Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] 27 лютого 2020 року звернулася до суду із позовом, який вона уточнила 17 березня 2020 року /а.с.41-48/, в обґрунтування якого посилається на те, що вона з вересня 2007 року працювала вчителем у Кудряшівській загальноосвітній школі I-II ступенів Кремінського району /далі ЗОШ/. Вона має на утриманні двох малолітніх дітей 2004 та 2009 років народження. При її звільненні за власним бажанням 30 серпня 2019 року їй не була виплачена компенсація за невикористані додаткові відпустки як жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період 2012 -2019 років. Її намагання добровільно вирішити вказане питання залишилось без задоволення. Тому просить стягнути з ЗОШ на її користь компенсацію в розмірі 25 780 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день звернення з позовом до суду в розмірі 57 780 грн. Директор ЗОШ Сухаревська І.Є. надала відзив на позовну заяву /а.с. 110/, відповідно до якого позивач має право на вказану соціальну відпустку, але вона жодного разу не зверталася з відповідною заявою про надання відпустки, тому позовні вимоги не визнає. Представник третьої особи Горбачова Л. С. надала відзив на позовну заяву /а.с.59-61/, відповідно до якого у задоволенні вимог позивача необхідно відмовити у зв`язку з не реалізацією останньою свого права на надання соціальної відпустки за вказаний нею період та отримання компенсації при звільненні. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Представник відповідача [PERSON] та представник третьої особи Мацегора О.О. позов не визнали з підстав, викладених у відзивах на позов. Вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до копії трудової книжки /а.с.13/, копії свідоцтв про народження /а.с.11-12/ [PERSON] з 05 вересня 2007 року по 30 серпня 2019 року працювала вчителем у ЗОШ, Звільнилася 30 серпня 2019 року за власним бажанням. Вона має дітей [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] . Заявою від 07 лютого 2020 року /а.с.14/ позивач звернулася до ЗОШ з вимогами про виплату їй компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки за період 2012-2019 років. Відповіддю від 12 лютого 2020 року та 13 лютого 2020 року /а.с.22, 24/ відділ освіти Кремінської районної державної адміністрації та ЗОШ відмовили позивачу у задоволенні її вимог з підстав відсутності відповідних заяв від неї, тому це право не було нею реалізовано. Відсутність відповідних заяв від позивача підтвердила директор ЗОШ [PERSON] /а.с.23/. Відповідно до ст. ст. 4, 19 ЗУ «Про відпустки» додаткова відпустка працівникам, які мають дітей, відноситься до соціальної відпустки і вона надається щорічно з оплатою тривалістю 10 днів без урахуванням святкових і неробочих днів /ст.73 КЗпП України/. Згідно до ст. 24 цього Закону ця відпустка не належить до виду щорічних і може надаватися у будь-який час протягом календарного року, незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дітей - до чи після. Якщо працівник, який має право на соціальну відпустку, з якихось причин не скористався правом у разі досягнення дитиною певного віку або ж за кілька попередніх років, він має право використати цю відпустку, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні відпусток. Законодавством не встановлено ні строку давності, після якого втрачається право на додаткову соціальну відпустку працівникам, які мають дітей, ні наявність обов`язкової заяви жінки про отримання компенсації при звільненні її з роботи. Право на додаткову соціальну відпустку залежить від віку дитини. У ст.19 вказаного Закону визначено вік дітей лише для такої категорії працівників, як «жінка, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років». Вказана правова позиція викладена у п.п. 20, 34, 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 620/4218/18. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Стаття 117 цього Кодексу вказує, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Розрахунок суми компенсації за невикористані соціальні відпустки у розмірі 57 780 грн. та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 57 780 грн. учасниками справи не оспорюється /а.с.48/. Доводи представників відповідача та третьої особи про відсутність у позивача права на отримання компенсації у зв`язку з недотриманням останньою процедури реалізації цього права є штучно створеними. Закріплене на законодавчому рівні вказане право позивача є абсолютним, яке не підлягає обмеженню за будь-яких обставин. Це узгоджується з принципом 4 Декларації прав дитини щодо користування благами соціального забезпечення та спеціального /додаткового/ догляду за дітьми з боку позивача, яке гарантується національним законодавством України. Необхідно також звернути увагу на те, що з практики ЄСПЛ, у контексті Європейської конвенції, можна зробити висновок, що розуміння «власності» /майна, у даному випадку компенсації у грошовому вимірі/ постійно розширюється. Цей Суд постійно говорить, що власність в розумінні Конвенції та Протоколу /захист права власності/ до неї - це автономне явище, яке жодним чином не пов`язане із національним його розумінням та має тлумачитися незалежно від національного/. Як свідчить аналіз практики застосування ст.1 Першого протоколу Європейської конвенції до майна, крім рухомих і нерухомих речей, відносяться законні розрахунки щодо настання певних обставин. Таким чином «концепція майна» в сенсі ст.1 Протоколу не означає виключно володіння речовими об`єктами, тому окремі права та інтереси, які складають розрахунки не отриманих сум, також можуть вважатися речовими правами. Складовою захисту права на мирне володіння своїм майном, гарантованого ст.1 Першого протоколу, є превентивні способи захисту права власності, тому згідно зі ст. 15 ЦК України суб`єктивне право має бути захищено в разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., який відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved