Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] 27.01.2021 року звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») 387284,55 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.06.2016 року по 15.01.2021 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 12.08.2004 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго», в тому числі з 18.03.2013 року на посаді майстра теплових мереж Сихівського району. 15.06.2016 року відповідно до наказу №340-к був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 27.07.2020 року, яке набрало законної сили, стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 50818 грн. недоплаченої частини заробітної плати та 67384,29 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. 15.01.2021 року відповідачем було добровільно сплачено позивачу нараховані суми, а тому позивач має право згідно ст.117 КЗпП України на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем подано розрахунок, згідно якого розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 387284, 55 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29.01.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк представник відповідача Бекерська О.І. подала суду відзив на позовну заяву, який отриманий судом 30.03.2021 року, в якому проти позову заперечує, зазначивши, що суд має застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу було недоплачена заробітна плата внаслідок застосування невірної формули розрахунку та різниця недонарахованої заробітної плати становить 23% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні позову. Крім цього, просить застосувати строк позовної давності. Представник позивача поштовим зв`язком подала до суду відповідь на відзив, який отримано судом 12.04.2021 року, у якому вказує на безпідставність заперечень відповідача проти позову і просить позов задовольнити. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, доводи сторін, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.08.2004 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго», в тому числі з 18.03.2013 року на посаді майстра теплових мереж Сихівського району, а 15.06.2016 року відповідно до наказу №340-к був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 27.07.2020 року у цивільній справі №462/2615/20 стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату в розмірі 50818 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв?язку із порушенням строків виплати в розмірі 67384,29 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також встановлено, що 15.01.2021 року відповідачем було проведено позивачу оплату заробітної плати відповідно до згаданого вище рішення суду. Однак, стягнуті відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27.07.2020 року у цивільній справі №462/2615/20 суми не включають середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Дослідженням письмових доказів у справі встановлено, що всупереч наведеним вимогам законодавства України відповідач у день звільнення позивача 15.06.2016 року не здійснив з ним усіх розрахунків. Поряд з цим, відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. На день звільнення [PERSON] виплату всіх належних від підприємства сум проведено не було, а своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені у залежність від фінансово-господарської діяльності або наявності коштів у роботодавця. Ураховуючи встановлені судом обставини, в тому числі факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, та указані вимоги законодавства, суд вважає, що [PERSON] на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 16.06.2016 року по 15.01.2021 року. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р (надалі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Суд встановив, що відповідно до розрахункових листів заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці перед звільненням - квітень-травень 2016 року становить 12830,74 (7439 + 5391,74) грн. Враховуючи, що позивачем було відпрацьовано за квітень-травень 2016 року 38 (21+17) робочих дні, то його середньоденна заробітна плата складає 337,65 грн. (12830,74 грн. : 38 дні). Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 337,65 грн. (середньоденна заробітної плати) на кількість робочих днів за весь час затримки. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» норма тривалості робочого часу за період з 16 червня по 31 грудня 2016 року становить 139 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» норма тривалості робочого часу на 2017 рік становить 249 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214 «Про надання роз`яснення» роботодавцям рекомендовано скористатися розрахунком норм тривалості робочого часу на 2018 рік, відповідно до якого норма тривалості робочого часу становить 250 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» норма тривалості робочого часу на 2019 рік становить 250 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 03 серпня 2019 року № б/н «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» норма тривалості робочого часу на 2020 рік становить 251 робочих днів. Згідно листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12 серпня 2020 року №3501/06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» норма тривалості робочого часу за період з 01 січня по 15 січня 2021 року становить 8 робочих днів. Разом кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку, тобто починаючи з 16.06.2016 року по 15.01.2021 року становить 1147 днів. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача складає 387284,55 грн. (337,65 грн. Х 1147 робочих днів). Враховуючи наведене, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.06.2016 року по 15.01.2021 року в сумі 387284,55 грн. проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, і не спростовано відповідачем. Разом з тим, відповідно до частини першої ст.94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки у сіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат [PERSON] . При цьому, суд бере до уваги тривалий період часу недоплати заробітної плати роботодавцем з 2010 року по 2015 рік та звернення позивача [PERSON] про виплату недорахованої заробітної плати за вказаний період лише у 2021 році. Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 липня 2020 року сума основної невиплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2010 р. по 30 червня 2015 р. становила 50818 грн. грн., тобто 24% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати (212154 грн.), а сума компенсаційних виплат, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач складає 387284, 55 грн., що перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності. Позивачем не доведено, які майнові втрати понесені ним через невчасну доплату, чому мало місце тривале затягування у часі для звернення до роботодавця та в подальшому до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення [PERSON] підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, при цьому взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період становила 50818 грн., що становить 24 % від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати, також позивачем отримано компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 67384,29 грн., а також те, що з даним позовом до суду позивач звернувся через 3 роки та 6 місяців після звільнення, суд дійшов висновку, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 92948, 29 грн., що становить 24% від розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який позивач просить стягнути. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи вищенаведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд дійшов переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача слід стягнути 92948, 29 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Проте, доводи відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, є безпідставними і не можуть прийматись судом до уваги, виходячи з наступного. Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, повний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 15.01.2021 року /а.с.37/, а з даним позовом позивач звернувся до суду 27 січня 2021 року. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно долучених до матеріалів справи витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги від 22.01.2021 року, додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 22.01.2021 року, акта приймання-передачі до Договору про надання правничої допомоги від 22.01.2021 року, розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера № 5 про сплату коштів від 25.01.2021 року позивач [PERSON] уклав зі адвокатом Прімєровою Н.Г. договір про надання правової допомоги та здійснив оплату у розмірі 2500,00 грн. / а.с. 38, 41, 42, 44, 45/. Задовольняючи позовні вимоги частково,відповідно до положень ст.141 ЦПК України та вказаного роз`яснення,понесених позивачем судових витрат, які включають судовий збір в розмірі 2102 грн. та 2500 грн. витрат на професійну правничу допомогу розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, із відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] слід стягнути 929,52 (24 % від 3873 грн.) грн. судового збору та 600 (24 % від 2500 грн.) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial