Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

[PERSON] 22 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до Келебердянської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності в порядку спадкування посилаючись, що [INFO] померла її мати [PERSON], якій належав житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS]. Вона являється спадкоємцем її майна за заповітом, але 13 квітня 2016 року державний нотаріус Комсомольської державної нотаріальної контори Полтавської області відмовив їй в видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, про підстави та обставини якого пояснила так, як це викладено в заяві. Відповідач Келебердянська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання свого представника не направили, надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечують. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах встановлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим [INFO] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комсомольського міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 377. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. З заявою про прийняття спадщини до Комсомольської державної нотаріальної контори Полтавської області звернулася [PERSON], яка є спадкоємцем за заповітом, посвідченим 18 грудня 2009 року державним нотаріусом Комсомольської державної нотаріальної контори Полтавської області та зареєстрованим в реєстрі за № 2-2535. 13 квітня 2016 року державний нотаріус Комсомольської державної нотаріальної контори Полтавської області відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з посиланням на відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок з господарськими будівлями, порушивши її законні права і інтереси, які необхідно поновити. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 10 червня 1998 року державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області за реєстром № 1599 та зареєстрованого в Келебердянській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області № 3 від 10 червня 1998 року та довідки виконавчого комітету Келебердянської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 10 серпня 2016 року за № 108/02-25 на підставі запису в погосподарській книзі № 2 за 2010-2015 рр., особовий рахунок [NUMBER] [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS]. Згідно технічного паспорта виданого 01 вересня 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації міжрегіональне» зазначений житловий будинок складається з житлового будинку літ. «А», погрібу під частиною будівлі літ. «бп», прибудови літ. «а», веранди літ. «а1», прибудови літ. «г», сараю літ. «Б», гаражу літ. «В», літньої кухні літ. «Г», сараю літ. «Д», огорожі № 1, інвентаризаційна вартість якого становить 70 085 грн. Державна реєстрація зазначеного житлового будинку не була проведена. Виходячи з нормативних актів, зокрема, змісту положень ЦК України 1963 року (глави 12), вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. При таких обставинах суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] належав померлій [INFO] [PERSON], тому [PERSON] набуває на нього право власності в порядку спадкування. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Outcome: approved