Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

[PERSON] 13 травня 2015 року пред'явив позов до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин із [PERSON], визнання недійсним заповіту, складеного 28.11.2011 року [PERSON] на користь [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Рудківської державної нотаріальної контори, визнання за ним, позивачем, право власності на ? частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], котра померла [INFO]. У обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [PERSON] була його матір'ю, після смерті котрої відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами. Він, будучи спадкоємцем, 14 квітня 2015 року звернувся до Рудківської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак 24 квітня 2015 року отримав від нотаріуса повідомлення про те, що 3 лютого 2015 року заведено спадкову справу за заявою про прийняття спадщини за заповітом, подану [PERSON]. Також із цього повідомлення йому, позивачу, стало відомо про наявність заповіту, посвідченого 28.01.2011 року державним нотаріусом [PERSON], згідно з яким [PERSON] усе своє майно заповідає своєму сину [PERSON], [INFO]. Про існування вказаного заповіту йому не було нічого відомо, більше того, за життя мати [PERSON] вказувала свою волю, а саме те, що спадкоємцем всього належного їй майна буде він, позивач, так як він до дня її смерті проживав разом із матір'ю, здійснював догляд за нею та за її господарством, а після смерті здійснив її поховання. Мати ніколи не виказувала своєї волі про те, що спадкоємцем її майна може бути інший син [PERSON], оскільки він проживав окремо, приїжджав до неї вкрай рідко, крім того вони були у неприязних відносинах. Указаний заповіт повинен бути визнаний недійсним з тих підстав, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними на момент підписання заповіту, оскільки через стійкий розлад здоров'я не могла усвідомлювати те, що вона робить, так як у період з 2009 року і до дня смерті постійно зверталася до Рудківської лікарні зі скаргами на здоров'я, а саме: загальну слабкість, втомлюваність, зниження пам'яті, головний біль, головокружіння, шум у вухах, короткочасну втрату свідомості та колючі болі в ділянці серця. Крім того, у його, позивача, свідоцтві про народження у графі «мати» помилково записано ім'я матері [PERSON], однак насправді її ім'я [PERSON]. Встановлення факту родинних відносин між ним, позивачем, та [PERSON] необхідне для правильного вирішення цього спору, а в подальшому і для спадкування ним майна. У ході судового розгляду [PERSON] уточнив підставу позову, а саме, просив визнати недійсним вказаний заповіт унаслідок того, що мати не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними на момент підписання заповіту, а також збільшив розмір позовних вимог та просив визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,1401 га, наданої для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і садівництва, яка належала матері на підставі державного акта на право власності на землю. Під час судового розгляду [PERSON] та його представник у підтримання своїх позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві та доповненнях до позовної заяви. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що мати сама виявила бажання скласти заповіт в його користь, примусу ніякого з його боку не було. Позивач та члени його сім'ї, після того як забралися від [PERSON], перебували з нею у неприязних відносинах. Також пояснив, що не бачив у матері будь-яких ознак психічного захворювання чи неадекватної поведінки. Зі слів матері йому, відповідачу, стало відомо, що вона склала у його користь заповіт, а до нотаріуса вона ходила у супроводі сусідів. Третя особа - державний нотаріус Рудківської державної нотаріальної контори [PERSON] пояснив, що [PERSON] у 2011 році звернулася до нього з проханням посвідчити заповіт, що він і зробив. Він неодноразово спілкувався з нею, оскільки вона приходила до нього, щоб з'ясувати перелік документів, необхідних для складання заповіту, завжди приходила сама. Перед самим складанням заповіту [PERSON] прийшла до нього, розмова та поведінка її були нормальними і не викликали жодних сумнівів. Крім того, вона самостійно прочитала заповіт та підписала його. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та третьої особи, показання свідків, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 61 цього Кодексу встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Із свідоцтва про смерть відомо, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 4). Із свідоцтва про народження видно, що матір'ю позивача записана [PERSON] (а.с. 5). Однак із медичної карти амбулаторного хворого, довідок, виданих виконавчим комітетом Рудківської міської ради та показань свідків [PERSON] і [PERSON] вбачається, що [PERSON], котра померла [INFO] була матір'ю [PERSON], а її ім'я у деяких документах записано [PERSON] (а.с. 10, 13). Відповідач [PERSON] також ствердив той факт, що [PERSON] була матір'ю [PERSON] Із заповіту, посвідченого 28 січня 2011 року державним нотаріусом Рудківської державної нотаріальної контори Слишом Л.Т., відомо, що [PERSON] заповіла все своє майно своєму сину [PERSON], [INFO] (а.с. 82). Відповідно до ст.ст. 202, 204, 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином і він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 225 цього Кодексу правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Частиною другою статті 1257 ЦК України встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі N 6-131цс14 зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину. Отже, висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Із висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи вбачається, що 28 січня 2011 року на момент посвідчення заповіту [PERSON] психічними захворюваннями не страждала та могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а.с. 169-171). Даний висновок узгоджується із показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] відхилень у поведінці не мала, її поведінка відповідала стану її фізичного здоров'я та віку. Також із медичних карт амбулаторного та стаціонарного хворого не вбачається, що [PERSON] лікувалася у лікаря-психіатра та наявність у неї хворобливих розладів психічної діяльності, а відомо про те, що вона хворіла серцево-судинними захворюваннями. Крім того, [PERSON] у період 2010 - 2011 років самостійно зверталася до суду з позовними заявами про визнання [PERSON] та членів його сім'ї втратившими право на користування житлом у її будинку та приймала участь у судовому засіданні, що видно із цивільних справ №№ 2-1509/2010, 2-146/2011 та 2-1116/2011. Отже, позивачем не доведено про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Із реєстраційних посвідчень та державного акта на право приватної власності на землю вбачається, що унаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входять: житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS], а також земельна ділянка площею 0,1401 га, надана для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і садівництва, що розташована на території Рудківської міської ради Самбірського району (а.с. 92, 95, 98). У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Оскільки відмовляється у позові [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного 28.11.2011 року [PERSON] на користь [PERSON], то позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на ? частину спадкового майна не підлягають задоволенню, так як відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті і тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Outcome: partial