Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON], про встановлення факту перебування в шлюбі, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, виданого 19 червня 1992 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2836, встановлення факту родинних відносин, а саме, що [PERSON], померла [INFO] є матір'ю [PERSON] та визнання за ними права власності на 3/8 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що їх батьки [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який був зареєстрований 17 листопада 1954 року в бюро записів актів громадянського стану виконкому Харківської районної Ради депутатів трудящих, актовий запис № 301-49. В період свого шлюбу за спільні гроші батьками був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 03 грудня 1959 року, посвідченого Циркунівською сільською радою Харківського району Харківської області. Їх матір [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER]. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є позивачі по справі [PERSON], [PERSON], та [PERSON], а також їх батько [PERSON] Позивачі по справі прийняли спадщину після смерті матері [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживали в будинку, були прописані в ньому на день смерті спадкодавиці. Окрім того, позивачі по справі на час смерті [PERSON] були малолітніми. А їх батько, [PERSON] не звернувся в їх інтересах в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, чим порушив права позивачів. В подальшому [PERSON] одружився з [PERSON] Їх мати на протязі шлюбу вкладала кошти, час, труд в цей будинок, тому позивачі вважають, що їй мусить належати 1/2 частина житлового будинку. Мати не зверталася раніше за отриманням права власності на житловий будинок бо її права не порушувалися, вона була впевнена, що є власницею будинку, мешкала та була зареєстрована в ньому до своєї смерті. Вона померла раптово ще молодою жінкою. Таким чином, позивачі вважають, що частка кожного з них повинна складати по 1/8 частині житлового будинку. Також 1/8 частину житлового будинку після смерті дружини успадкував їх батько [PERSON] Позивачі по справі, також вважали себе спадкоємцями після смерті матері, вважали, що і їх права не порушувалися, позивач [PERSON] й досі проживає та зареєстрований в будинку, іншого житла не має, що підтверджується копією його паспорта. В теперішній час, при оформленні спадщини, отримавши довідки КП «ХРБТІ» від 12 жовтня 2015 року, від 01 лютого 2016 року їм стало відомо, що спірний житловий будинок в цілому належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 12 грудня 2000 року, р. № 2-2672. В свідоцтві про укладення шлюбу серія [NUMBER], ім'я їх матері вказано неправильно: замість [PERSON] вказано [PERSON]. Насправді шлюб відбувся між [PERSON] та [PERSON], а не [PERSON]. Як стало відомо в судовому засіданні 28 липня 2016 року, в Харківському районному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції у Харківській області наявний актовий запис № 49 від 07 листопада 1954 року, складений виконавчим комітетом Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області на [PERSON] та [PERSON]. Окрім того, в свідоцтві про народження [PERSON] ім'я матері замість [PERSON] вказано [PERSON]. В судове засідання позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та на підставі довіреностей в інтересах [PERSON] та [PERSON], не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності [PERSON], [PERSON], позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмові заперечення проти позову та зазначив наступне. В матеріалах справи міститься документ, який підтверджує факт реєстрації шлюбу, тому зазначений факт не потребує додаткового встановлення судом. Право власності на будинок [ADDRESS] в цілому зареєстровано за [PERSON] Після його смерті все його майно на підставі заповіту успадкувала його дружина [PERSON] Після смерті [PERSON] жодний із його спадкоємців не звернувся до нотаріальної контори з метою оформлення своїх прав на майно померлого. Представник відповідача зазначає, що позивачі знали про те, що після смерті [PERSON] все його майно успадкувала його дружина [PERSON], на ім'я якої 19 червня 1992 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, тому строк позовної давності для захисту прав та інтересів позивачів за оскаржуваним свідоцтвом сплинув 16 червня 1995 року. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить наступного. В ст. 1 ЦПК України зазначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ч. 1 ст. 58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин та про встановлення факту реєстрації шлюбу. 17 листопада 1954 року [PERSON], 1935 року народження, зареєстрував шлюб на російській мові з «[PERSON]», 1929 року народження, після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] /а.с. 32/. Як вбачається з копії свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER], виданої 02 квітня 1964 року Циркунівською сільською радою Дергачівського району, її батьками були [PERSON] та на російській мові «[PERSON]» /а.с. 26/. З копії свідоцтва про народження позивача по справі [PERSON] серії [NUMBER], виданої 06 жовтня 1960 року Циркунівською сільською радою Харківського району, вбачається, що її батьками були [PERSON] та на російській мові «[PERSON]» /а.с. 29/. Батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 сімейного кодексу України /а.с. 27/. [INFO] померла на російській мові «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про смерть /а.с. 30/. На виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області Харківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області було надіслано належним чином засвідчену копію актового запису про народження №18 від 02 квітня 1964 року, складеного виконавчим комітетом Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області на [PERSON], відповідно до якої її батьками були [PERSON] та [PERSON]. Зі змісту зазначеного акта про народження №18 вбачається, що [PERSON], видано свідоцтво про народження дитини серії [NUMBER] /а.с. 103/. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] є матір'ю [PERSON] З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що [PERSON], яка померла [INFO], є матір'ю [PERSON] та встановленим той факт, що 17 листопада 1954 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] після реєстрації шлюбу [PERSON]. Судом встановлено, що 17 листопада 1954 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Циркунах Харківського району Харківської області, актовий запис 391-49, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] /а.с. 26/. В період шлюбу ними було придбано житловий будинок, розташований за адресою в [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу, укладеного 03 грудня 1959 року між главою колхозного двору гр. [PERSON] та гр. [PERSON] /а.с. 23/. Зазначений договір зареєстрований в книзі реєстрації нотаріальних дій Циркунівської ради за №59 /а.с. 79/. Відповідно до ст. 125 Кодексу Законів про родину, опіку, одруження і про акти громадянського стану, який діяв на той час - майно придбане подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається належним обом подружжю на началах загальної власності. Отже, спірний житловий будинок на праві спільної сумісної власності в рівних частинах належав [PERSON] та [PERSON] [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть /а.с. 30/. Встановлено, що [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] /а.с. 81, 82/. На час смерті разом з нею проживали та були зареєстровані діти померлої [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та чоловік [PERSON] Згідно ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 527 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч. 1 ст.529 ЦК Української РСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина, батьки померлого. Враховуючи, що [PERSON] не було складено заповіт, то має місце спадкування за законом після її смерті. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України (у редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черги, відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК України є діти померлої [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та чоловік [PERSON] На час відкриття спадщини позивачам по справі, а саме: [PERSON] було півтора року, [PERSON] було 5 років, а [PERSON] було 10 років, тобто позивачі по справі на час відкриття спадщини були малолітніми, тому вони не мали можливості звернутися до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області. Згідно повідомлення Харківського обласного державного нотаріального архіву за наявними в архіві даними, згідно з записами в алфавітних книгах обліку спадкових справ за 1965-2000 роки Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців померлої [INFO] гр. [PERSON] до нотаріальної контори не надходили, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися /а.с. 61/. Діючим ЦК України у редакції 1963 року передбачено порядок та строки прийняття спадщини (ст.. 549 ЦК УРСР). Такий порядок стосується прийняття спадщини і неповнолітніми, інтереси яких у таких випадках представляють їх батьки. Як зазначають позивачі по справі, їх батько не звернувся до нотконтори з заявою про прийняття спадщини його дітьми. Однак, позивачі та батько позивачів від спадщини не відмовлялися, оскільки постійно проживали в спадковому житловому будинку, що свідчить про прийняття спадщини [PERSON] та позивачами по справі. Оскільки, після смерті [PERSON] частка спірного житлового будинку, яка ввійшла до складу спадщини дорівнювала 1/2, то кожний із спадкоємців отримав право власності по 1/8 частині спадщини. Однак, право власності на вищезазначений об'єкт нерухомого майна в цілому зареєстровано за гр. [PERSON], що підтверджується довідкою виданою Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 01 лютого 2016 року /а.с. 22/. З огляду на наведене, а також враховуючи те, що позивачі по справі спадщину після смерті матері за законом прийняли, суд вважає за можливе визнати за ними право власності на спадкове майно. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданою Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції /а.с. 31/. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] оформила спадщину в цілому на житловий будинок з надвірними будівлями відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою держнотконторою Харківського району 19 червня 1992 року р.№2-2836 /а.с. 22/. [PERSON] померла [INFO]. Згідно архівних реєстраційних матеріалів БТІ станом на 31 грудня 2012 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS], згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району та області, 12 грудня 2000 року, реєстровий №2-2672, в цілому зареєстровано за гр. [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 12 жовтня 2015 року /а.с. 20/. Враховуючи вищевикладене, свідоцтво про право на спадщину, видане Першою державною нотаріальною конторою Харківського району та області, 12 грудня 2000 року, реєстровий №2-2672 на ім'я [PERSON], слід визнати недійсним в 3/8 частині та визнати за кожним позивачем право власності на спадкове майно на 1/8 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Що стосується вимоги представника відповідача про застосування строків позовної давності, то вони судом не приймаються, оскільки позивачі по справі вчасно прийняли спадщину, а відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Що стосується посилань представника відповідача про те, що після смерті [PERSON] жодний із його спадкоємців - позивачів по справі не звернувся до нотаріальної контори з метою оформлення своїх прав на майно померлого, то вони судом також не приймаються, адже позивачі по справі звернулися до суду за захистом своїх прав на спадщину після смерті їх матері [PERSON], а не після смерті батька [PERSON] На підставі викладеного і

Outcome: approved