Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

I. Вимоги та заперечення сторін. 1. Позивачка зазначає, що з 1987 р. по 2008 р. перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого [INFO] народила доньку [PERSON] . Стверджує, що відповідач протягом тривалого часу не проживає з сім`єю, донькою не цікавиться, зв`язок не підтримує, матеріальної допомоги на її утримання не надає, у зв`язку з чим неможливо отримати від нього дозвіл на виїзд дитини за кордон. Повідомила, що наразі разом з донькою мешкає в Польщі, де дитина навчається в школі. Має намір поїхати з дочкою у відпустку та на лікування до іншої країни, повернутись до України, а потім знову поїхати до Польщі для продовження дитиною навчання. Просила дозволити органам міграційної служби без згоди батька оформити документи для виїзду неповнолітньої [PERSON] за межі України, надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька до досягнення нею повноліття. 2. Відповідач позов не визнав. Зазначив, що батьківські обов`язки виконує, ніколи не заперечував проти виїзду [PERSON] за кордон. Більш того, надав позивачці згоду на перетинання кордону разом з дитиною у вересні 2018 року терміном до 20 вересня 2019 року, проте позивачка до України не повернулась. 3. Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Маріупольської міської ради, залучений до участі в справі як третя особа, просив слухати справу без участі його представника та вирішити спір на розсуд суду. II. Щодо фактів. 4. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с17.) 5. Шлюб між ними розірвано 18.11.2008 року (а.с.18) 6. Судовим наказом Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.12.2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньою дитини [PERSON] , [INFO] стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів щомісячно (а.с.19) 7. Відповідач надав позивачці нотаріально посвідчену згоду на тимчасову поїздку до Республіки Польщі та інших країн Шенгенської угоди й повернення до України малолітньої дочки [PERSON] у супроводі її матері строком до 20 вересня 2019 року (а.с.57). 8. Позивачка до України у визначений час не повернулась і наразі з дочкою залишається в Республіці Польща, де має трудовий договір з ТОВ «Proseat» на строк з 25.01.2018 року по 24.10.2020 р. (а.с. 114-117 ) 9. Рішенням Сілезького Воєводи від 11.12.2019 року [PERSON] та її дітям [PERSON] та [PERSON] надано дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Польща (а.с. 118-129). 10. Довідкою про реєстрацію на тимчасове проживання від 27.12.2019 року (кінцевий термін реєстрації - 24 жовтня 2020 року) засвідчено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 130-132). 11. Донька сторін [PERSON] є вихованцем Психопрофілактичної спільноти в Бєльсько-Бялі «Креативна вулиця» з 09.05.2019 року, бігло володіє польською мовою, добре почуває себе в групових та індивідуальних роботах (а.с. 83-85, 139-141) 12. З довідки початкової школи № 3 м. Бельсько-Бяла від 10.10.2019 року вбачається, що учениця [PERSON] дуже швидко акліматизувалась у новому середовищі, розуміє польську мову, швидко читає та пише. Встановила контакти з ровесниками, має коло друзів у школі, є членом Шкільного туристичного кружка, була кандидатом у Шкільне самоврядування (а.с. 77-79). 13. З довідки відділу психопрофілактичного товариства у м. Бєльсько-Бяла від 07.10.2019 року вбачається, що [PERSON] є учасницею «Креативної вулиці». Дитина є товариською, швидко адаптувалась в середовище підлітків, вільно володіє польською мовою, регулярно відвідує заняття театральної групи, де має можливість розвивати свій акторський талант і практикувати навички співпраці в групі. (а.с. 142-144). 14. За оцінкою психолога від 08.10.2019 року неповнолітня [PERSON] , яка мешкає у м. Бєльсько-Бяла разом з братом [PERSON] з вересня 2018 року, позитивно пристосовується до нових життєвих обставин, набагато краще почуває себе у Польщі, розвинула мовні вміння, які дозволяють їй вільно почувати себе у навчанні та побутових відносинах з ровесниками. Дівчинка вважає, що життя в Польщі для неї та матері значно легше за матеріальними та суспільними обставинами, вона не бажає повертатись до України та проживати з батьком, який, за її словами, протягом тривалого часу не підтримував із нею стосунків, вона була свідком запальної поведінки батька, що викликає в неї почуття загрози. (а.с. 80-82). 15. За таких обставин повернення дівчинки до України та розлучення із матір`ю та братом тягне за собою серйозний ризик провалу розвитку дитини. Наразі психологічний стан дівчинки після переїзду стабілізувався, чергові зміни можуть порушити систему душевної стійкості (а.с. 136-138). 16. Відповідач надав нотаріально посвідчену згоду на тимчасову поїздку до Республіки Польщі та інших країн Шенгенської угоди, і повернення до України малолітньої дочки [PERSON] у супроводі її матері строком до 20 вересня 2019 року (а.с. 57)., довідку про отримання путівки для себе та дітей у пансіонат «Азов`є» з 14.06.2019 по 15.06.2019 року (а.с. 93), чеки про сплату аліментів позивачці (а.с. 95-98). III. Щодо права. 17. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК), згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. 18. Згідно з нормами ст. ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 19. Нормами статей 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. 20. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 21. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. 22. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 23. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. 24. Ухвалюючи рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції, консолідувавши ті підходи й принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. 25. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). 26. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. 27. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 28. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. 29. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. 30. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 31. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. 32. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. IV. Висновки суду. 33. За змістом наведених нормативних положень дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретну поїздку з певною метою та чітко визначеним періодом перебування за кордоном. 34. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон до будь-якої країни світу без згоди та супроводу батька на строк, що сягає кількох років, як того вимагає позивачка у цій справі, створює ситуацію невизначеності та порушує розумний баланс між бажанням матері безперешкодно переміщуватися з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, та забезпеченням права останнього на спілкування з дитиною. 35. При цьому суд звертає увагу на те, що позивачка має реєстрацію на тимчасове проживання у Республіці Польща до 24 жовтня 2020 року. 36. Суд також не залишає поза увагою те, що позивачка порушила вимоги закону та умови наданого відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон і не повернула її своєчасно до України. 37. Однак, на переконання суду, інтереси дитини за будь-яких обставин переважують допущене матір`ю правопорушення, відповідальність за яке не може перекладатися на дитину. Водночас, суд, серед іншого, бере цю обставину до уваги при визначенні умов виїзду дитини за межі України та терміну перебування її за кордоном. 38. Зважаючи на те, що [PERSON] проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує її повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; враховуючи думку дитини, яка тривалий час провела у Польщі, пристосувалася до нових життєвих обставин, розвинула мовні вміння, які дозволяють їй вільно почувати себе у навчанні та побутових відносинах з ровесниками; враховуючи думку дитини, яка вважає, що життя в Польщі для неї та матері значно легше за матеріальними та суспільними обставинами та не бажає проживати з батьком, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. 39. При встановленні строку тимчасового перебування [PERSON] за межами України, суд насамперед виходить з інтересів дитини, а також ураховує рівноправність батьків щодо дітей. 40. З урахуванням наведеного розумно буде дозволити [PERSON] закінчити навчальний рік у Республіці Польща, після чого до 01 липня 2020 року повернути дитину до місця постійного проживання в Україні, що уможливить зустріч та спілкування батька з дочкою та дозволить матері, за наявності потреби, вирішити у встановленому законом порядку питання щодо повторного виїзду з дітьми до Польщі до початку нового навчального року. 41. Відповідачем не наведені обставини та не надані докази, що свідчили б про те, що надання дозволу на виїзд [PERSON] за кордон строком на зазначених умовах суперечить якнайкращим інтересам дитини. 42. Оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини за кордон, жодним чином не порушує права відповідача, який по суті заперечує проти тривалого виїзду дочки за межі України, оскільки такий дозвіл надається із визначенням країни та строку тимчасового перебування дитини за кордоном з обов`язковим її поверненням до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку. V. Щодо судових витрат. 43. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 44. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, суд стягує з відповідача на користь позивачки судовий збір у сумі 384, 20 грн. 45. На підставі викладеного,

Outcome: partial