Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

[PERSON] виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. У січні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги, що вона є власником 11/12 частин житлового будинку під № 24, по вулиці Дружби у м. Словянську Донецької області, на підставі договору купівлі продажу, зареєстрованого 08.12.1993 року старшим нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори, за реєстраційним номером 3491/15. У вказаному житловому будинку також зареєстрований її онук [PERSON], який з 2016 року не проживає у будинку. У звязку з викладеним, просить суд визнати [PERSON], [INFO], втратившим право користування житловим будинком № 24 по вулиці Дружби у м. Словянську Донецької області. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання позивач [PERSON], не зявилася, справу просила розглянути за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.31 ). ІІІ. Процесуальні дії у справі. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно-процесуального кодексу України (далі\~ЦПК), у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 11/12 частина будинку № 24 по вулиці Дружби у м. Словянську Донецької області, належить на праві власності [PERSON], що підтверджується договором купівлі продажу від 08.12.1993 року, виданого державним нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № І-5749 (а.с.20-21) Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. Разом із нею у вказаному будинку зареєстровані: онук - [PERSON], [INFO], та онучка - [PERSON], [INFO] (а.с.11). Вказане підтверджується наданою позивачем копією домової книги для прописки громадян, які проживають у [INFO] (а.с.7-10). V. Оцінка Суду. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом, позивач надала акт №50 від 02.02.2018 року, складений керівником комітету мікрорайону Черевківка (а.с.12), з якого вбачається, що [PERSON], [INFO], не проживає за адресою: [INFO], з грудня 2016 року, його особистих речей у будинку не має, що також підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч.2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.

Outcome: approved