Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

[PERSON] в березні 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів [PERSON] , ТОВ «Кей - Колект» про стягнення грошових коштів. Позов мотивовано тим, що 10.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, серії ННВ453201, відповідно до якого продавець [PERSON] передав у власність, а покупець [PERSON] прийняв у власність квартиру під [ADDRESS] . Договір було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Радіоновою Н.В. В день підписання даного договору купівлі - продажу, за рекомендацією агентів, які їх супроводжували, з метою зменшення податкових витрат, за погодженням з продавцем, в тексті підписаного договору ними була зазначена занижена вартість відчужуваної квартири 50000,00 грн., що по курсу НБУ становило 1920,00 доларів США. Решту суму коштів в розмірі 18080,00 доларів США, за домовленістю із відповідачем, позивач передав [PERSON] в приміщенні нотаріальної контори, в присутності нотаріуса та агентів нерухомості [PERSON] та [PERSON] , під розписку, яку [PERSON] власноручно написав. Враховуючи наявність у сім`ї позивача неповнолітнього сина, необхідною умовою зняття його з реєстрації проживання в гуртожитку та в подальшому укладення договору купівлі - продажу квартири була наявність письмової згоди виконкому Вінницької міської ради та укладення договору дарування частки придбаної квартири на користь неповнолітнього. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 31.05.2018 року було надано дозвіл [PERSON] , яка діє за згодою батька дитини [PERSON] , укласти на ім`я дитини договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] . 06.06.2018 року було укладено договір дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Радіоновою Н.В., відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] , що діє як законний представник від імені малолітнього сина [PERSON] , за згодою батька [PERSON] передав безоплатно у власність, а обдарований в особі представника прийняв у дарунок 1/3 частку в праві власності на квартиру під [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в грудні 2019 року на його поштову адресу надійшла позовна заява про визнання права власності та витребування майна. Позивачем в даній справі виступав попередній власник квартири [PERSON] . Із змісту зазначеної позовної заяви [PERSON] стало відомо, що 16.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11184083000 на забезпечення виконання якого також між цими особами укладено іпотечний договір № 59045 від 19.07.2007 року, за умовами якого в іпотеку банку передано належну позивачу квартиру [ADDRESS] . Право вимоги за вказаним договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей - Колект» 12.12.2011 року на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. 21.08.2015 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за ТОВ «Кей - Колект». Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2016 року по справі № 802/3968/15-а, залишеною без змін рішенням Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.02.2016 року, визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте 21.08.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. 26.11.2015 року спірна квартира за договором купівлі - продажу відчужена ТОВ «Кей - Колект» - [PERSON] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2016 року по цивільній справі № 127/8068/16, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23.11.2016 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про витребування майна (спірної квартири) відмовлено. Постановою Верховного Суду від 14.02.2018 року зазначені судові рішення скасовані, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволені, спірна квартира витребувана із незаконного володіння [PERSON] 14.02.2017 року спірна квартира, саме під час розгляду справи в суді касаційної інстанції вже була відчужена [PERSON] за договором купівлі - продажу [PERSON] , який в свою чергу 10.03.2018 року відчужив спірну квартиру позивачу. Як наслідок рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2020 року позов задоволено частково. Витребувано із незаконного володіння [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] спірну квартиру. Рішення набуло законної сили на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 03.02.2021 року. Позивач зазначає, що існування обставин, визначених ч. 2 ст. 660, ч. 1 ст. 661 ЦК України є імперативною підставою для відшкодування позивачу завданих внаслідок вилученої квартири збитків і таке відшкодування має бути здійснене продавцем, а саме [PERSON] . Сума відшкодування станом на день подачі позовної заяви до суд складає 556800,00 грн., а тому позивач просить, згідно заяви про збільшення позовних вимог, стягнути дану суму з [PERSON] . Також позивач просить стягнути на свою користь з [PERSON] 69960,00 грн., так як власником майна на даний час є [PERSON] , на користь якого була витребувана спірна квартира, і тому останній має відшкодувати здійсненні позивачем витрати на поліпшення квартири. З моменту оформлення договору купівлі - продажу квартири ним позивачем було здійснено поточний ремонт квартири, а саме виготовлення віконних конструкцій, встановлення балкону. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] заперечив в задоволенні вимоги про стягнення коштів на ремонт з огляду на невизначеність позивача відносно підстав такого відшкодування. Відсутні належні і допустимі докази несення витрат в розмірі про стягнення яких просить позивач. [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду. Представник ТОВ «Кей - Колект» при вирішенні спору поклалась на думку суду. При розгляді справи судом установлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Судом установлено, що 10.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким позивач придбав у відповідача квартиру під [ADDRESS] . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 595. На момент вчинення вказаного правочину відчужуване майно належало відповідачу на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого Бєлою О.М., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 14.02.2017 року за реєстровим № 180. Згідно з пунктом 5 договору продавець стверджує та гарантує, що продаж нерухомого майна ним здійснюється у 2018 році вперше, а також, що вказана вище нерухомість не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, в податковій в заставі не перебуває під арештом чи забороною, відносно неї не укладено будь - яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса підприємств вона не використовується. Треті особи не мають прав на вказану квартиру. Пунктом 9 договору визначено, що продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін вчиняється за 50000,00 грн. Сторони стверджують, що розрахунок за квартиру був проведений у безготівковій формі до підписання договору. При цьому відповідно до розписки від 10.03.2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] 18080,00 доларів США доплати за продаж квартири. У позивача [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 11.10.2005 року. 06.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , що діє як законний представник від імені малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] було укладено договір дарування частки квартири, за яким позивач передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровуваний в особі представника прийняв в дарунок 1/3 частку в праві власності на квартиру під [ADDRESS] . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 1482. Після укладення 10.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі - продажу квартири позивач провів ремонтні роботи. 13.12.2018 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір № СО6243. Згідно п. 1.1 договору замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій. Пунктом 2.1 договору передбачено, що вартість виробів становить 39960,00 грн. Згідно товарних чеків, які містяться в матеріалах справи позивачем було всього сплачено 51460,00 грн. Також 30.10.2019 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір замовлення б/н, відповідно до якого виконавець зобов`язується у порядку та на умовах, визначених даним договором виконати за завданням замовника з використання своїх матеріалів та устаткування, а замовник - у порядку, визначеному даним договором, прийняти та оплатити наступну роботу: виготовлення ескізу індивідуального замовлення металопластикових конструкцій, виготовлення згідно ескізу, доставка та встановлення. Вартість матеріалів та робіт, які виконуються по даному договору, визначається за згодою сторін та вказується у додатку до договору складає 18500,00 грн. Дані кошти були сплачені позивачем, що підтверджується додатком до договору від 30.10.2019 року та актом виконаних робіт. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 03.02.2021 року (цивільна справа № 127/29175/19), позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: [PERSON] , Органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про визнання права власності та витребування майна задоволено частково. Витребувано із незаконного володіння [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В решті вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. Постановою Верховного Суду від 15.11.2021 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 03.02.2021 року залишено без змін. У справі № 127/29175/19 судами встановлено, що 16 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11184083000, згідно з умовами якого позивачу надано кредит у сумі 156550 грн. зі сплатою 12,5 % річних строком до 14 липня 2028 року. 19 липня 2007 року в забезпечення виконання вказаного кредитного договору між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 59045, за умовами якого в іпотеку банку передано належну позивачу на праві власності квартиру [ADDRESS] . Право вимоги за вказаним договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект» 12 грудня 2011 року на підставі договору відступлення прав вимоги, укладеного між цим товариством і ПАТ «УкрСиббанк». Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової С. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23861677, від 21 серпня 2015 року право власності на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] було перереєстровано на нового власника - ТОВ «Кей-Колект». 26 листопада 2016 року ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору купівлі-продажу відчужило спірну квартиру [PERSON] . Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року, у справі № 802/3968/15-а визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23861677, прийняте 21 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукуровою С. С. Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц витребувано із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] спірну квартиру. [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М. 10 березня 2018 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. Укладаючи оспорюваний правочин, позивач як добросовісний набувач не знав і не міг знати про неможливість відчуження спірної квартири відповідачем. У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі 6-1376цс16 викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. Отже, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просив стягнути як збитки суму, сплачену ним відповідачу за купівлю квартири у розмірі 556800,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Пунктом 9 договору купівлі - продажу спірної квартири визначено, що продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін вчиняється за 50000,00 грн. Сторони стверджують, що розрахунок за квартиру був проведений у безготівковій формі до підписання договору. З наведеного слід зробити висновок, що доводи позивача про сплату за договором купівлі-продажу квартири більшої суми, ніж зазначено в самому договорі, з посиланням на складену між сторонами розписку, як належний доказ по справі не можуть бути прийняті. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача на відшкодування понесених збитків слід стягнути суму, сплачену за придбання квартири 50000,00 грн., вказану в договорі купівлі-продажу. Стосовно заявлених вимог про стягнення з [PERSON] витрат, понесених на поліпшення майна, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Верховний Суд у своїй постанові від 12.02.2020 року по справі № 761/17142/15-ц зазначив, що тлумачення частини третьої статті 390 ЦК України дає підстави дійти висновку, що витрати, про які вказується у цій частині по-перше, стосуються утримання або збереження майна; по-друге, вони мають бути необхідними, а не зайвими або навіть корисними; по-третє, мають бути здійсненими добросовісним або недобросовісним набувачем (володільцем). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі № 910/15521/17 зроблено висновок, що «під поняттям «необхідні витрати» розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не «необхідні», відшкодуванню не підлягають». Застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 444/1725/16-ц, провадження № 61-31110св18. Отже, в даному випадку, [PERSON] мав довести суду, що витрати, про які він зазначає, по-перше, стосуються утримання або збереження майна (квартири); по-друге, вони мають бути необхідними, тобто такими, що необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності; по-третє, мають бути здійсненими саме ним, як набувачем (володільцем) квартири. Проте [PERSON] відповідних доказів суду не надає. Посилання позивача на те, що 13.12.2018 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір № СО6243, то з даного договору не можливо встановити мету придбання ПВХ конструкцій, зокрема чи були вони придбані для встановлення в спірній квартирі чи для іншої мети. Згідно товарних чеків, які містяться в матеріалах справи позивачем було сплачено 51460,00 грн., однак дані чеки не можна вважати належним доказом оплати робіт, передбачених договором. Відповідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial