Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся в суд з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 01.02.2016 року та 17.02.2016 року ним було виписано дві розписки про нібито отримання від [PERSON] (далі - Відповідач) грошових коштів на суму 15\~500 доларів США та 6\~100 доларів США відповідно. Пояснював, що вказані розписки були фіктивними, і ніякі кошти він від Відповідача не отримував, а ці документи були складені для підтвердження платоспроможності Відповідача на його прохання. У звязку з вказаним, просив суд визнати дані договори позики на підставі таких розписок недійсними. В судових засіданнях сторона Позивача позовні вимоги підтримувала та просила їх задовольнити. Відповідач проти позову заперечував. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.\~\~\~\~\~\~\~\~ Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що за участі сторін по справі 01.02.2016 року та 17.02.2016 року було виписано дві розписки про отримання Позивачем від Відповідача грошових коштів на суму 15\~500 доларів США та 6\~100 доларів США. Стороною Позивача не заперечувався факт підписання цих розписок, проте він не погоджувався про добровільність їх складання та спрямованість дій при їх підписанні на виникнення договірних відносин з Відповідачем. Свої доводи обґрунтовував сумами доходів Відповідача за період часу з 01.01.2010 по 17.02.2016 року згідно даних ДФС України, які вважав недостатніми для висновку про наявність у нього коштів для надання позик, відомостями здобутими при досудовому розслідуванні кримінального провадження за зверненням Відповідача з приводу шахрайських дій Позивача, а також показаннями допитаного судом свідка [PERSON] Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Верховний Суд України 24 вересня 2014 року розглянувши справу № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним зробив правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним ( ст. 235 ЦК України). В свою чергу, 19.10.2016 р. Верховний суд України розглядаючи справу № 6-1873цс16 \~щодо фіктивності правочину, підтвердив раніше висловлену правову позицію відносно цього питання. Зокрема суд вказав, що згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.\~Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. \~ У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому\~ її\~ прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. \~\~ Основними ознаками фіктивного правочину є: 1. введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; 2. свідомий намір невиконання зобовязань договору; 3. приховування справжніх намірів учасників правочину. Більше того, ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.\~Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.(Постанова ВСУ від 21.01.2015 року по справі № 6-197цс14 (№ в ЄДРСРУ 42496157). Разом з цим чинний закон не передбачає обмежень звертатися до суду з позовами про визнання правочинів фіктивними для інших заінтересованих осіб. Оскільки сторони не вчиняли жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суди приймали рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто\~тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.(Узагальнення Верховного Суду України\~«Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Водночас, суд приходить до висновку, що жодний з наведених Позивачем вище вказаних доказів не може бути прийнятим судом на підтвердження обставини фіктивності складених договорів позики на підставі розписок. Так, Відповідачем надано суду копію судового рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26.07.2017 року та виконавчого листа цього суду від 30.01.2017 року, з якого вбачається, що наявне рішення цього суду від 30.01.2017 року про стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] заборгованості за спірними договорами позики у вигляді розписок. Сторонами не заперечувався той факт, що вказане рішення набрало законної сили, і це підтверджується відомостями у відкритому доступі на сайті «Судова влада». [PERSON] чином, наявність боргових відносин між сторонами встановлена судовим рішенням, і у відповідності до статті 61 ЦПК України дана обставина є преюдиціарною та доказуванню не підлягає. Суд не приймає як доказ письмові пояснення [PERSON] та [PERSON], так як ці особи безпосередньо судом не допитувались і їх явка до суду стороною Позивача не забезпечена. Крім цього, суд враховує, що зі змісту цих пояснень випливає, що вказані особи являються родичами Позивача, а тому їх показання викликають сумніви в обєктивності. З цих же підстав, суд не приймає як доказ показання свідка [PERSON], який являється прямим родичем Позивача. Також, суд не вбачає, що в отриманих копіях матеріалів кримінального провадження та відомостях ДФС наявні обставини, які б вказували на фіктивність та недійсність договорів позики на підставі розписок між сторонами. Згідно ст. 3\~ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З огляду на те, що стороною Позивача не надано належних та допустимих доказів не підтвердження своїх вимог, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed