Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 28 травня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2000 року позивачці належить на праві власності квартира [ADDRESS] , 18 жовтня 2007 року [PERSON] (онук позивачки) отримано в банку кредит в сумі 15\~000 доларів США з урахуванням майнового поручительства [PERSON] уклала договір іпотеки з цим же АКІБ «Укрсиббанк», предметом цього договору була саме вказана квартира позивачки. Кредит погасили, боргів перед банком не мають, але документи про це не збереглися. Банк вважав, що є борги по вказаному договору і звернули стягнення на предмет іпотеки, а потім електронними торгами продав вказане житло і його власником став відповідач [PERSON] .. Позивач вважає вказане незаконним, оскільки борги банку погашали з онуком, про договори банку не знали, відчуження житла відбулося в період обтяження і діяв мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки, в квартирі позивачка мешкає з дітьми, порушуються їх права; іншого житла вона не має. Оскільки даний об`єкт нерухомого майна за іпотечним договором був передані позивачем в іпотеку відповідачу - банку, тоді таким чином відбулось звернення на них стягнення в позасудовому порядку. Рішення про реєстрацію права власності на них за цим відповідачем (банком) прийняв відповідач - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., виконуючи функції державного реєстратора. Позивач вважає, що рішення приватного нотаріуса ДМНО про реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за банком, а потім і за відповідачем є неправомірним і підлягає скасуванню, оскільки згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Проте позивач не отримав від відповідача, банку, жодної такої вимоги, що має значення для вчинення дій з реєстрації права власності в порядку звернення стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку. Згідно із ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. А зміни до цієї правової норми були внесені Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року, відповідно до яких відповідне застереження в іпотечному договорі за своїми правовими наслідками почало прирівнюватися до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відтак, реєстрація права власності відповідача на об`єкти нерухомості в порядку звернення стягнення на предмети іпотеки без укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є незаконною. \~ \~ \~ \~Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню його законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим; просив суд визнати неправомірним і скасувати рішення приватного нотаріуса ДМНО Кокосадзе Л.В. про державну реєстрацію права власності на її квартиру за банком і за [PERSON] і скасувати запис про реєстрацію права власності за відповідачем на вказане житло, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав надані до суду заперечення (відзив на позов), в яких зазначили, що позовні вимоги є безпідставними, надуманими та необґрунтованими, при укладанні угод керувалися положеннями діючого законодавства України, у зв`язку з чим, жодних прав та законних інтересів позивача ними не порушувалося, тому просили суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Приватний нотаріус ДМНО Кокосадзе Л.В. і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, позовні вимоги фактично підтримали, прав та законних інтересів позивача ними не порушувалося, не заперечували проти слухання справи за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представників вказаних відповідача і третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що, як стверджує представник позивача, на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2000 року позивачці [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] , 18 жовтня 2007 року [PERSON] (онук позивачки) отримано в банку кредит в сумі 15\~000 доларів США з урахуванням майнового поручительства [PERSON] уклала договір іпотеки з цим же АКІБ «Укрсиббанк», предметом цього договору була саме вказана квартира позивачки. Кредит погасили, боргів перед банком не мають, але документи про це не збереглися. Банк вважав, що є борги по вказаному договору і звернули стягнення на предмет іпотеки, а потім електронними торгами продав вказане житло і його власником став відповідач [PERSON] .. Позивач вважає вказане незаконним, оскільки борги банку погашали з онуком, про договори банку не знали, відчуження житла відбулося в період обтяження і діяв мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки, в квартирі позивачка мешкає з дітьми, порушуються їх права; іншого житла вона не має. Оскільки даний об`єкт нерухомого майна за іпотечним договором був передані позивачем в іпотеку відповідачу - банку, тоді таким чином відбулось звернення на них стягнення в позасудовому порядку. Рішення про реєстрацію права власності на них за цим відповідачем (банком) прийняв відповідач - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., виконуючи функції державного реєстратора. Позивач вважає, що рішення приватного нотаріуса ДМНО про реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за банком, а потім і за відповідачем є неправомірним і підлягає скасуванню, оскільки згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Проте позивач не отримав від відповідача, банку, жодної такої вимоги, що має значення для вчинення дій з реєстрації права власності в порядку звернення стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку. \~ \~ \~ \~Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню його законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач вважає, що його права порушено, виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст.\~319\~ЦК України власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд.\~ Відповідно\~до ч.1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У цій справі позивач просить визнати незаконною та скасувати проведену державним реєстратором державну реєстрацію права власності на нерухоме майно позивача за банком. Такий спір не є спором учасників публічно-правових відносин. Реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію права власності на будинок, не мав публічно-правових відносин з позивачем, оскільки така реєстрація права відбувалася за АКІБ «Укрсиббанк», потім за [PERSON] , а не за позивачем. Позивач\~обґрунтував позов незаконністю вибуття у позивача права власності на своє нерухоме майно та відсутністю у цього банку правомірного інтересу щодо реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спір має приватноправовий характер, а з огляду на суб`єктний склад сторін цього спору його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства. Близькі за змістом висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 826/14433/16 (К/9901/7474/18), від 11 квітня 2018 року у справі № 826/366/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 15 травня 2018 року у справі № 826/2691/16, від 22 серпня 2018 року у справі № 820/4673/16, від 28 серпня 2018 року № 826/7122/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 816/1604/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 826/9963/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 826/10475/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1017/16, 16 січня 2019 року у справі №\~755/9555/18,\~від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Щодо порушення порядку державної реєстрації права власності. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) кожна особа має право в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нова редакція ЦПК України, а саме ст. 19 передбачає можливість визнання дій держреєстраторів щодо реєстрації прав власності недійсними. Правові відносини даного спору регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» й Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».\~Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої\~статті 18 вказаного Закону\~у тій же редакції). Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 частини першої\~статті 10 вказаного Закону\~у зазначеній редакції): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої\~статті 10 того ж Закону\~у відповідній редакції). Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої\~статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Так, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зокрема, подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі (пункт 57 затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127\~Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на майно за банком /відповідач/). \~\~\~\~\~\~\~\~У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої\~статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за кооперативом). Отже, за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за цим банком, така реєстрація була б проведена з порушенням вимог\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції. Щодо правомірності набуття [PERSON] права власності на предмет іпотеки на підставі відповідного іпотечного застереження. Зважаючи на те, що [PERSON] узятих на себе зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 11236882000 від 18 жовтня 2007 року (кредитний договір) належним чином не виконав, у зв`язку із чим виникла заборгованість зі сплати кредиту, яка станом на 11 січня 2019 року становила: заборгованість по тілу кредиту - 343\~130.17 грн., що по курсу НБУ станом на 11 січня 2019 року становить 12208.29 доларів США; заборгованості по нарахованим відсоткам за кредитом 727742.31 грн., що по курсу НБУ станом на 11 січня 2019 року становить 25\~742.43 доларів США; пеня - 141\~471.99 грн. 16 січня 2019 року [PERSON] , який є правонаступником усіх майнових прав за Договором про надання споживчого кредиту № 11236882000 від 18 жовтня 2007 року, Договором іпотеки № 11236882000/11236905000/2/3 від 18 жовтня 2007 року (договір іпотеки), Договором поруки № 11236882000/П1 та Договором поруки № 11236882000/П2, склав та направив [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням та описом вкладень письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, яка містила відомості про прострочену заборгованість [PERSON] по поверненню кредиту, вимогу про усунення порушення зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності у разі невиконання законних вимог нового кредитора. Вказана вимога була отримана [PERSON] 28 січня 2019 року, що підтверджується відповідними відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення. Також, аналогічна за своїм змістом вимога про усунення порушення основного зобов`язання була направлена [PERSON] та отримана ним особисто 05 березня 2019 року, що також підтверджується відповідними відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення. Протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги [PERSON] і по теперішній час кредитний борг а ні [PERSON] , а ні його поручителями сплачений не був. У зв`язку із невиконанням [PERSON] - та [PERSON] вимоги про повернення кредитних коштів, в квітні 2019 року [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В. із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45.8 кв. м., жилою площею 27.2 кв. м., у зв`язку з чим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В. було прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на зазначену вище квартиру за [PERSON] з відкриттям відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна. За змістом положень ч. 1 ст. 526 та ст. 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ст. 589 ЦК та ч. 1 ст. ЗЗ Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 Закону України «Про іпотеку», зокрема у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», зокрема аналіз положень ст. 33, 36 - 39 цього Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог і потекодержателя. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя \~ \~ \~ \~залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Частинами 1-3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі- продажу. Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у складі Судової палати у цивільних справах у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6- 3034цс16. Відтак процедура звернення [PERSON] права власності на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у Договорі іпотеки № 11236882000/11236905000/2/3 від 18 жовтня 2007 року, була здійснена при повному дотриманні вимог ст. 12, 35, 37 Закону України «Про іпотеку». Щодо рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 3960017608520, яке є належним, допустимим та достовірним доказом. Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 затверджено «Правила надання послуг поштового зв`язку» (Правила надання послуг поштового зв`язку), які визначають порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними. Відповідно до п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, поштове відправлення з оголошеною цінністю - реєстрований лист (рекомендований лист), бандероль, посилка, прямий контейнер, які приймаються для пересилання з оцінкою вартості вкладення, визначеною відправником. Повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача. Також, положеннями п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку встановлено, що одержувач - адресат або особа, уповноважена ним на одержання поштового відправлення Згідно п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату особисто, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. За змістом ч. 2 ст. З Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Також, пунктом 61 «Правил надання послуг поштового зв`язку» зазначено, що у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. Опис вкладення в цінний лист з повідомленням про вручення [PERSON] поштового відправлення № 3960017608520 містить підпис працівника поштового зв`язку та відбиток календарного штемпеля об`єкта поштового зв`язку, що підтверджує направлення вимоги про усунення порушення зобов`язань іпотекодавцю. В матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № \~ \~ \~ \~3960017608520 містить відмітку (підпис) уповноваженого працівника об`єкта поштового зв`язку про вручення поштового відправлення із вимогою про усунення порушення зобов`язань особисто, також міститься прізвище позивача про отримання цих поштових відправлень, написане власноруч. Відтак, є всі підстави стверджувати, що таке поштове відправлення було вручено та отримано іпотекодавцем [PERSON] особисто, а тому вона була належним чином повідомлена про зміст вимоги [PERSON] про усунення порушення зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 11236882000 від 18 жовтня 2007 року з одночасним попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. \~ \~ \~ \~Позивач, на якого в силу ст. 12, 89 ЦПК України покладено тягар доказування, жодним чином не спростував обставин вручення особисто [PERSON] рекомендованого поштового відправлення № 3960017608520. Отже, оскільки [PERSON] покладений на іпотеко держателя обов`язок щодо письмового повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення боржником вимог нового кредитора про погашення заборгованості за кредитним договором, виконаний, є доведеним та не спростованим належними та допустимими доказами факт отримання [PERSON] 28 січня 2019 року вимоги про усунення порушення зобов`язань, оскільки це підтверджується витягами з офіційного сайту АТ «Укрпошта» про отримання [PERSON] поштового відправлення № 3960017608520, а також власноручним підписом та написом прізвища позивача на рекомендованому повідомленні про вручення вказаного поштового відправлення, що містяться в матеріалах справи. Щодо правомірності прийняття рішення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В. при реєстрації права власності за [PERSON] . Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 10 цього Закону державним реєстратором є нотаріус. Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з п. 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Отже, на виконання вищезазначених вимог закону AКІБ «Укрсиббанк» діяв з дотриманням вимог п. 61 Порядку № 1127 і ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та приватному нотаріусу ДМНО Кокосадзе Л.В. були надані всі необхідні документи. Відповідно до ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації (п. 1); перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п. 2). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно. У статті 46 Закону України «Про нотаріат» зазначено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пунктом 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553 та в редакції дійсній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за [PERSON] ) встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця - була направлена [PERSON] на адресу [PERSON] 16 січня 2019 року; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення за № 3960017608520 з описом вкладення в цінний лист, що підтверджує отримання [PERSON] 28 січня 2019 року письмової заяви-вимоги [PERSON] про усунення порушень зобов`язання; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу) в даному випадку сторонами не оформлювалась. Відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Відтак, оскільки [PERSON] для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в повному обсязі було надано зазначені вище документи, разом із документами що посвідчують особу заявника, а також оригінали первинних правочинів - у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. були відсутні підстави для відмови у вчиненні такої нотаріальної/реєстраційної дії відповідно до норм законодавства. У зв`язку з чим, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 46463461 від 15 квітня 2019 року було прийняте приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В. з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності - відсутні. Щодо неможливості застосування до спірних правовідносин мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. У пункті 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за [PERSON] ) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо: таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. В порушення ст. 89 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження використання спірної квартири як місця його постійного проживання (наприклад Акт відповідної житлово-експлуатаційної компанії/ акт ОСББ, нотаріально посвідчені заяви сусідів тощо). Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення. Таким чином, наявність у позивача відповідного штампу в паспорті про реєстрацію місця постійного проживання не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала, а також не може бути підтвердженням того, що така особа дійсно там проживає. Отже, вище наведені доводи свідчать про неможливість застосування в даному випадку норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за [PERSON] ) передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. За змістом ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс 19) зазначено, що закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві [PERSON] не піддає сумніву та не оспорює законність та дійсність Договору №1090/К купівлі продажу майнових прав, Договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 11236882000/11236905000/2/3 від 11 січня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за реєстровим № 8, двох Договорів про відступлення майнових прав за договорами поруки від 11 січня 2019 року, Договору про надання споживчого кредиту № 11236882000 від 18 жовтня 2007 року, Договору іпотеки № 11236882000/11236905000/2/3 від 18 жовтня 2007 року, Договору поруки № 11236882000/П1 та Договору поруки № 1 1236882000/П2, які є дійсними в силу презумпції правомірності правочину закріпленої у ст. 204 ЦК України, натомість просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 46463461 від 15 квітня 2019 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., щодо реєстрації права власності на спірне майно, що по суті положень Закону України «Про іпотеку» є правовим наслідком задоволення вимог іпотекодержателя (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем). За змістом пунктів 2.1.1. та 2.1.2. укладеного Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, а у разі невиконання позичальником вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором - звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.2. Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року сторони встановили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем або на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться у розділі 5 цього договору. Так, умовами Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року сторони визначили три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішення суду (пункти 4.2. та 4.5. Договору іпотеки); за виконавчим написом нотаріуса (пункти 4.2. та 4.5. Договору іпотеки); згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодерджателя, що здійснюється шляхом передачі іпотекодерджателю права власності на предмет іпотеки (п. 5.3. Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року), або шляхом продажу іпотекодерджателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (п. 5.4 Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року), що також узгоджується з положеннями Закону України «Про іпотеку». Отже, Договір іпотеки від 18 жовтня 2007 року містить відповідне застереження, яке надає Іпотеко держателю [PERSON] право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому покладений на іпотекодержателя іпотечним застереженням обов`язок щодо письмового повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення ним вимог про погашення заборгованості за кредитним договором, ним виконаний. Частиною першою ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином [PERSON] обрав позасудовий спосіб захисту своїх порушених прав кредитора щодо виконання боржником грошових зобов`язань, забезпечених іпотекою та звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Тлумачення вищенаведених положень закону та умов Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року свідчить про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, який передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановляючи Ухвалу від 22 січня 2020 року у справі № 760/18364/16-ц (провадження № 61-2792 св 19), обґрунтовуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку з необхідністю відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Отже, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем не здійснювалося, і [PERSON] як новий іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності у добровільному порядку за згодою Позивача на підставі застереження у іпотечному договорі. Відтак рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за [PERSON] прийняте за згодою позивача. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, розглядаючи справу № 760/18364/16-ц (провадження № 61-2792 св 19), прийшов до висновку, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Оскільки, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору, а тому доводи наведені [PERSON] у позові про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в Договорі іпотеки від 18 жовтня 2007 року шляхом набуття [PERSON] права власності на спірне майно було здійснено незаконно - є таким, що суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки по суті вимагають від кредитора попередньо отримання двох погоджень, а саме спочатку на укладення іпотечного застереження, а потім ще й на виконання цього погодження, що не відповідає принципу добросовісності (пункт 6 статті З ЦК України) як певного стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення та забороняє суперечливу поведінку, яка базується ще на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Очевидно, що дії позивача, який оспорює дії приватного нотаріуса щодо реєстрації такого права за кредитором, суперечить його попередній поведінці, а саме підписанню пунктів 2.1.1. та 2.1.2., розділів 4 та 5 укладеного між сторонами договору іпотеки, згідно з яким позивач (іпотекодавець [PERSON] ) безумовно погодилась з тим, що іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання строку виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. А тому зазначені у позові твердження щодо порушення прав та інтересів іпотекодавця [PERSON] внаслідок не дотримання [PERSON] та приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В. процедури набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки є не доведеними, необгрунтованими та об`єктивно суперечать наявним в матеріалах справи доказам. Невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Водночас, у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду вкотре звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту мас приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Так, відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18 вчергове нагадує, що у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (п. 85, 114, 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадженням № 14-208цс18). Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 резюмувала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за банком). Суд звертає увагу на те, що заявлена позовна вимога про визнання протиправним і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на вказане позивачем нерухоме майно за банком фактично стосується запису про це право. \~\~\~\~\~\~\~\~Саме скасування такого запису, а не рішення чи права власності, є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення\~державного реєстратора\~про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а). \~ \~ \~ \~Не передбачає закон і зобов`язання суду внести запис про скасування цієї державної реєстрації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тим більше, що позивачем не заявлено вимог про зобов`язання вчинити певні дії; позовні вимоги в цій частині не змінювалися і не уточнювалися, а суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, діє лише в межах заявлених позовних вимог. Отже, позовні вимоги [PERSON] про скасування рішення Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності на спірне майно є неефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, стосовно доводів позивача про здійснення реєстрації за наявності арешту слід зазначити наступне. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 04 лютого 2018 року передбачено: стаття 10: Частину четверту статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнити пунктом 7 такого змісту: 7) державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотеко держателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотеко держателем. З огляду на викладене, можна дійти до висновку про те, що будь яких перешкод для іпотекодержателя - [PERSON] у застосуванні положень ст. 33-38 ЗУ «Про іпотеку», зокрема, визнання за собою права власності на забезпечене іпотекою майно Законом не передбачено, а тому зокрема дії приватного нотаріуса не містять ознак протиправності чи неправомірності, а позовні вимоги в цій частині, відповідно, є такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону чи договору і до задоволення не підлягають. З наведеного вбачається, що зазначені в позовній заяві обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, [PERSON] обрано невірний спосіб захисту порушеного права, а відтак у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності - необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони під час укладення договорів іпотеки досягли всіх істотних умов договору, та користуючись своїм волевиявленням, підписали Договори іпотеки. Крім того, зазначені договори іпотеки є чинними та не оспорені у встановленому законом порядку. Також у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 Верховний Суд України зазначив, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудових, а саме - на підставі виконавчого напису нотаріуса та відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року за наслідками розгляду питання щодо відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851 цс 15. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст.\~182\~ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі\~ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст.\~8\~Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності\~до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] і приватного нотаріуса ДМНО Кокосадзе Л.В., третя особа [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed