Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

[PERSON], в особі свого законного представника [PERSON], звернувся 15.12.2014 року до суду із позовом, в остаточно уточненій редакції якого просив визнати право власності на 1/3 частину приватного житлового будинку 1-Д з надвірними спорудами по [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилалися на те, що 15.03.1999 року квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, реєстраційний № 3-99-143686-Ц2. 08.12.2000 року батьки позивача [PERSON], [PERSON], знаходячись у шлюбі, придбали житловий будинок № 1-Д з надвірними спорудами по [ADDRESS], договір було оформлено на ім'я відповідача. У 2002 році було вирішено продати квартиру [ADDRESS] та з метою отримання дозволу на оформлення договору купівлі - продажу частини приватизованої квартири [ADDRESS], від імені неповнолітнього сина - [PERSON] та оформлення на його ім'я договору дарування 1/3 частини приватного будинку [ADDRESS], відповідач звернувся з письмовою заявою від 14.03.2002 року до Комінтернівської районної ради м. Харкова. 21.05.2002 року отримано рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова № 123-4, відповідно до якого надано дозвіл на оформлення договору купівлі - продажу від імені неповнолітнього - [PERSON] та оформлення на його ім'я договору дарування. Згідно цього рішення нотаріальній конторі було дозволено укласти угоду на уточнення ідеальних часток в квартирі [ADDRESS] від імені неповнолітнього [PERSON] Також відповідачу надано дозвіл оформити у нотаріальній конторі договір купівлі - продажу частини приватизованої квартири [ADDRESS], від імені неповнолітнього [PERSON] та оформити на його ім'я договір дарування 1/3 частини приватного будинку [ADDRESS]. 27.05.2002 року згідно договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] була продана, та укладаючи даний правочин відповідач діяв не тільки від свого імені, а й від імені позивача. 17.03.2011 року шлюб між батьками було розірвано. Позивач разом із матір'ю [PERSON] проживає в [ADDRESS]. 08.10.2014 року [PERSON], мати позивача, звернулася до архіву з метою отримання документів на будинок [ADDRESS], та їй стало відомо, що [PERSON] не виконав зобов'язання щодо оформлення договору дарування 1/3 частини приватного будинку [ADDRESS] на свого сина [PERSON]. Позивач вважає, що його позбавили законного житла, не компенсували приватизовану частину в квартирі [ADDRESS] в порядку, встановленому рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова № 123-4 від 21.05.2002 року, а саме: відповідач не оформив на його ім'я договір дарування 1/3 частини приватного житлового будинку [ADDRESS]. Вважав, що своїми діями відповідач порушив право позивача на житло та право власності на майно у вигляді частини нерухомого майна, набуте ним шляхом приватизації. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON]. підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені вище. Представник [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, зазначаючи, що житловий будинок по [ADDRESS] є об'єктом самочинного будівництва, оскільки він виник в результаті реконструкції зі зміною площі та прибудов уже існуючого об'єкта. В результаті реконструкції зазначений будинок втратив тотожність із тим, на який власником отримано право власності. Загальна площа об'єкту змінилася з 58,7 кв.м на 101,7 кв.м, а житлова - з 39,4 кв.м. зросла до 56,4 кв.м. Зазначена реконструкція здійснена без розроблення та затвердження проектної документації, без одержання дозволу на початок будівництва та отримання будь-яких інших дозволів та погоджувальних документів. Право власності на самочинного реконструйований об'єкт не зареєстроване. Підставою подання позову є невиконання відповідачем рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова від 21.05.2002 року, яким відповідачу надано дозвіл на оформлення на ім'я позивача договору дарування 1/3 частини будинку [ADDRESS], тобто в зазначеному рішенні йдеться саме про будинок, і не йдеться про надвірні споруди. Крім того, придбані відповідачем 08.12.2000 року разом із будинком надвірні споруди: сарай літ. «Б», «Д», загорожа № 2-4 - відсутні, між тим самочинно збудовані інші надвірні споруди, право власності на які не зареєстроване. Враховуючи, що на даний час технічно неможливо визнати за позивачем право на частину житлового будинку по [ADDRESS], оскільки будинок є об'єктом самочинного будівництва і не вважається об'єктом права власності. Відповідач погоджується задовольнити порушені житлові права позивача шляхом надання позивачу у власність безоплатно ? частини двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 52,2 кв.м., житловою - 29,6 кв.м.. На підставі викладеного просили відмовити в задоволені позовних вимог. Треті особи в судове засідання не з'явилися, просили розглядати справу за відсутності їх представника. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до договору купівлі - продажу від 08.12.2000 року [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1999 року реєстраційний № 3-99-143686-Ц2 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова від 21.05.2002 року № 123-4 дозволено нотаріальній конторі оформити договір купівлі - продажу частини приватизованої квартири [ADDRESS], від імені неповнолітнього [PERSON], [INFO], та оформити на його ім'я договір дарування 1/3 частини призваного будинку [ADDRESS]. 27.05.2002 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], що діє за себе особисто та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова продали у рівних частках кожний квартиру [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER], копія якого знаходиться в матеріалах справи, батьками [PERSON] записані - [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.03.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З інформації Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану, встановлено, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] у м. Харкові по праву власності зареєстровано за [PERSON] на підстав договору купівлі - продажу. Згідно з інвентаризацією від 14.05.2002 року житлова прибудова літ. «А1-1», гараж літ. «Е» самочинно побудовані. Приміщення № 1-3 площею 2,5 кв.м., № 1-4 площею 6 кв.м. самочинно переобладнані. З довідки КП «Харківське міське БТІ» вбачається, що [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 08.12.2000 року на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS], відповідає певним характеристикам, у томі числі, побудовано самочинно: житлову прибудову літ. «А1-1» (приміщення № 1-8, 1-12 загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 21 кв.м.), гараж літ. «Е» та самочинно переобладнані (реконструйовані) приміщення № 1-3 площею 2,5 кв.м., № 1-4 площею 6 кв.м. внаслідок чого змінилася площа житлового будинку літ. «А-1» (загальна площа з 58,7 кв.м. на 101,7 кв.м., житлова площа з 39,4 кв.м. на 56,4 кв.м.). Житловий будинок реконструйований шляхом часткової заміни конструктивних елементів. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved