірній квартирі не проживає, квартиру залишила добровільно; спірна квартира належить позивачці одноособово на праві приватної власності. Оскільки відповідачка в квартирі не проживає, але залишається бути зареєстрованою за зазначеною адресою, чим фактично перешкоджає позивачці у повній мірі здійснювати свої права, як власника житла, місце фактичного проживання (перебування) відповідачки за межами України їй невідоме, тому позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав; пояснив, що відповідачка не є членом сім'ї позивачки (власника житла), просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позові; відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася повторно, про час та місце розгляду справи відповідачка була повідомлена належним чином, будь-яких клопотань від неї не надходило. Відповідно до положень ст.224 ЦПК України судом визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивачки в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.10, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В судовому засіданні встановлено: згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.04.2014 року - квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (позивачці) на підставі договору дарування від 18.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мойсеєнко Т.О. 18.10.2006 року за реєстровим № 4288; право власності на квартиру на ім'я позивачки зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 03.04.2014 року; квартира [ADDRESS] є трикімнатною, житловою площею 67,4 кв. м, загальною площею 107,4 кв. м (а.с.7). Згідно довідки форми №3 від 18.03.2015 року ЖЕД №3 ТОВ «Новобудова» - в квартирі [NUMBER] зареєстровані чотири особи - [PERSON] (позивачка - власник), [PERSON] (син позивачки), [PERSON] (онука позивачки) та [PERSON], [INFO] (фізична особа - відповідачка) - а.с.8. Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 0.64-8631/0/15-16 від 28.04.2016 року - громадянка Королівства Таїланд [PERSON], [INFO], 28.06.2014 року вибула за межі України (пункт перетину державного кордону України - аеропорт Бориспіль-D) рейсом Київ - Бангкок, на територію України не поверталась (а.с.28). Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ними для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла (колишній член сім»ї, інша особа) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї (колишнього члена сім'ї, іншої особи) без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачкою [PERSON] будь-яких заперечень по суті справи судові не надано. За таких обставин, суд вважає, що ствердження позивачки про те, що відповідачка [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з липня 2014 року постійно (понад 1 рік); належного відповідачці майна в спірній квартирі не має; будь-яких домовленостей або договорів між позивачкою та відповідачкою щодо користування квартирою [NUMBER] не укладалось та не існує, в судовому засіданні не спростовані. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому позов має бути задоволений.

Outcome: approved