Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якому просив визнати відмову відповідача у наданні згоди на виїзд за межі України неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] неправомірною та дозволити виїзд [PERSON], [INFO] за межі України без згоди батька [PERSON]. 17.06.2014 року Іллінецьким районним судом Вінницької ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги за даним позовом задоволено. За результатами розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 29.08.2017 року скасовано заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області у справі № 131/926/14-ц за позовом [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON], треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки і піклування Іллінецької районної державної адміністрації, опікунська рада при виконавчому комітеті Іллінецької міської ради Вінницької області про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька та призначено справу до розгляду в загальному порядку. В ході розгляду справи представник позивача [PERSON] подав позовну заяву із змінами від 22.01.2018 року та просить визнати відмову [PERSON] у наданні згоди неповнолітній [PERSON], [INFO] на виготовлення паспорту громадянина України на виїзд за кордон до Республіки Португалія терміном на три роки в супроводі матері [PERSON] неправомірною та надати неповнолітній [PERSON] 20.01.2007 року дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України на виїзд за кордон та дозвіл на виїзд закордон до Республіки Португалія терміном на три роки без згоди батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON]. Заява [PERSON] вмотивована тим, що його довірителька разом зі своїм теперішнім чоловіком [PERSON] та дитиною [PERSON] проживають в Республіці Португалія. ЇЇ донька [PERSON] ходить там до школи та до спортивної школи по синхронному плаванню, відтак на його думку має всі необхідні умови для повноцінного розвитку. При цьому відповідач [PERSON] без вагомих, на думку представника позивача причин відмовляється надати згоду на виїзд дитини за кордон, а також згоду на виготовлення дитині документу для виїзду за кордон, що позбавляє його довірительку можливості приїхати в Україну. З огляду на те, що такі дії відповідача на думку представника позивача порушують права дитини він звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просять їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі. При цьому відповідач [PERSON] пояснив, що раніше вже надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон. На даний час дитина знаходиться за межами України, однак дозволу на її виїзд він не давав, а рішення суду на підставі якого такий дозвіл було надано на даний час скасоване, тому він вважає, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон позбавить його можливості спілкуватися з нею. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - опікунської ради при виконавчому комітеті Іллінецької міської ради Вінницької області Столяр А.С. пояснила, що на її думку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині надання дозволу на виготовлення паспорта громадянина України на для виїзду за кордон [PERSON], у вирішенні решти позовних вимог покладається на розсуд суду. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки і піклування Іллінецької районної державної адміністрації [PERSON] пояснила, що на її думку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині надання дозволу на виготовлення паспорта громадянина України на для виїзду за кордон [PERSON], у вирішенні решти позовних вимог покладається на розсуд суду. Розглянувши матеріали цивільної справи, заслухавши покази сторін, дослідивши представлені докази суд приходить до слідуючого висновку. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.7), який було розірвано 11.06.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.8). У вказаному шлюбі сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про її народження де вони вказані батьками останньої (а.с.9). Як встановлено з пояснень сторін дитина [PERSON] спільно з матір'ю [PERSON] з 2011 року тимчасово проживають в республіці Португалія, де дитина навчається, на що відповідач своєї згоди не надає, вказана обставина викликала необхідність звернення позивача до суду. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання за рішенням суду дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 12 квітня 2017 року в справі № 235/139-16-ц. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків (одноразовий), однак із визначенням періоду його початку і закінчення, який при прийнятті рішення про надання такого дозволу суд має зазначати відповідно до наданих позивачем документів. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, однак згідно позовних вимог, позивачем не зазначено конкретний проміжок часу протягом якого дитина має знаходитись за межами України, а саме в республіці Португалія. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. у справі №628/1973/16-ц було підтверджено правомірність відмови судів першої та апеляційної інстанцій у задоволенні позовних вимог матері про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки вона, заявляючи вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, не визначила загальний термін надання такого дозволу, не зазначила часового проміжку перебування дитини в іноземній державі. Судом встановлено, що за таких обставин виїзд дитини за кордон фактично позбавить її батька можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. На підтвердження мети поїздки дитини за кордон до суду необхідно подати документи (письмові докази), які підтверджуватимуть дійсність намірів такої поїздки, а також що вона буде в інтересах дитини. Такими документами можуть бути наступні: квитки; довідка про бронювання квитків; документи, що підтверджують бронювання місць у готелі на час перебування в іноземній країні; довідка про доходи, що підтверджує фінансову спроможність одного з батьків забезпечити відпочинок (поїздку) дитини; документи, що підтверджують родинні зв'язки з особами, до яких має приїхати дитина з метою родинного спілкування та відпочинку; довідка з медичного закладу про те, що дитина перебуває на обліку у лікарів як така, що постійно хворіє і потребує щорічного оздоровлення або відновного лікування за кордоном; довідка із закладу освіту про те, що дитина поглиблено вивчає іноземну мову тощо. Враховуючи викладене в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною відмови відповідача та наданні права на виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON] без згоди батька в супроводі матері слід відмовити. При цьому суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги в частині визнання протиправною відмови відповідача у наданні дозволу на виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон неповнолітньої [PERSON] та надати дозвіл на виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, оскільки таке право гарантоване Конституцією та не може бути обмеженим. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Судовий збір за На підставі викладеного, згідно ст. ст. 141, 153, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved