Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], Мукачівської районної державної нотаріальної контори, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є донькою [PERSON], яка померла [INFO]. На час смерті вона була зареєстрована та проживала з нею в житловому будинку [ADDRESS]. За даною адресою також проживала і відповідач [PERSON] з сім'єю. Після смерті матері ніхто з них не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, вони жили дружно і ніхто з них не претендував на одноосібне право власності на будинок батьків. 05 лютого 2009 року вона була засуджена за вчинення злочину до покарання у виді позбавлення волі, після чого, звільнившись умовно-достроково в 2013 році, повернулася до батьківського будинку. Тоді сестра [PERSON] її не впустила, повідомила, що являється єдиним власником будинку і проживати в ньому їй не дозволить. Після цього вона дізналася, що в 2009 році відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого вищевказаний житловий будинок повність належить їй. Вважає, що свідоцтво видане відповідачу незаконно, оскільки вона постійно проживала в будинку батьків, тому вважається такою, що прийняла спадщину. Від прийняття спадщини вона не відмовлялася, її відсутність по місцю проживання в момент видачі свідоцтва не позбавляє її права на спадщину. В зв'язку з цим будинок повинен належати їй та відповідачу, виданим свідоцтвом порушено її права, як співвласника будинку, оскільки частка в даному будинку належить їй з часу відкриття спадщини. В судовому засіданні позивач повністю підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому. Пояснила, що до смерті матері вона тимчасово проживала в м.Мукачево, в травні 1997 року повернулася в [ADDRESS], оскільки саме там вона постійно проживала і за цією адресою була зареєстрована. Після смерті матері вона зразу не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а коли звернулася через деякий час, їй пояснили, що дане питання слід вирішувати в судовому порядку. Представник позивача також підтримала позов та просила його задоволити. Пояснила, що позивач постійно була зареєстрована за адресою [ADDRESS], і там проживала. Інколи вона перебувала в м.Мукачево, але це було тимчасово і не свідчить про зміну місця постійного проживання. Нотаріус при видачі свідоцтва неправильно застосував норми матеріального права, оскільки оформив спадщину відповідно до норм ЦК України 2004 року, хоча спадщина відкрилася в 1997 році і застосуванню підлягали відповідні норми ЦК УРСР 1963 року. Крім того, при оформленні спадщини нотаріусу були надані довідки селищної ради, дані в яких не відповідали дійсності, тобто були неправдивими. Цим підтверджується, що відповідач ввела в оману нотаріуса, в зв'язку з чим і було незаконно видане оспорюване свідоцтво. Навіть якщо і брати до уваги той факт, що позивач тимчасово проживала в м.Мукачево, то в травні 1997 року, а саме протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, вона повернулася додому в смт.Чинадієво, відповідно вчинила дії, які свідчать про вступ в управління та володіння спадковим майном, а отже прийняла спадщину відповідно до закону. Відповідач позов не визнала, проти його задоволення заперечила. Пояснила, що позивач [PERSON], яка є її рідною сестрою, не проживала в будинку матері з 1993 року. Ні в момент смерті матері, ні після того вона там не проживала і не мала наміру цього робити. Коли померла їх мати [PERSON], [PERSON] тільки була на похоронах, після того декілька разів приходила, однак постійно в будинку не проживала. З будинку позивача ніхто не виганяв, вона самостійно переїхала проживати в м.Мукачево. В 2009 році її дочці потрібно було виготовити паспорт, для цього необхідно було оформити документи на будинок. В зв'язку з цим саме в цей час вона почала оформляти відповідні документи, отримала в нотаріуса свідоцтво про право на спадщину. Коли оформляла спадщину, будинкової книги в неї не було, про те, що в будинку була зареєстрована позивач [PERSON], вона не знала. Для отримання свідоцтва про право на спадщину вона надавала нотаріусу довідку, відповідно до якого крім неї та її сім'ї в будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований. Дану довідку їй було видано в Чинадіївській селищній раді з її слів. Представник відповідача також заперечила проти задоволення позову і просила відмовити у задоволенні вимог позивача. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що позивач не вчинила жодних дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини. Вона не проживала в будинку матері з 1993 року, що підтверджується показами свідків та відповідним актом. Сама реєстрація позивача за адресою [ADDRESS], не є підставою вважати, що вона прийняла спадщину, оскільки для цього необхідно було вчинити дії щодо вступу в управління та володіння спадковим майном. В зв'язку з цим вважає, що позивач не прийняла спадщину, оскільки вона не вступила в управління та володіння спадковим майном, свідоцтво про право на спадщину відповідачу було видано законно. Посилання в свідоцтві на норми ЦК України 2004 року, а не на норми ЦК УРСР 1963 року, не має суттєвого значення, оскільки свідоцтво відповідає тим вимогам закону, які діяли на час відкриття спадщини. Крім того, представник відповідача вважає, що в даному випадку ніякі права позивача не порушені, оскільки вона не прийняла спадщину, тому немає ніяких прав щодо спадкового майна. Представник відповідача - Мукачівської районної державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що задоволення позовних вимог залишає на розсуд суду. За клопотанням представника позивача в судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які надали суду покази щодо фактичного місця проживання позивача на час відкриття спадщини. Зокрема, свідок [PERSON] показала, що вона є рідною сестрою позивача та відповідача, проживала в будинку за адресою [ADDRESS], до 1981 року, після чого переїхала на інше місце проживання. В тому будинку проживали [PERSON] та [PERSON] разом, позивач продовжувала там проживати і після смерті їх матері [PERSON] Періодично позивач знаходилася в м.Мукачево, однак це було тимчасово. Ніякої домовленості щодо прийняття спадщини після смерті матері між ними не було. До якого часу позивач проживала в будинку матері, їй не відомо, однак пам'ятає, що після повернення з місць позбавлення волі [PERSON] говорила, що відповідач не впускає її до будинку. Свідок [PERSON] показала, що являється племінницею позивача та відповідача, перебуває з [PERSON] в хороших відносинах. Може підтвердити, що [PERSON] проживала в смт.Чинадієво в будинку матері, періодично знаходилася в м.Мукачево, але поверталася додому. Будинок в смт.Чинадієво був матері [PERSON] та [PERSON], тому він повинен належати їм обом. Також в судовому засіданні судом допитані свідки за клопотанням представника відповідача, а саме [PERSON] та [PERSON], які надали протилежні покази щодо місця проживання позивача. Зокрема свідок [PERSON] показав, що проживає в смт.Чинадієво Мукачівського району, по сусідству з відповідачем [PERSON] з 1992 року. Позивач [PERSON] не проживає в будинку матері з 1993 року, весь цей час там проживає тільки [PERSON] з сім'єю. Після смерті матері [PERSON] там не проживала, хіба що приходила в гості. Свідок [PERSON] також показав, що він є сусідом відповідача [PERSON], тому добре знає, що позивач [PERSON] не проживала в будинку матері з 1993 року. В [INFO] померла їх мати, позивач в той час там не проживала, він її там не бачив. Заслухавши думку учасників судового процесу, покази свідків та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними сестрами та являються доньками [PERSON]. Остання померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконкомом Чинадіївської селищної ради Мукачівського район 07.10.1997 року (а.с.08). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її майно, в тому числі на домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Відповідно до частини першої ст. 529 ЦК УРСР, яка діяла на час відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] являються спадкоємцями першої черги за законом, оскільки є дітьми спадкодавця. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. При цьому під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню й використанню цього майна, такі дії могли бути вчинені протягом установленого законодавством шестимісячного строку. Вчинення таких дій щодо частини спадкового майна означає прийняття спадщини в цілому. З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що на день смерті [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] були прописані як відповідач так і позивач [PERSON] Зокрема дана обставина підтверджується письмовою інформацією Мукачівського РСГУ ДМС України в Закарпатській області, відповідно до якої [PERSON] була зареєстрована за вищевказаною адресою в період з 03.09.1982 року по 11.05.2007 року (а.с. 12). Оскільки на день смерті [PERSON] позивач [PERSON] була зареєстрована в будинку за адресою [ADDRESS], ні в той час, ні в період видачі свідоцтва про право на спадщину, ніким не ставилося питання щодо позбавлення її права на користування цим житлом, її слід вважати такою, що прийняла спадщину, оскільки вступила у володіння спадковим майном. 16.11.2009 року державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна [PERSON] є її донька [PERSON] (а.с. 9). На підставі цього свідоцтва право власності на будинковолодіння повністю зареєстроване за відповідачем [PERSON] Як вбачається з матеріалів, що служили підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину, воно видане за заявою [PERSON] від 16.11.2009 року, в якій відповідач зазначила, що крім неї інших спадкоємців немає (а.с. 18). Також нотаріусу була надана довідка Чинадіївської селищної ради, згідно якої на день смерті [PERSON] за адресою [ADDRESS] проживали та були зареєстровані [PERSON] з своєю сім'єю. Про факт реєстрації за даною адресою позивача [PERSON] в довідці нічого не вказано (а.с.20). Відповідачем в судовому засіданні визнається, що довідка селищної ради була видана не на підставі будинкової книги чи інших документів, які підтверджували реєстрацію осіб в будинку, а з її слів. За таких обставин суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом, яке оспорюються, було видано відповідачу [PERSON] на підставі документів, які містили неправдиві дані щодо осіб, які зареєстровані в будинку. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що діяла на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Оскільки у паспорті позивача [PERSON] міститься запис, який свідчить про те, що позивач був постійно прописаний в спадковому будинку, згідно вищевказаної інструкції на підставі цього нотаріус повинен був видати свідоцтво про право на спадщину не тільки відповідачу [PERSON], а і позивачу [PERSON] За таких обставин суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом видано відповідачу нотаріусом незаконно, оскільки підставою для його видачі служили документи, інформація в яких не відповідала дійсності. На час оформлення спадщини, як і на час її відкриття, ніяких документів, які б підтверджували факт не проживання позивача в будинку спадкодавця не було, в цьому будинку вона була зареєстрована, тому нотаріус повинен був виходити з того, що реєстрація місця проживання [PERSON] в будинку свідчить про вступ її у володіння спадковим майном. Крім того суд враховує, що при видачі оспорюваного свідоцтва нотаріусом неправомірно застосовано норми ЦК України, оскільки на момент відкриття спадщини ці норми не діяли, застосуванню підлягали відповідні норми спадкового права ЦК УРСР. Аналізуючи покази свідків, які допитані в судовому засіданні за клопотанням представників сторін, суд приходить до висновку, що вони не можуть вважатися належними доказами у справі, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування. Зокрема, покази свідків містять тільки інформацію щодо місця проживання позивача [PERSON], які в свою чергу є суперечливими і повністю різняться одні від одних. Місце проживання [PERSON] не є предметом доказування у даній справі, оскільки це не є предметом спору. Також суд не приймає до уваги акт від 20.02.2014 року (а.с. 73), згідно якого засвідчено факт непроживання [PERSON] в будинку матері з 1997 року. Такий акт складено після видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, він не був і не міг бути врахований нотаріусом при його видачі, а тому не може бути доказом законності оспорюваного свідоцтва. На підставі наведеного,

Outcome: approved