Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

[PERSON] 31.05.2018 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивований тим, що 26.04.1991 року між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб. У спільному шлюбі [INFO] року народилася донька [PERSON] 15.08.2008 року між [PERSON] і АТ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки, за яким було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Дана квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування від 29.07.2008 року. 12.12.2011 року між ТОВ «Кей-Колект» і АТ «Укрсиббанк» укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, згідно якого ТОВ «Кей-Колект» набув статусу іпотекодержателя за вищезгаданим договором іпотеки. Однак укладений між [PERSON] і АТ «Укрсиббанк» договір іпотеки від 15.08.2008 року не враховує інтереси малолітньої [PERSON], яка проживала у даній квартирі під час укладення договору іпотеки. Позивач зазначає, що відповідно до положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків, тому [PERSON] належить право проживання і користування квартирою, яка передана в іпотеку. Тому договір іпотеки є недійсним, оскільки порушує права малолітньої [PERSON] У зв'язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визнати недійсним укладений між [PERSON] і АТ «Укрсиббанк» договір іпотеки від 15.08.2008 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 5-806; скасувати запис про іпотеку № 7747812 від 13.08.2012 року та запис про обтяження (заборона на нерухоме майно) № 7747812 від 15.08.2008 року; стягнути судові витрати. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник ТОВ «Кей-Колект» заперечив проти задоволення позову в звязку з безпідставністю та необгрунтованістю. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, 26.04.1991 року між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно, серії [NUMBER] від 03.11.2009 року, відповідний актовий запис № 917. У спільному шлюбі [INFO] року народилася донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно, серії [NUMBER] від 12.03.2014 року, відповідний актовий запис № 3306. 15.08.2008 року між [PERSON] і АТ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки, за яким було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Дана квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування від 29.07.2008 року. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Як зазначено вище 15.08.2008 року між [PERSON], який є батьком [PERSON], [INFO] і АТ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки, за яким було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Дана квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування від 29.07.2008 року. 12.12.2011 року між ТОВ «Кей-Колект» і АТ «Укрсиббанк» укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, згідно якого ТОВ «Кей-Колект» набув статусу Іпотекодержателя за вищезгаданим договором іпотеки. На обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що при укладенні оспорюваного договору іпотеки були порушені права неповнолітньої [PERSON], якій належало право проживання та користування квартирою, яка була передана в іпотеку, оскільки не було надано попереднього дозволу органу опіки та піклування. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: 1) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків; 2) сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. З огляду на наведене, а також те, що батько неповнолітньої [PERSON], укладаючи договір іпотеки, не знав і не міг знати, що він не має права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, оскільки виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов'язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов'язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк. Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. [PERSON] не є співвласником квартири [ADDRESS]. Вона набула права користування житлом, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи такого права не позбавлена. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору. Крім того, суд звертає увагу, що як з'ясувалось в ході судового розгляду [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30.09.2010 року, актовий запис № 2548, вчинений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. Позивачем вимоги до іпотекодавця та його правонаступників не заявлялись, тобто, особа правонаступник сторони договору іпотеки від 15.08.2008 року в якості відповідача не залучалась, а суд згідно вимог ЦПК України позбавлений можливості залучити співвідповідача, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed