Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

[PERSON] 09.01.2018 року звернулась із позовом до суду до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус ХМНО Васікова Л.Є. про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, визначення спільного сумісного майна, поділ спільного сумісного майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на Ѕ нежитлової будівлі літ. «В-3» загальною площею 553,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2018 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2018 задоволено заяву позивача про забезпечення позовних вимог, накладено заборону відчуження на спірну нежитлову будівлю. 29.03.2018 року до суду подано відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Лаєвської М.Л., в яких просить застосувати строк позовної давності та заперечує по суті всіх позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою від 20.04.2018 судом відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про зустрічне забезпечення позову. Ухвалою від 26.04.2018 розглянуто заяву представника [PERSON] - адвоката Ус В.В. про повернення судового збору. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Київського районного суду м. Харкова від 06.07.2018, вказана справа розподілена в провадження судді Губської Я.В. 18.09.2018 по суду подано письмові пояснення по справі представника [PERSON] - адвоката Ус В.В., в яких [PERSON] не заперечує щодо визнання факту його спільного проживання з [PERSON] однією сім*єю, вели спільне господарство, мають 3 спільних дітей, а також мали фінансові відносини, і також не заперечує надання [PERSON] грошових коштів для здійснення реконструкції спільної будівлі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2018 задоволено клопотання представника відповідача та витребувано судом докази. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2018 судом відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про зустрічне забезпечення позову. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.01.2019 судом відмовлено в задоволенні повторного клопотання відповідача про зустрічне забезпечення позову. 05.02.2019 року позивачкою подано заяву про збільшення позовних вимог, де [PERSON] просить: - встановити факт спільного проживання однієї сім*єю без укладання шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 03.05.2005 року по 25.03.2015 року; -визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] нежитлову будівлю літ. «В-3» загальною площею 553,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]; - витребувати на користь [PERSON] з чужого незаконного володіння [PERSON], [PERSON] Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «В-3» загальною площею 553,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]; - поділити спільне сумісне майно [PERSON] і [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «В-3» загальною площею 553,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «В-3» загальною площею 553,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] від 15.02.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. (а.с. 1-5 т.3). 22.03.2019 року подано відзив представника відповідачів [PERSON], [PERSON], в я кому заперечують проти задоволенні позовних вимог. 26.03.2019 року позивачкою подане відповідь на відзив. 08.04.2019 року подано заяву про доповнення позовної заяви. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09.04.2019 задоволено клопотання про витребування доказів, виклик свідків, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON], закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судове засідання. 24.04.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Ходаковського Ю.В., в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та просить суд у задоволенні позову відмовити. 02.05.2019 року на виконання ухвали суду про витребування доказів третьою особою до суду надано копії договору купівлі-продажу нежитлової будівлі літ.В-3 в [ADDRESS], посвідченого ПН ХМНО Васіковою Л.Є. 15.02.2013. В обґрунтування своїх первісних та уточнених вимог позивач [PERSON] посилається на те, що з 03.05.2005 рік по 25.03.2015 рік включно, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувались один про одного, [PERSON] та [PERSON] проживали в [ADDRESS]. Від цивільного шлюбу мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] [PERSON] на праві приватної власності належала нежитлова будівля літ. «В-2» по [ADDRESS], загальною площею 205, 7 кв. м. Під час перебування у цивільному шлюбі за грошові кошти [PERSON] було реконструйовано нежитлову будівлю літ. «В-2» по [ADDRESS], загальною площею 205, 7 кв. м. в нежитлову будівлю літ. «В-3», загальною площею 553, 7 кв. м. . Для реконструкції даної нежитлової будівлі було витрачено особисті кошти [PERSON] Так, зокрема, [PERSON] було інвестовано в реконструкцію даної нежитлової будівлі 39000 дол. США, в 2007 році. На підтвердження факту інвестування [PERSON] грошових коштів у реконструкцію спірної нежитлової будівлі [PERSON] 08.11.2007 року [PERSON] було надано розписку про отримання останнім 39000 дол. США. Оскільки даних коштів не вистачало на закінчення повної реконструкції спірної нежитлової будівлі, в 2008 році [PERSON] отримав кредит в ПАТ «Райффайзен Банк .Аваль», в забезпечення якого передав банку в іпотеку дану нежитлову будівлю (кредитний договір № 010-2/07-01-0253-08 від 21.03.2008). На погашення вищезгаданої кредитної заборгованості [PERSON] зайняв у [PERSON] 26.07.2012 року 50000 дол. США, дана позика підтверджується розпискою від 26.07.2012 року. [PERSON] фінансувала реконструкцію нежитлової будівлі, внаслідок чого вона збільшилась з 205,7 кв. м. до 553,7 кв. м., тобто стала більше ніж у 2 рази, тому вважає дану будівлю спільною сумісною власністю відповідно до ст. 60 СК України. Враховуючи, що з 2005 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу з усіма наслідками, то вбачається, що нежитлова будівля, яка була продана [PERSON] [PERSON] та [PERSON] знаходилась у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] Позивачка зазначає, що спірна нежитлова будівля, яка була відчужена [PERSON] 15.02.2013 року являється спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Укладенням договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] було порушено права [PERSON], а саме позбавлено її права на частку в спільній сумісній власності. Також, син [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] з дитинства товаришував з [PERSON], відтак родині [PERSON] було достеменно відомо, що [PERSON] проживав на момент укладення спірного договору з [PERSON], що свідчить про обізнаність [PERSON] про те, що [PERSON] належить частка в спірній нежитловій будівлі. Оскільки [PERSON] продав нежитлову будівлю [PERSON] та [PERSON] без згоди [PERSON], то остання звернулась до суду із даною заявою про визнання договору недійсним, просить захистити її право на Ѕ частку цієї будівлі, витребувати їз чужого незаконного володіння та визнати за нею право власності на майно. 29.11.2019 року до суду подані пояснення по справі позивача, а 17.12.2019 року пояснення по справі відповідачів [PERSON] та [PERSON] 21.01.2020 року до участі у справі залучено в якості третьої особи - АТ «Райфайзен Банк «Аваль». Під час судового розгляду позивач [PERSON] позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних у позові. Пояснювала, що вона проживала з [PERSON] тривалий час однією сім*єю без реєстрації шлюбу, в них народилось троє дітей, вони вели спільне господарство, піклувались один про одного та дітей, придбавали майно, проводили реконструкцію цього майна, а потім в них погіршились відносини і [PERSON] без її згоди відчужив майно, яке є предметом спору, в подальшому взагалі зник, в зв*язку з чим вона і звернулась до суду і просить захистити її права. В судове засідання 04.09.2020 позивачка та її представник не з'явилися, подали на адресу суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, враховуючи наявні в матеріалах справи пояснення представника відповідача [PERSON] - адвоката Ус В.В. суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності. В матеріалах справи наявна заява представника [PERSON] - адвоката Ус В.В., що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 23.01.2018 року, ордеру від 23.01.2018 року, в яких не заперечується щодо визнання факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім*єю, ведення спільного господарства, наявність 3 спільних дітей та фінансових відносин, і надання [PERSON] грошових коштів для здійснення реконструкції спільної будівлі. (а.с.127-133 т.1, а.с. 30-33 т.2) В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Ус В.В. підтвердив позицію свого довірителя, надавши пояснення по суті спору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, представник відповідача - адвокат Ходаковський Ю.В. в судовому засіданні заперечував проти позовної заяви, в якій зазначає, що наявність дітей не встановлює фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON], наявність між ними правочинів щодо позики, купівлі-продажу підтверджує ведення ними окремого бюджету, правочин укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] є дійсним та не має відношення до позивача. В обґрунтування відзиву [PERSON] посилається на те, що спірна нежитлова будівля не може вважатися спільним майном чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі, оскільки ця будівля є особистим майном [PERSON], раніше належала йому на підставі договору дарування. Додані позивачкою до матеріалів справи розписки [PERSON] від 08.11.2007 року та від 26.07.2012 року про отримання в борг від неї грошових коштів свідчить про те, що між [PERSON] та [PERSON] існували позикові відносини, і позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду із відповідним позовом про стягнення з [PERSON] наданих йому у борг коштів. Факти спільного проживання та спільної сумісної власності на спірне майно позивач вважає недоведеними, тому похідна вимога про визнання договору купівлі-продажу з ним задоволенню також не підлягаю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, представник відповідача - адвокат Лаєвська М.Л. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав, вказаних у відзиву. В подальшому, подала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій проти задоволення позову в повному обсязі заперечує, а також письмову промову в судових дебатах. Представник відповідача посилається на ті обставини, що наявні в матеріалах справи договори про купівлю-продаж майна [PERSON], укладені останньою в період з 2008-2012 роки також не містять згод на них [PERSON], зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження спільного проживання, стосунків, побуту, не доведено факту виникнення спільної власності на нежитлову будівлю літ.В-3, цільове використання наданих [PERSON] грошей саме на реконструкцію, безпідставність вимог про визнання недійсним договору з відповідачами, витребування майна з чужого незаконного володіння. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не подали, за таких обставин, суд вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності. Суд, вислухавши думку учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Звертаючись до суду, позивач [PERSON] просить встановити факт спільного проживання однієї сім*єю без укладання шлюбу з відповідачем [PERSON] з 03.05.2005 року по 25.03.2015 року та визнання спільним майном подружжя нежитлову будівлю літ. «В-3» загальною площею 553,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. В рішенні Конституційного Суду України у справі №5-рп/99 від 03.06.1999 року зазначено що, до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15. Також, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства (домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти). Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, провадження № 61-1623св19. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом дослідженими та залученими до матеріалів справи доказам, наданими позивачем в обґрунтування своїх вимог встановлено, що дійсно протягом тривалого періоду з 03.05.2005 року по 25.03.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, під час яких вони проживали разом тривалий час, вели спільне господарство, мали спільний побут, бюджет, придбавали майно та збільшували його, дбали один про одного, святкували свята, народили дітей та виховували їх разом. Відповідно до записів про батьків в свідоцтвах про народження дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], їх батьками є: [PERSON] та [PERSON].(а.с.30-32 т.с.1) Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.04.2017, в урахуванням змін, внесених постановою Верховного суду від 17.07.2019 по справі №640/8559/16-ц встановлено перебування [PERSON] під тиском цивільного чоловіка [PERSON], на момент підписання договору про відчуження частки квартири.(а.с.226-244). Відповідач по справі [PERSON] в поясненнях, наданих до суду через представника визнає факт спільного проживання як чоловіка та жінки з [PERSON] протягом всього часу, вказаного позивачем у позові, реконструкції спірного приміщення разом, обставин, вказаних у позові з даного питання, і дані обставини не спростовані доказами, наданими відповідачами [PERSON]. Згідно листа (а.с. 33 т.1) [PERSON] він погоджується з тим, що реконструкція нежилого приміщення була проведена за кошти [PERSON]. Таким чином, досліджені в сукупності докази позивача, а також відсутність заперечень з боку представника [PERSON] в письмових поясненнях факту перебування однією сім'єю з [PERSON] свідчать про обґрунтованість та доведеність даних позовних вимог [PERSON] щодо факту спільного проживання однієї сім*єю без укладання шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 03.05.2005 року по 25.03.2015 року. Згідно зі статтею 60 СК України (глава 8 Кодексу) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення Відповідно до приписів статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом під час розгляду справи дослідженими доказами встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 31.03.2003 року належали нежитлові приміщення першого поверху в літ. «Б-1», загальною площею 36,7 кв.м., які складали одноповерхову будівлю по [ADDRESS]. Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 19.12.2007 по справі за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності, що набрало законної сили 17.01.2008, за [PERSON] визнано право власності на нежитлову будівлю літ. «В-2» у зв*язку з проведеною реконструкцією, яка складається з приміщень підвалу №№1,2, першого поверху №№І, 1, 5-8, другого поверху №№1-5, загальною площею 205,7 кв.м., розташованої по [ADDRESS]. (а.с. 148 т.с.1) Відповідно до рішення господарського суду Харківської області по справі №39/198-08 від 29.12.2008 (а.с.139 т.с.3) за ФОП [PERSON] визнано право власності на нежитлову будівлю літ «В-3» (реконструйована нежитлова будівля літ. «В-2» по [ADDRESS]), загальною площею 553,7 кв.м. Право власності зареєстровано за [PERSON] 20.01.2009 року. Згідно договору про розірвання договору дарування нежитлової будівлі від 06.02.2009, посвідченого ПН ХМНО Непочатих В.В. розірвано правочин між [PERSON] та [PERSON] щодо дарування нежитлової будівлі літ «В-3» по [ADDRESS].(а.с.141 т.3). Право власності зареєстровано за [PERSON] 07.02.2009 року. Згідно з вимогами чинного на час укладення договору Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60). Відповідно до вимог ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За вимогами статей 372, 391 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, посилання представника відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] на праві особистої приватної власності, як отримана внаслідок дарування, належала спірна нежитлова будівля не знайшло свого підтвердження, враховуючі ті обставини, що спірне майно було збільшено протягом з 2006 року шляхом реконструкцій з 36,7 кв.м. до 553,7 кв.м. Посилання відповідачів також на ті обставини, що як позивачем [PERSON], так і відповідачем [PERSON] укладались договори кредиту не спростовують висновків суду, оскільки в кредитних договорах не було вказано цільового призначення кредитних коштів і зазначити достовірно на що було витрачено отримані за кредитом кошти неможливо. Також, не має правового значення під час розгляду даної справи і доводи відповідачів про те, що [PERSON] перебуває станом на теперішній час у розшуку, а не оскарження [PERSON] договорів під час проживання однією сім*єю, які укладала [PERSON] не має правового значення для вирішення даного спору, враховуючи межі позовних вимог. Вирішуючи питання щодо правового режиму майна подружжя, суди повинні встановлювати факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. При цьому суд зазначає, що відповідно до роз'яснень, що містяться у п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України. Враховуючи встановлення факту проживання однією сім*єю як чоловіка та жінки з 2005 по 2015 роки [PERSON] та [PERSON], наявності доказів щодо спільної праці подружжя у проведенні реконструкції спірних приміщень, визнання позовних вимог в цій частині [PERSON], суд приходить до висновку, що нежитлове приміщення літ. «В-3», загальною площею 553,7 кв.м., що розташована в [ADDRESS] є спільним майном подружжя з наслідками, які передбачені вимогами СК України. Доказів на спростування даних висновків суду відповідачами [PERSON] суду не представлено. Також, судом враховано, що в матеріалах справи в наявності рішення суду від 27.10.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак суд зазначає, що доказів на підтвердження того, що дане рішення було звернуто до виконання та реалізовано суду не надано. Згідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Вимогами ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Приписами ст. 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину складають його істотні умови і волевиявлення власника на укладення даного правочину. Згідно витребуваних судом документів, наданих приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. та досліджених під час судового розгляду, [PERSON] надав нотаріусу при посвідченні правочину 12.02.2013 заяву про те, що нежитлова будівля літ.»В-3», загальною площею 553,7 кв.м., що розташована в [ADDRESS] є його особистою власністю, він її придбав не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та не проживаючи однією сім*єю ні з ким із жінок. (а.с.156). Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 15.02.2013 приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є за р.№559, відповідача [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] по Ѕ частці кожний нежитлова будівля літ. «В-3», загальною площею 553,7 кв.м., що розташована в [ADDRESS] за суму 1100000 грн.(а.с.137) Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] під час вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном 15.02.2013 року не повідомив нотаріуса та покупців про те, що фактично перебував у шлюбних відносинах з [PERSON], яка в своїх поясненнях та долучених до позовної заяви доказах повідомляє, що надавала власні кошти на реконструкцію саме цієї нежитлової будівлі, і дані обставини визнаються відповідачем у відзиву на позов, в заяві від 27.12.2017 року. Отже суд приходить до висновку, що укладення договору від 15.02.2013 року суперечить вимогам статей 60, 63, 65 Сімейного кодексу України та статті 369 Цивільного кодексу України. У свою чергу, зазначене є підставою для визнання даного договору недійсним з підстав його невідповідності вимогам статей 203, 215 ЦК України. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень для розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України, ст.ст. 60-65 СК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав недійсності, і саме такий висновок міститься в правовій позиції постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. (провадження № 14-325цс18). За таких обставин, суд дійшов висновку, що посилання позивача на відсутність її нотаріально засвідченої згоди на укладення договору від 15.02.2013 року встановлена судом та тягне за собою недійсність договору. Доводи відповідачів [PERSON] про те, що позивачка не є стороною договору, а тому не може оспорювати його, не є обґрунтованими та такими, що спростовують висновків суду. А доводи позивача на недійсність правочину від 15.02.2013 року з тих підстав, що відсутній кадастровий номер та ціна майна не відповідає дійсності є безпідставними та такими, що не задовольняються судом. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні не встановлено домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна подружжя та погодження суми компенсації. З огляду на викладене, та те, що спірні приміщення є спільним майном подружжя, домовленості між сторонами щодо їх поділу та розміру компенсації не досягнуто, враховуючи рівність часток у праві спільної сумісної власності, суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання даного майна об'єктами спільної сумісної власності подружжя та визнає за позивачем частку у даному майні в порядку поділу майна, враховуючи і межі позовних вимог з даного питання. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, враховуючи, що спірні нежитлові приміщення вибули поза волею позивача, у зв'язку з чим є підстави, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, враховуючі всі ці встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про порушення прав позивача, а тому, в межах заявлених позовних вимог поновлює її право шляхом задоволення позовних вимог в повному обсязі, вказуючи, що саме такі дії приводять до ефективного захисту прав власника. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Доводи відповідачів на пропуск строку позовної давності судом враховані, однак суд зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року (справа № 6-154 цс 15), статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як зазначено позивачем в позові, вона дізналася про договір від 15.02.2013 року лише в 2017 році під час розгляду справи за позовом [PERSON] про розірвання цього договору. Дані обставини не спростовані відповідачами, і тому суд враховує ці дані та вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено. У зв*язку з задоволенням позовних вимог з відповідачів підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved