Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

[PERSON] вернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до ТОВ «Агрофірма «Світанок» про визнання права власності. В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач зазначає, що він з 2006 року користується нежитловими будівлями та спорудами, які знаходяться на балансі ТОВ «Агрофірма «Світанок», а саме будівлею Гуртожитку - загальною площею 207,4 кв. м., яка розташована в [ADDRESS] . На зазначене майно товариством право власності не зареєстроване. Будівлями користується більше 10 років, з 2006 року та по теперішній час, за цей період позивач здійснював усі виплати, пов`язані з утриманнями цих будівель. Протягом всього терміну користування керівництво товариства не висувало до нього ніяких заперечень і додаткових вимог або претензій з приводу цільового використання даних будівель. Позивач вважає, що він може оформити право власності на дані будівлі в порядку ч. 1 ст. 344 ЦПК України як особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. Відповідач ТОВ «Агрофірма «Світанок» подав до суду зустрічну позовну заяву в якій зазначає, що будівля гуртожитку в [ADDRESS] знаходиться на балансі підприємства, а відтак вимоги про передачу у власність земельних ділянок під будівлями є безпідставними, оскільки земельні ділянки під будівлями не знаходяться на балансі товариства. За час експлуатації об`єктів підприємством за власний рахунок здійснювались косметичні ремонти будівель, навколо будівлі гуртожитку була відремонтована огорожа і замінені ворота, щосезонно виконувались роботи з підтримання добробуту на території, прилеглої до господарських споруд. Зазначена будівля була збудована та введена в експлуатацію КСП ім. Суворова ще у 1952 році. Будівля гуртожитку передана на баланс ТОВ «АФ «Світанок» у подальшому як підприємству правонаступнику КСП та використовувалось останнім упродовж всього цього часу. Відповідач вважає вимоги [PERSON] безпідставними і необґрунтованими та просить визнати за ним право власності на будівлю гуртожитку. Сторони по справі у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом необхідно відмовити у повному обсязі з огляду на наступне. Як вбачається з інвентарної картки № 84 обліку основних засобів гуртожиток по [ADDRESS] з грудня 1952 року перебував на обліку в КСП ім. Суворова. Копією статуту ТОВ «Агрофірма «Світанок» підтверджується, що ТОВ «Агрофірма «Світанок» є правонаступником прав та обов`язків колективного сільськогосподарського підприємства імені Суворова. Згідно довідки ТОВ «Агрофірма «Світанок» за вих. № 204 від 26.10.2020 року будівля гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на балансовій приналежності ТОВ «Агрофірма «Світанок». Як вбачається з копії технічного паспорту від 18 квітня 2011 року за адресою: [ADDRESS] , розташовані наступні об`єкти: будівля гуртожитку - загальною площею 207, 4 кв.м., а саме: будівля гуртожитку - «А-1», ганок - «ак», замощенні - «І». Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як роз`яснено в пункті 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не може знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом передбаченого в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Враховуючи зазначені положення, слід дійти висновку, що за наявності підстав вважати, що власник майна (якщо такий є) упродовж тривалого часу не виявляє наміру визнати спірне майно своїм, тобто він погодився із його втратою, таке майно може бути визнано власністю фактичного добросовісного володільця. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що позивач безперервно відкрито володіє спірним гуртожитком з 2006 року, що відповідає критеріям строковості, враховуючи що таке володіння є відкритим та добросовісним, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на даний об`єкт нерухомості в порядку інституту набувальної давності. Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання за позивачем за первісним позовом права власності на земельні ділянки під гуртожитком, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Згідно зі статтею 122 ЗК України вирішення питання щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Зокрема, сільські, селищні, міські ради згідно зі статтею 12 ЗК України передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Результат аналізу статті 119 ЗК України дає підстави для висновку про те, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 742/2916/15-ц та від 21 листопада 2018 року у справі № 569/10861/16-ц. Таким чином, умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18)). Оскільки до матеріалів позовної заяви не додано доказів на підтвердження того, що позивач звертався до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передання йому у власність земельної ділянки саме в порядку набувальної давності та будь-якого рішення сільська рада з цього питання не приймала, суд приходить до висновку про відмову у позові в цій частині, адже вирішення питання про передання земельної ділянки у власність на підставі набувальної давності належить до компетенції відповідних органів державної влади, ради місцевих органів АР Крим або органів місцевого самоврядування. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2020 року у справі № 347/1408/18 (провадження № 61-6228св19). Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення з огляду на наступне. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що спірний гуртожиток був збудований та введений в експлуатацію КСП ім. Суворова у 1952 року та в подальшому будівля гуртожитку була передана ТОВ «АФ «Світанок» на баланс як правонаступнику даного КСП. Позивач за зустрічним позовом у позовній заяві не зазначає жодної конкретної правової підстави на якій спірний гуртожиток повинен бути визнаний на праві власності за ТОВ «АФ «Світанок», а лише здійснено посилання на ряд взаємовиключних норм Цивільного кодексу України, одночасне застосування яких є неможливим, а саме п. 5 ст. 376 ЦК України щодо визнання права власності на самочинно збудоване майно та ст. 331 ЦК України щодо набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Стосовно застування положень п. 5 ст. 376 ЦК України суд зазначає, що відповідач не є власником земельної ділянки, водночас наявність такого права є обо`язковою умовою для застосування диспозиції даної норми права у якості способу захисту. Також не заявлено відповідачем і про належність гуртожитку до категорії самочинно збудованого майна. Неможливість застосування положень ст. 331 ЦК України щодо набуття права власності на новостворене майно обумовлена тим, що гуртожиток, який було збудовано у 1952 році не відповідає критеріям новоствореного майна, не долучено до матеріалів справи ї доказів, що він не завершений будівництвом, а навпаки, сам позивач за зустрічним позовом зазначає, що гуртожиток був введений в експлуатацію. Таким чином, обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту у вигляді визнання за ним права власності обґрунтовано позивачем взаємовиключними підставами права власності та жодна з обраних підстав визнання права власності не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду та не відповідає змісту виниклих в межах даної справи правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом при поданні позовних заяв не було сплачено судовий збір, суд, враховуючи принцип пропорційності розміру задоволених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь держави 420 гривень 40 копійок судового збору та необхідність стягнення з ТОВ «Агрофірма «Світанок» на користь держави 2522 гривень 40 копійок судового збору (2102 гривні за зустрічним позовом 420,40 грн. за первісним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial