Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

[PERSON] 13 березня 2020 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до КП «Південукргеологія», в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з дня звільнення по день розрахунку в розмірі 105 704, 64 грн., а також стягнути судові витрати у вигляді судового збору та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що [PERSON] звільнено з посади водія транспортних засобів ІІ класу Регіонального центру геологічних досліджень КП «Південукргеологія» 11 березня 2014 року згідно наказу № 23-к від 11 березня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Розрахунок в день звільнення відповідач не здійснив. Згідно із наказом № 50-к від 21 травня 2014 року позивача прийнято на роботу водієм ІІ класу, 18 березня 2015 року позивача звільнено з указаної посади відповідно до наказу № 28-к. Розрахунок на момент звільнення також не проведено. У жовтні 2019 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за період затримки розрахунку з дня звільнення по день розгляду справи та моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року у справі № 201/11697/19 стягнуто з КП «Південукргеологія» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 18 622 грн. 63 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 10 891 грн. 84 коп. Стягнуто з КП «Південукргеологія» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Також, позивач вказує на те, що рішення суду було виконано в примусовому порядку Соборним ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління МУЮ (м. Дніпро) 06 лютого 2020 року, а отже відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18 березня 2015 року по 06 лютого 2020 року у розмірі 105 704, 64 грн., із розрахунку 1224 робочих днів х 86,36 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) (а.с.1-2). Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 березня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.23). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку (а.с.29-30). Від представника позивача 08 квітня 2020 року та 07 травня 2020 року до суду надійшли клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.33, 66). Від представника відповідача 16 квітня 2020 року електронною поштою та 21 квітня 2020 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить вважати поважною причину затримки розрахунку з звільненими працівниками підприємства та не стягувати з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, або хоча б застосувати принцип справедливості та співмірності та зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, посилаючись на те, що КП «Південукргеоглогія» є державним підприємством, яке фінансується з державного бюджету та знаходиться у край скрутному становищі (а.с.35-39, 49-51). 28 квітня 2020 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якому останній посилається на те, що принцип співмірності є правом суду, а не обов`язком та між сторонами відсутній спір про розмір середньоденної заробітної плати, а тому і підстав для зменшення розміру відшкодування немає. Крім того, представник позивача посилається на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних коштів та не звільняє від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. З урахуванням викладеного позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. (а.с.63-64). Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] з 01 жовтня 2012 року переведений на посаду водія автотранспортних засобів ІІ класу Регіонального центру геологічних досліджень. Наказом № 23-к від 11 березня 2014 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП. Відповідно до наказу № 50-к від 19 травня 2014 року [PERSON] прийнято на посаду водія автотранспортних засобів ІІ класу Регіонального центру геологічних досліджень з 21 травня 2014 року. Наказом № 28-к від 18 березня 2015 року [PERSON] звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП. Згідно із довідкою № 01/12-678 від 13 листопада 2019 року підприємство мало заборгованість перед позивачем по заробітній платі станом на 20 жовтня 2019 року в розмірі 18 622 грн. 63 коп. (а.с. 10). У жовтні 2019 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за період затримки розрахунку з дня звільнення по день розгляду справи та моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року у справі № 201/11697/19 стягнуто з КП «Південукргеологія» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 18 622 грн. 63 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 10 891 грн. 84 коп. Стягнуто з КП «Південукргеологія» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди відмовлено. (а.с.4-9). Згідно із платіжним дорученням № 302 від 04 лютого 2020 року на виконання рішення суду [PERSON] було виплачено 29 514, 47 грн. (а.с.13), які згідно із випискою по картковому рахунку були зараховані на рахунок позивача 06 лютого 2020 року. (а.с.14). Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Беручи до уваги, що в порушення діючих норм КЗпП України КП «Південукргеологія» був проведений з [PERSON] повний розрахунок при його звільненні лише 06 лютого 2020 року, тоді як факт звільнення відбувся 18 березня 2015 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і можливість їх частково задоволення в розмірі 29 514, 47 грн., виходячи з наступного. Згідно із довідкою № 01/12-678 від 13 листопада 2019 року середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 86,36 грн., кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1224 днів, розмір компенсації дорівнює 105 704, 64 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує роз`яснення Верховного Суду України, які містяться в п. 20 постанови пленуму № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року, відповідно до якого у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Суд вважає, що при визначенні розміру відшкодування слід врахувати розмір спірної суми та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком і застосувати принцип співмірності та справедливості. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача КП «Південукргеологія» на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29 514, 47 грн., що дорівнює загальному розміру заборгованості (18 622, 63 грн. та 10 891, 84 грн.). Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Суд дійшов висновку про те, що положення зазначених статей слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. В даному випадку [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні 13 березня 2020 року, тобто в межах тримісячного строку після сплати йому належних при звільненні сум - 06 лютого 2020 року. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 295, 14 грн. (29 514, 47 грн. х 1057, 05 грн. : 105 704, 64 грн. = 395, 14 грн.). Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 11 жовтня 2019 року уклав договір № 19 про надання правової допомоги з адвокатом Скибою В.В. (а.с.15-16). Відповідно до акту виконаних робіт по договору № 19 від 11 жовтня 2019 року адвокатом Скибою В.В. була надана правова допомога щодо стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18 березня 2015 року по 06 лютого 2020 року на суму 1500 грн. (а.с.20) При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (РішенняЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited»проти України»). Виходячи з принципу розумності, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 1500 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial