Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

[PERSON], (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Марянівської сільської ради Макарівського району Київської області (далі - Марянівська сільська рада), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON], в якому просив визнати недійсним рішення виконкому сільської ради від 22.09.2002 року та ордер № 2 від 25.09.2002 року, виданий [PERSON], на жилий будинок по [ADDRESS] (далі - спірний будинок) [PERSON], а також визнати недійсним рішення виконкому сільської ради від 28.10.2002 року №55 про видачу ордеру на жилий спірний житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він разом з матір'ю [PERSON], були евакуйовані з села Старі Шепеличі, 10 кілометрової Чорнобильської зони. На підставі Рішенням Макарівської районної ради № 180 від 15.08.86 року їм було видано ордер на жиле приміщення [NUMBER] від 25.08.1986 Виконавчим комітетом Макарівської районної ради. Вони разом з матір'ю вселились у житловий будинок за адресою [ADDRESS], яке побудоване за Державною програмою для евакуйованих з Чорнобильської зони. Дані будинки перебували в оперативному управлінні колгоспу ім. Калініна (тобто утримувались) та перебували у державній власності. Згідно Постанови Ради Міністрів УРСР № 149 від 30.09.90 « Про передачу громадянам, які переселені з території, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС жилих будинків в особисту власність» житлові будинки, які було побудований в с. Мар'янівка, для евакуйованих, та в якому проживала їх сім'я (він та його мати), було передано у власність переселеним з с. Старі Шепеличі, Чорнобильського району) згідно Рішення Макарівської районної ради від 29.04.91 № 90. [INFO] померла мати позивача [PERSON], [INFO]. Згідно погосподарської книги Мар'янівської сільської ради, на момент смерті матері позивач проживав з матір'ю, вели спільне господарство, будинок в якому проживали - спірний житловий будинок - був приватним житловим будинком. Після смерті матері він фактично прийняв спадок. Він постійно з 1986 року по даний час був прописаний у даному будинку. Будинок є одноквартирним, та цей будинок ніколи не було визнано службовим. 25 вересня 2002 року головою виконкому П.П. Козицьким одноособово, без рішення Мар'янівської сільської ради видається ордер [NUMBER] на приміщення, яке складається з житлового будинку площею 47,5 м. за адресою [ADDRESS]. Але не зазначено повної адреси будинку. На час видачі ордеру будинок в [ADDRESS] не був вільним та не був службовим. Як переселенці з Чорнобильського району с. Старі Шепеличі [PERSON], та її сім'я (батьки) отримали у приватну власність інший будинок у с. Марянівка, відповідачка з 1991 року є співвласником будинку у якому проживає один її батько, тобто вже використала своє право на отримання житла як переселенка. На обліку як потребуюча поліпшення житлових умов [PERSON], не перебувала. В ордері вказано рішення виконкому від 25 вересня 2002 року. В архівному відділі дане рішення відсутнє. Тобто в супереч ст.50 ЖКУ у одноквартирний будинок в якому він проживає постійно (збудований для однієї сім'ї) вселили другу сім'ю. Всупереч ст. 58 ЖКУ ордер було видано на зайняте приміщення, але дана стаття передбачає видачу ордера тільки на вільне приміщення. 28 жовтня 2002 року Виконавчий комітет Мар'янівської сільської ради народних депутатів приймає рішення №55 «Про видачу службового ордера на житловий будинок по [ADDRESS]» тобто це вже третє рішення про видачу ордера на будинок по [ADDRESS]. В даному рішенні зазначено, що сім'я [PERSON], є сім'я евакуйована з 10-кілометрової Чорнобильської зони, які не отримували житло згідно Чорнобильської програми. Цей факт не відповідає дійсності. Чоловік [PERSON], не є переселенцем, діти її народжені також у селі Мар'янівка Макарівського району Київської області. Це рішення суперечить вимогам ст. 118, 119 ЖКУ так як приміщення не було визнано службовим та [PERSON], не віднесено до категорії осіб, яким може бути надано службове жиле приміщення. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити із вказаних у позовній заяві підстав. Представник відповідача Марянівської сільської ради та третьої особи без самостійних [PERSON], у судовому засіданні проти позову заперечив, та зазначив що відповідно до п.п. 5, 7 ч. 1 ст. 16 ЖК України, виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP, на території відповідної Ради, зокрема, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду (стаття 52); видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду (частина перша статті 58). А згідно 58 цього Кодексу на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним визначені в ст. 59 цього ж Кодексу. Так, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Отже, виходячи з вищезазначених відповідач вважає, що Мар'янівська сільська рада приймаючи рішення про надання житлового приміщення у будинку, який до теперішнього часу належить до комунальної власності, сім'ї [PERSON], яка складалося з чотирьох чоловік та надання їм ордеру на вселення діяла в межах своїх повноважень. В позовній заяві не зазначено обставин, які б слугували підставою для визнання рішень сільської ради та ордеру на жиле приміщення недійсними. Разом з тим, житловий будинок надавався громадянці [PERSON], яка належить до евакуйованих із зони відчуження, що підтверджується посвідчення категорії 2, серії [NUMBER] виданим 17 листопада 2000 року, а відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вона мала право на першочергове отримання житла. Той факт, що чоловік [PERSON], та її діти не є переселенцями немає жодного значення, оскільки житло надавалося саме [PERSON], як евакуйованій із зони відчуження. Крім того, стверджуючи про нібито порушення сільською радою ст. 50 цього Кодексу, позивач не звернув уваги на те, що вимоги ч. 3 цієї статті відносяться до заселення квартири, а не житлового будинку. В той же час слід звернути увагу суду на те, що спірний житловий будинок по [ADDRESS] складається з трьох кімнат, жилою площею 47.5 кв.м., а померлій матері позивача відповідно до ордеру [NUMBER] від 25.08.21986 року надавалося право на зайняття жилого приміщення площею 25,4 кв.м., яка складається з двох кімнат, а тому сільська рада вправі була надати решта незайнятої жилої площі сім'ї [PERSON] Жили кімнати є ізольованими, що-дає можливість проживати у спірному житловому будинку двом сім'ям. Є надуманим також твердження позивача, що спірний будинок був збудований був лише для однієї сім'ї, оскільки жодного доказу на підтвердження цього позивачем не надано. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Як встановлено судом, позивач та його мати в вказаний будинок були заселені на підставі ордеру на жиле приміщення [NUMBER] від 25.08.1986 року, виданого Виконавчим комітетом Макарівської районної ради № 180 від 15.08.1986 року на зайняття жилого приміщення площею 25,4 кв.м., із загальної площі 63,6 кв.м., житлової - 36,3 кв.м., у будинку по [ADDRESS], що підтверджується копією ордеру, копією технічного паспорту на будинок. Згідно рішення виконавчого комітету Марянівської сільської ради народних депутатів від 22.02.1993 року №2 встановлено право колгоспної власності та передано на баланс колгоспу «Шепелицький» спірне домоволодіння. [INFO] померла мати позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.06.1999 року та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.08.1986 року. Актом від 01.04.2000 року «Про передачу об'єктів соціальної сфери та житлового фонду КСП «Шепелицький» будинок [ADDRESS] передано в комунальну власність Марянівської сільської ради, що також підтверджується довідкою Марянівської сільської ради № 87 від 18.03.2015 року, інвентарною карткою обліку основних засобів бюджетних установ. Як вбачається із ордеру на жиле приміщення №2 від 25.09.2002 року, у житловий будинок по [ADDRESS] було вселено [PERSON], із сім'єю з 4х чоловік, на підставі рішення виконавчого комітету №9 від 25.09.2002 року, де вона зараз проживає, сплачує комунальні послуги, що підтверджується копією ордеру, копіями квитанцій. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12.02.2013 року №1016/2485/12 встановлено, що рішення виконавчим комітетом Марянівської сільської ради 25.09.2002 року про надання [PERSON], права на заняття жилого приміщення не ухвалювалось, натомість таке рішення було прийнято 28.10.2002 року за № 55. Так рішенням виконавчого комітету Марянівської сільської ради від 28.10.2002 року №55 «Про видачу службового ордера на житловий будинок по [ADDRESS]» вирішено надати службовий ордер [PERSON], як сім'ї евакуйованій із 10-кілометрової Чорнобильської зони, які не отримували житло згідно Чорнобильської програми. [PERSON], з 18.01.2001 по 24.05.2012 року відбував покарання у місцях позбавлення волі, згідно довідки про звільнення від 24.05.2012 року. Вказані вище обставини також були встановлені також рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12.02.2013 року №1016/2485/12, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30.05.2013 року, та згідно ст. 61 ЦПК України не потребують повторного доведення. Вирішуючи позовні вимоги, суд керується наступним. Відповідно до ст.ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 цього ж Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Разом із тим, спеціальним актом законодавства, який регулює житлові відносини є Житловий кодекс Української РСР (далі - ЖК УРСР). Як передбачено ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. Вичерпний перелік підстав визнання ордеру недійсним визначає ст. 59 ЖК УРСР. Так ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках: а) подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, б) порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, в) неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як передбачено ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, зокрема, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням суду, що набрало законної сили між тими ж сторонами, про той же предмет встановлено, що до оскарженого ордеру на жиле приміщення був включений також і позивач, як член сім'ї [PERSON], оскільки є її двоюрідним братом, його право на проживання у спірному будинку ніхто не заперечує, а тому житлові права позивача видачею вказаного ордеру не були порушені, і як наслідок відсутні безумовні підстави для визнання ордеру недійсним відповідно до ст. 59 ЖК УРСР. Аналогічні висновки зроблені судом і щодо вимог про визнання незаконним рішення сільської ради від 28.10.2002 року про видачу ордеру на спірний будинок [PERSON] Крім того, у позовній заяві позивачем не зазначено обставин, які б слугували підставою для визнання рішень виконкому сільської ради та ордеру на жиле приміщення недійсними. Посилання позивача на те, що згідно Постанови Ради Міністрів УРСР № 149 від 30.09.90 « Про передачу громадянам, які переселені з території, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС жилих будинків в особисту власність» житлові будинки, які було побудований в с. Мар'янівка, для евакуйованих, та в якому проживала їх сім'я (позивача та його мати), було передано у власність переселеним з с. Старі Шепеличі, Чорнобильського району) згідно Рішення Макарівської районної ради від 29.04.91 № 90, матеріалами справи не підтверджується. Судом встановлено, що житловий будинок надавався громадянці [PERSON], яка належить до евакуйованих із зони відчуження, що підтверджується посвідчення категорії 2, серії [NUMBER] виданим 17 листопада 2000 року, а відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вона мала право на першочергове отримання житла. Той факт, що чоловік [PERSON], та її діти не є переселенцями немає жодного значення, оскільки житло надавалося саме [PERSON], як евакуйованій із зони відчуження. Крім того, стверджуючи про нібито порушення сільською радою ст. 50 цього Кодексу, позивач не звернув уваги на те, що вимоги ч. 3 цієї статті відносяться до заселення квартири, а не житлового будинку. В той же час слід звернути увагу суду на те, що спірний житловий будинок по [ADDRESS] складається з трьох кімнат, жилою площею 47,5 кв.м., а померлій матері позивача відповідно до ордеру [NUMBER] від 25.08.21986 року надавалося право на зайняття жилого приміщення площею 25,4 кв.м., яка складається з двох кімнат, а тому сільська рада вправі була надати решта незайнятої жилої площі сім'ї [PERSON] Жили кімнати є ізольованими, що-дає можливість проживати у спірному житловому будинку двом сім'ям. Суд також вважає, що та обставина, що у ордері як на підставу його видачі вказане рішення виконкому, в якому не відповідає дата та номер, не є підставою для визнання його недійсним, так як, знову ж таки, вказаним рішенням не порушуються права позивача. Враховуючи викладене, оскільки позивач не довів суду факту порушення своїх житлових прав, а також не надав доказів на підтвердження того, що оскаржувані рішення виконкому суперечать актам цивільного законодавства, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати стягненю не підлягають.

Outcome: dismissed