Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

[PERSON] в квітні 2015 року звернулася до суду з позовом, за яким, з урахуванням наступних уточнень, просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Завод з виробництва ядерного палива» (далі - Підприємство) заборгованість із заробітної плати в сумі 14147,23 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 21467,52 грн. та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, пославшись на доводи та підстави викладені в позовній заяві. Представник відповідача Трампольська К.О. позов в частині заборгованої зарплати визнала, а в задоволенні решти позову просила відмовити: в частині стягнення середнього заробітку - за підстав відсутності вини Підприємства у затримці розрахунку; в частині відшкодування моральної шкоди - за необґрунтованістю. Судом встановлено таке. Наказом директора Підприємства №21-к від 05.03.2015р. [PERSON] звільнена з посади начальника економічного відділу ПрАТ «Завод ЯП» на підставі ст.36 п.1 КЗпП України (за угодою сторін). На час звільнення Підприємство заборгувало позивачу заробітну плату за січень-березень 2015 року в загальній сумі 21179,16 грн., що підтверджено довідкою Підприємства. За поясненнями сторін, дана заборгованість, на день розгляду справи, частково погашена в сумі 7031,93 грн. Отже, при звільненні [PERSON] з роботи Підприємством порушено вимоги ст. 116 КЗпП, згідно з якими при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статтею 117 цього ж кодексу встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пленум ВС України в п.20 постанови від 24.12.99р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Саме на тяжке фінансове становище Підприємства і послалася представник відповідача в обґрунтування затримки у виплаті працівникам заробітної плати. Тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і в цій частині вимог. Підпунктом 2 п.8 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» N 100 від 08.02.1995, встановлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на кількість робочих днів у розрахунковому періоді. За довідкою Підприємства середньоденна заробітна плата [PERSON], на час звільнення з роботи, без урахування обов'язкових платежів складає 447 грн. 24 коп. Період затримки у виплаті належних позивачу сум, за обставин справи, складає з 05.03.2015 року по 16.06.2015 року, тобто 48 робочих днів. Отже, до стягнення з Підприємства на користь [PERSON] підлягає 21467 грн. 52 коп. середнього заробітку за час затримки в розрахунку (447,24 грн.*48 р.д.). Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що така шкода виходячи з обставин справи, як вони встановлені в судовому засіданні, дійсно заподіяна позивачу, а тому така шкода має бути компенсована відповідачем на підставі ст.237-1 КЗпП. Проте, розмір такої шкоди позивачем явно завищений. Тому, суд виходячи з характеру та обсягу перенесених позивачем страждань, додаткових зусиль затрачених для організації життя, тощо, виходячи із засад розумності, вважає, що 500 грн. буде достатньо для того, щоб компенсувати заподіяні їй моральні збитки. Отже позов підлягає задоволенню частково. За таких рішень, з урахування того, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд відповідно до ст. 88 ЦПК України обов'язок понести судові витрати у справі покладає на відповідача.

Outcome: partial