Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі відповідач) на його користь моральну шкоду, завдану каліцтвом під час виконання трудових обовязків, в розмірі 150 000 гривень з підстав, передбачених ст.ст.153, 173 та 237-1 КЗпП, а також ст.23 та ст.1167 ЦК України. Позивач посилається на те, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах з 07.09.2011 по 05.02.2012 та з 05.03.2012 по 10.11.2014. З 05.03.2012 та до звільнення працював на посаді машиніста електровоза підземного з повним робочим днем в шахті. Звільнений на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Позивач зазначає, що 28.07.2014 його було травмовано на підприємстві під час виконання трудових обовязків; він знаходився на лікуванні з 28.07.2014 по 06.08.2014 з діагнозом: ВЧМТ, струс головного мозку, забита рана надбрівної дуги ліворуч, вилицевої області праворуч, тупа травма, гематома вік, субконюктивальний крововилив правого ока. В подальшому, з 05.09.2014 по 15.09.2014 позивач перебував на лікуванні у невропатолога амбулаторно в неврологічному відділенні Красноармійської центральної районної лікарні з діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку з синдромом ВСД за гіпертонічним типом, кризова течія, судомний синдром, астено-невротичний синдром. Позивач неодноразово проходив лікування у стаціонарі Родинської міської лікарні, починаючи з 29.04.2015 по 19.10.2017. Позивач посилається на Акти від 30.07.2014 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, та розслідування нещасного випадку за формами Н-1 та Н-5 відповідно, за якими основними причинами нещасного випадку є організаційні причини, а саме, невиконання вимог інструкцій з охорони праці та невиконання посадових обовязків. Згідно з випискою із акта огляду міжрайонної медико-соціальної експертної комісії №124119 від 16.10.2014 позивачу за наслідками трудового каліцтва первинно було встановлено 20 % втрати професійної працездатності строком до 01.11.2015 року, потребу в медикаментозному лікуванні; 05.11.2015 позивачу повторно встановлено 20 % втрати професійної працездатності строком до 01.12.2017 та потребу в медикаментозному лікуванні; 14.12.2017 позивачу встановлено 40 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності строком до 01.01.2020, потребу в медикаментозному лікуванні, рекомендоване спостереження та лікування у невролога, стаціонарне лікування. Обґрунтовуючи стан морального та фізичного страждань, позивач посилається на те, що лікування за наслідками травми, отриманої під час виконання трудових обовязків, він продовжує, стан його здоровя не є стабільним, відчуває виражені нападоподібні головні болі, які супроводжуються підвищенням артеріального тиску, головокружіннями, нудотою, шумом і дзвоном у вухах, періодичні судомні напади з втратою свідомості, які супроводжуються виділенням піни з роту та мимовільним сечовипусканням, завдають тяжкі болі та великий дискомфорт. У позивача порушений сон, бистре стомлення, загальна слабкість, зниження памяті на поточні події, дратівливість, хиткість під час ходьби. Також позивач посилається на той факт, що на момент травмування йому було всього 21 рік, в результаті одержання травми він втратив нормальні життєві зв'язки, позивачу приходиться приймати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, він не можу виконувати більшість фізичної роботи по дому, більшість хатніх справ дружина позивача виконує сама. Крім того, позивач має доньку, [INFO], яка потребує від нього певної допомоги, в тому числі і матеріальної, але його дохід суттєво знизився, чималі кошти йдуть на лікування та відновлення після отриманої травми. Відповідач надав відзив на позов, за змістом якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Мотиви незгоди відповідача зводяться до такого. Позивач не надав доказів, у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним 40% професійної працездатності та, у зв'язку з цим, до моральних страждань. Згідно з п.4 Акту Н-1 причинами настання нещасного випадку є невиконання вимог інструкцій з охорони праці та невиконання посадових обовязків зі сторони самого позивача. Позивач не надав висновку МСЕК або інших медичних органів про спричинення йому моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди, долучений висновок МСЕК від 14.12.2017 року є підтвердженням, що буде медичний переогляд 14.12.2019 року, тобто остаточного висновку МСЕК ще немає, а отже, не виключається відновлення працездатності позивача після лікування. В судове засідання позивач та представник відповідача не зявились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, позивач на позовних вимогах наполягає, представник відповідача просить винести рішення відповідно до норм чинного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову та відзиву на нього, дослідивши надані сторонами письмові докази, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке. Згідно з трудовою книжкою АХ №543054 позивач з 07.09.2011 по 05.02.2012 та з 05.03.2012 по 10.11.2014 перебував у трудових відносинах з відповідачем, перебуваючи на посаді машиніста електровоза підземного з повним робочим днем в шахті; звільнений 10.11.2014 за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с.8). Актом №9 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, та Актом проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (аварії), що стався, затвердженими генеральним директором ДП ВК «Краснолиманська» [PERSON], підтверджується, що: - 28.07.2014 з позивачем працівником відповідача стався нещасний випадок, а саме, під час керування електровозом позивач, коли обернувся у бік електровозу, відчув сильний удар в область обличчя, в результаті чого у нього з голови злетіла захисна каска. Після надання медичної допомоги [PERSON] було доставлено на поверхню, а далі - машиною РПГ 10 ВГРЗ - до Димитрівської ЦМЛ; - діагноз згідно з листком непрацездатності ВЧМТ, струс головного мозку, забита рана надбрівної дуги зліва, скулової області справа; - причини настання нещасного випадку: невиконання вимог інструкцій з охорони праці: під час керування електровозом потерпілий допустив знаходження електровозу всередині рухомого складу та керування електровозом в положенні стоячи в кабіні, а також невиконання посадових обовязків: відсутність належного нагляду з боку ІТП дільниці ШТ-1 за дотриманням вимог нормативно-правових актів з охорони праці під час ведення доставочних робіт; - особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці 1) [PERSON] порушив п.п.2.11, 2.17 «Інструкції з охорони праці безпечному веденню робот та поведінки в шахті машиніста електровоза підземного», п.1 р.5 гл. IV «Правил безпеки у вугільних шахтах»; 2) [PERSON] - гірничий майстер дільниці ШТ-1 ДП «ВК «Краснолиманська», який не здійснив належного нагляду за дотриманням вимог нормативно-правових актів з охорони праці під час ведення робіт, чим порушив п.п.2.2, 3.17 «Посадової інструкції гірничого майстра дільниці шахтного рельсового транспорту №1 ДП «ВК «Краснолиманська», п.1 р.5 гл. IV «Правил безпеки у вугільних шахтах (а.с.21-25). З епікризу історії хвороби №6369/797 вбачається, що позивач знаходився в травматологічному відділенні Димитровської центральної міської лікарні з 28.07.2014 по 06.08.2014 з діагнозом: ВЧМТ, струс головного мозку, забита рана надбрівної дуги ліворуч, вилицевої області праворуч, тупа травма, гематома вік, субконюктивальний крововилив правого ока (а.с.12). З виписки (епікризу) із медичної картки стаціонарного хворого №6321/1021 вбачається, що в період з 05.09.2014 по 15.09.2014 позивач амбулаторно перебував на лікуванні у невропатолога в неврологічному відділенні Красноармійської центральної районної лікарні, з діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку з синдромом ВСД за гіпертонічним типом, кризова течія, судомний синдром, астено-невротичний синдром (а.с.13). З виписок (епікризу) із медичної картки стаціонарного хворого №339-339 вбачається, що позивач в період з 29.04.2015 по 08.05.2015, №680-680 - з 30.09.2015 по 09.10.2015; №355-355 - з 22.04.2016 по 04.05.2016; №674-674 - з 04.08.2016 по 15.08.2016; №318-318 з 18.04.2017 по 27.04.2017; №804-804 з 10.10.2017 по 19.10.2017 знаходився на стаціонарному лікуванні в Родинській міські лікарні з діагнозом: залишкове явище, наслідки виробничої черепно-мозкової травми (28.07.2014) (а.с.14-20). Згідно з випискою із акта огляду міжрайонної медико-соціальної експертної комісії №124119 позивачу 16.10.2014 за наслідками трудового каліцтва первинно було встановлено 20 % втрати професійної працездатності строком до 01.11.2015, визначена потреба в медикаментозному лікуванні (а.с.9). Згідно з довідкою міжрайонної медико-соціальної експертної комісії №124615 позивачу 05.11.2015 повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності строком до 01.12.2017, визначена потреба в медикаментозному лікуванні (а.с.10). Згідно з довідками міжрайонної медико-соціальної експертної комісії Серії АВ №0911798 та Серії АБ №0048146 позивачу 14.12.2017 встановлено 40% втрати професійної працездатності, третю групу інвалідності строком до 01.01.2020, причина інвалідності трудове каліцтво, визначено потребу в медикаментозному лікуванні, рекомендовано спостереження та лікування у невролога, стаціонарне лікування (а.с.11). Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами ст.173 КЗпП за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Обовязки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин першої третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Приписами п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У п.9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. У п.13 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В своєму Рішенні від 27.01.2004 №2 Конституційний Суд України визначив, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що факт установлення позивачу трудового каліцтва, отриманого на підприємстві відповідача, яке призвело до втрати його професійної працездатності на 40% та встановлення 3 групи інвалідності, постійне проходження позивачем лікування залишкових явищ виробничої черепно-мозкової травми, встановлення позивачу висновком МСЕК обмежень у виборі умов та характеру праці апріорі свідчить про спричинення позивачу моральних страждань, втрату нормального життєвого укладу, притаманного молодому віку позивача, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, вказує на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди. Доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження протиправності поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним професійної працездатності, є не спроможними. По-перше, вищенаведеними Актами проведення розслідування нещасного випадку та про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, а також іншими письмовими доказами підтверджується факт отримання позивачем виробничої травми внаслідок нещасного випадку на виробництві, в тому числі, з вини особи, відповідальної за здійснення належного нагляду за дотриманням вимог нормативних актів з охорони праці під час проведення робіт, тобто травма отримана позивачем саме внаслідок неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо охорони праці, чим були порушені права позивача на безпечні умови праці. По-друге, такі доводи відповідача не відповідають вимогам ч.2 ст.153 КЗпП України, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається саме на власника або уповноважений ним орган. З приводу покликань відповідача щодо відсутності відповідного висновку МСЕК або інших медичних органів про спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 №1-рп/2004 визначено, що за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Оскільки позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності (до якої відноситься будь-яка її втрата (встановлення групи інвалідності, встановлення групи інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності, а також встановлення лише ступеня втрати професійної працездатності), визначена медико-соціальними експертними комісіями на обумовлений термін або безстроково), необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК відсутня. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №3, відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до наслідків що наступили, які підтверджуються наведеними вище медичними документами, а саме, встановлення позивачу спочатку 20%, в подальшому 40% втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності, глибину фізичних та моральних страждань позивача, на яку впливає необхідність постійного подальшого лікування та спостереження через погане самопочуття, втрату ним свідомості, періодичні судомні напади, та, як наслідок, відчуття незручності у повсякденному житті, необхідність докладання додаткових зусиль, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що розмір моральної шкоди, завданий каліцтвом під час виконання трудових обовязків на підприємстві відповідача, дорівнює 20 000 гривень. Відтак позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд зазначає, що згідно з пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Отже, стягнута за рішенням суду моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я не є об'єктом оподаткування доходу платника податку. Окремо суд відмічає, що за змістом ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 94 грн., тобто пропорційно розміру задоволених вимог (13,3% від 704,80 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial