Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, в якій вказує, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (далі - відповідач). Шлюб зареєстровано 27 грудня 1992 року Попільнянським районним відділом ЗАГС Житомирської області, запис за № 44. Спільне життя позивача з відповідачем не склалося через взаємні непорозуміння, відсутність поваги один до одного, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки. Подружні відносини фактично між ними припинені з 2006 року, спільне господарство не ведеться. Подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Добровільно розірвати шлюб відповідач не бажає. Позивач просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], після розірвання шлюбу просить прізвище залишити їй «[PERSON]». Ухвалою суду від 16 жовтня 2018 року сторонам надавався строк для примирення, однак примирення не відбулося. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала просила задовольнити їх в повному обсязі та судові витрати просить покласти на неї. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, але за строк наданий судом на примирення вони не помирились. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що сторони не підтримують подружні стосунки і не бажають миритися, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27 грудня 1992 року Попільнянським районним відділом ЗАГС Житомирської області зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 44, після укладення шлюбу прізвище дружини змінилося на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER]. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя /стаття 110 СК України/. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до статті 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Частиною другою статті 114 Сімейного Кодексу України встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною третьою статті 115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Зазначені обставини у їх системному зв'язку свідчать, що є всі підстави для розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON].

Outcome: approved