Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

[PERSON] 14 червня 2021 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Департамент адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2021 року цивільна справа була прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2021 року розгляд справи було відкладено і призначено до розгляду на 01 жовтня 2021 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року розгляд справи було відкладено і призначено до розгляду на 01 листопада 2021 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року розгляд справи було відкладено і призначено до розгляду на 01 грудня 2021 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року розгляд справи було відкладено і призначено до розгляду на 17 грудня 2021 року. Позивач у своєму позові посилалася на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 грудня 2009 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 4-313, їй належить 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є її донькою. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2020 року відповідача було позбавлено батьківських прав відносно її малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідач фактично у спірному житловому приміщенні не проживає, матеріальної допомоги на утримання житлового приміщення не надає, комунальні послуги не сплачує. Позивач у своїх позовних вимогах просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим буд. [ADDRESS] , та стягнути судові витрати у справі. Відповідачеві [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Третій особі Департаменту адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У своїй заяві до суду третя особа просила справу розглядати за матеріалами справи та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 грудня 2009 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі № 4-313, позивачеві належить 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 7), право власності на які у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 8). Згідно з довідкою про склад сім`ї № 5986 від 27 травня 2021 року у буд. [ADDRESS] зареєстровано позивача, відповідача та малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 21). Актами про непроживання, складеними 28 травня 2021 року [PERSON] та [PERSON] , у спірному домоволодінні [ADDRESS] , відповідач [PERSON] понад рік фактично не проживає (а.с. 22, 23). На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, що рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги. Зокрема, відсутні докази не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні з неповажних причин, відсутність перешкод у її проживанні, час, з якого [PERSON] не проживає у будинку. Надані позивачем як доказ акти суд не приймає як належний доказ, оскільки з них не можливо встановити, ким ці акті складені, відсутнє затвердження у встановленому порядку головою квартального комітету. Оскільки позивачем до позову не додано будь-яких доказів на підтвердження обставин, що викладені у ньому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено, сплачений нею судовий збір у розмірі 908 гривень (а.с. 1) слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed