Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] ), звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] ) про стягнення суми позики та повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що 30 січня 2020 року [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 2500 грн, цього ж дня - 30 січня 2020 року [PERSON] взяла в борг ще 1400 грн, зобов`язавшись повернути борг до 29 лютого 2020 року, що підтверджується письмовим розписками, написаними [PERSON] 30 січня 2020 року. 15 лютого 2019 року [PERSON] за попередньою домовленістю із [PERSON] про реалізацію риби та повернення коштів, передав останній 102 кілограма свіжої риби карп, яку він придбав у ПП «Донбасрибпром» в м. Слов`янську Донецької області, на загальну суму 5600 гривень. Після реалізації риби [PERSON] перестала спілкуватися із [PERSON] та повертати грошові кошти відмовились, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3900 грн. суму боргу за договорами позики та 5600 грн. в рахунок відшкодування вартості безпідставно набутого майна. Ухвалою суду від 04 листопада 2020 року було відкрито провадження у даній цивільній справі та судовий розгляд постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити та проти винесення заочного рішення суду не заперечували. [PERSON] був допитаний за його заявою в якості свідка та у своїх показаннях повністю виклав та підтвердив ті факти, на які посилався у позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідачів про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Установлено, що згідно з письмовими документами від 30 січня 2020 року [PERSON] взяла у [PERSON] грошові кошти в сумі 2500 грн та 1400 грн, зобов`язавшись повернути борг на протязі 30 днів, тобто до 29 лютого 2020 року, що підтверджується письмовим розписками (а.с.11,12). [PERSON] був допитаний за його заявою в якості свідка та у своїх показаннях повністю виклав та підтвердив зазначені факти. Статті 526, 527, 530 ЦК України передбачають, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений термін. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором. У встановлений договором позики строк, грошові кошти в сумі 2500 грн. та 1400 грн. відповідачем позивачу не повернуті не були і докази цього у матеріалах справи відсутні. Кріт того, позивач зазначає, що відповідачка безпідставно заволоділа його майном - спочатку рибою на суму 5600 гривень, а після реалізації риби - грошовими коштами у розмірі 5600 гривень, які повинна була йому повернути. Згідно з накладною від 15.02.2019 року № 511 (а.с.10), [PERSON] придбав у ПП «Донбасрибпром» за готівковий рахунок 102 кілограми риби карп на загальну суму 5600 гривень. З листа Бахмутського ВП від 10.03.2020 року вбачається, що Бахмутським ВП за повідомленням [PERSON] було проведено перевірку з приводу конфліктної ситуації, що склалась між [PERSON] та [PERSON] , якою встановлено, що у лютому 2019 року за попередньою усною домовленістю [PERSON] віддав під реалізацію свіжу рибу гр. [PERSON] на загальну суму 5600 грн. Остання пообіцяла реалізувати продукцію та повернути гроші. Опитана гр. [PERSON] пояснила, що наміру обманним шляхом заволодіти грошима у неї не було та пообіцяла повернути грошові кошти у короткий строк. [PERSON] був допитаний за його заявою в якості свідка та у своїх показаннях повністю виклав та підтвердив зазначені факти. Позивач в обґрунтування позову посилався, зокрема на те, що відповідач без достатньої правової підстави зберегла у себе мано позивача - товар, а потім гроші, що є підставою вимагати повернення цих грошових коштів у відповідності до положень статті 1212, 1213 ЦК України. Суд не може погодитись з такою позицією позивача з огляду на таке. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Г лава 83 ЦК України застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд виходить з принципу jura novit curia («суд знає закони»), згідно якої згідно неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18). Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Вивчивши зміст та характер правовідносин, що склались між сторонами, суд дійшов висновку, що між сторонами 15.02.2019 року був укладений усний договір комісії, згідно якого [PERSON] (комісіонер) зобов`язалась за дорученням [PERSON] (комітента) вчинити продаж (реалізацію) за готівковий рахунок 102 кілограми риби (карп) і суму 5600 гривень від реалізації передати останньому. Доказів виконання обов`язку [PERSON] у відповідності до положень статей 526, 527, 530, 1011 ЦК України щодо передання [PERSON] 5600 гривень від реалізації товару у матеріалах справи відсутні. За таких обставин суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 908,00 на користь держави.

Outcome: approved