Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

[PERSON] 14 травня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мельник О.І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності. Ухвалою судді\~Ленінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська від\~18\~травня 2018\~року позов\~залишено без\~руху та\~запропоновано позивачу\~усунути недоліки\~з додержанням\~вимог п.п.\~2,\~6\~ч.\~3\~ст.\~175,\~ч.ч.\~1,\~4\~ст.\~177\~ЦПК України,\~з метою\~усунення яких\~5\~липня 2018\~року позивачем\~було подано\~виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року з Другої дніпровської держнотконтори було витребувано копію спадкової справи. 21 січня 2019 року на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року Другою дніпровською держнотконторою надано відповідь. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2019 року підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року провадження в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] було закрито. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року вирішено питання про розгляд справи у заочному порядку. Позивач у своєму позові, посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Бондаренко С.В., є власницею квартири [ADDRESS] , право власності на яку у встановленому законом порядку 04 січня 1997 року зареєстровано в КП «ДМБТІ». У вказаній квартирі проживав та був зареєстрований її син [PERSON] , який помер [INFO] . У квітні 2016 року позивач вирішила продати квартиру, але 13 квітня 2016 року, при підготовці документів для відчуження квартири, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., спірна квартира належить відповідачеві [PERSON] . Того ж дня [PERSON] звернулася до поліції із заявою про вчинення злочину, яку було зареєстровано у ЄДРДР за № 12016040690001632. У ході досудового розслідування було встановлено, що 01 вересня 2006 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І., зареєстрованим у реєстрі за № 4918, на підставі якого було видано витяг з КП «ДМБТІ» від 22 вересня 2006 року. 11 квітня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., та здійснено державну реєстрацію речових прав власності на нерухоме майно за [PERSON] . Як було з`ясовано досудовим розслідуванням, відповідно до довідки КП «ДМБТІ» від 29 квітня 2016 року, станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 1996 року, посвідченого П`ятою ДДНК; згідно з довідкою КП «ЖЕП № 34» ДМР, [PERSON] є єдиним власником спірної квартири. Відповідач [PERSON] у 2012 року втратив свій паспорт та 23 червня 2012 року йому було видано новий. Крім того, батько [PERSON] [PERSON] стверджував, що його син ніколи не був власником нерухомості у м. Дніпрі, а самого відповідача [PERSON] 23 лютого 2015 року було взято під варту і вироком Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року засуджено до позбавлення волі строком на 2 роки і 2 місяці. 27 квітня 2015 року останній прибув до Березанської ВК № 95 Київської області. За реєстровим № 4918 приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І. 01 вересня 2006 року вчинено іншу нотаріальну дію засвідчення вірності копії іншого документа (договору дарування частини домоволодіння), а спеціальний бланк серії ВЕВ № 368010 використано за реєстровим № 4918 для посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння між іншими особами та за іншою адресою. Також було проведено експертизи спірного договору купівлі-продажу квартири від 01 вересня 2006 року, відповідно до висновків експертів підпис в оспорюваному договорі у графі «Приватний нотаріус» виконаний не приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І., а іншою особою, а відбиток круглої гербової печатки з реквізитами приватного нотаріуса ДМНО Мельника О.І. нанесено не круглою гербовою печаткою з реквізитами приватного нотаріуса ДМНО Мельника О.І., наданою для дослідження. Позивач зазначала, що укладений договір суперечить вимогам цивільного законодавства та є недійсним, оскільки позивач є власником квартири, спірне майно вона не відчужувала, воно вибуло з її володіння поза її волею на підставі підробленого договору купівлі-продажу. Тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01 вересня 2006 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І. і зареєстрований у реєстрі за № 4918; витребувати від [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передати її власникові [PERSON] ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , внесеним на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. і зареєстрованого у реєстрі за № 796; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] судові витрати у справі. Представник позивача у своїй заяві до суду позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу за його відсутності, ухваливши заочне рішення. Відповідачам [PERSON] та [PERSON] у порядку ч. 4 ст. 130 ЦПК України було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. Про час та дату судового засідання відповідачів було повідомлено у порядку ч. 11 ст. 128 та ч. 4 ст. 130 ЦПК України. У встановлений строк відповідачами відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мельник О.І. і приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. про дату та час судового засідання повідомлялися в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 130 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися, письмові пояснення на позов суду не надали. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 жовтня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської держнотконтори і зареєстрованого у реєстрі за № 2-3037, є власницею квартири [ADDRESS] (раніше [ADDRESS] ) (а.с. 16), право власності у встановленому законом порядку 04 січня 1997 року зареєстровано у КП «ДМБТІ» у реєстрову книгу за № 253П-61 (а.с. 16 оберт). У квартирі [ADDRESS] з 13 грудня 1996 року проживав та був зареєстрований [PERSON] (а.с. 22 оберт). 14 січня 2016 року у спірній квартирі виникла пожежа (а.с. 24-25), під час якої [PERSON] помер (а.с. 23). 14 квітня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040690001632 за заявою [PERSON] було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, яким встановлено, що 01 вересня 2006 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (раніше Дніпропетровську), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І. і зареєстрованим у реєстрі за № 4918 на бланку серії ВЕВ 368010 (а.с. 31-32). Право власності зареєстровано у КП «ДМБТІ» 22 вересня 2006 року (а.с. 33). 11 квітня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (раніше Дніпропетровську), посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. і зареєстрований у реєстрі за № 796 (а.с. 39-40). Право власності у встановленому законом порядку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 14107477 (а.с. 45). Документом, на підставі якого приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. було встановлено особу [PERSON] (продавець), був паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 17 лютого 2004 року Оболонським РУ МВС України у м. Києві (а.с. 34), копія якого перебуває в матеріалах нотаріальної справи. Відповідно до форми № 1 Оболонського РВ ДМС м. Києва, 31 травня 2012 року паспорт серії [NUMBER] було втрачено та 23 червня 2012 року [PERSON] видано паспорт серії [NUMBER] (а.с. 50). Згідно з даними довідки № 89-17102017/12067 23 лютого 2015 року [PERSON] було взято під варту, , вироком Оболонського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2015 року засуджено до 2 років і 2 місяців позбавлення волі. 27 квітня 2015 року він прибув до Березанівської ВК Київської області № 95 для відбування покарання (а.с. 54). Станом на 17 жовтня 2017 року відомості про звільнення відсутні. З відомостей, наданих довідкою КП «ДМБТІ» № 5756 від 29 квітня 2016 року, станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 1996 року, зареєстровано за [PERSON] (а.с. 46). Згідно з даними інформаційної довідки УЖГ Дніпропетровської міськради № 317 від 01 серпня 2016 року будинок [ADDRESS] перебуває на балансі КВ ЖРЕП ДМР, послуги з обслуговування надає КП «ЖЕП № 34» ДМР (а.с. 49). Відповідно до довідки КП «ЖЕП № 34» № 44430 від 01 серпня 2016 року власником спірної квартири є [PERSON] (а.с. 47). Листом від 19 липня 2016 року приватний нотаріус ДМНО Мельник О.І. повідомив, що 01 вересня 2006 року за реєстровим № 4918 ним було вчинено нотаріальну дію засвідчення вірності копії документа (а.с. 55), крім того, 22 березня 2018 року його було допитано в якості свідка у ході досудового розслідування, де він пояснив, що нотаріальний бланк серії [NUMBER] було використаний ним для посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння між іншими особами і за іншою адресою, а під реєстровим № 4918 01 вересня 2006 року ним посвідчено вірність копії документа (а.с. 56-57); копії зазначених документів надано приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І. до матеріалів кримінального провадження (а.с. 58-62). 10 серпня 2018 року в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12016040690001632 слідчим було допитано у якості свідка батька [PERSON] [PERSON] , який пояснив, що його син [PERSON] ніколи не був власником квартири [ADDRESS] у [ADDRESS] ніколи не був, відбуває покарання у в`язниці, за який злочин йому невідомо (а.с. 51-52). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 159). Висновком експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України від 10 серпня 2017 року № 29/2.3/561 встановлено, що відбиток круглої гербової печатки з реквізитами приватного нотаріуса Мельника О.І., що є в договорі купівлі-продажу квартири від 01 вересня 2006 року, зареєстрованому у реєстрі за № 4918, бланк нотаріального документу серії ВЕВ № 368010, нанесений не круглою гербовою печаткою з реквізитами приватного нотаріуса Мельника О.І., зразки якої надані на дослідження (а.с. 65-74). Висновком експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України від 05 вересня 2017 року № 29/1.1/612 встановлено, що підписи у графі «приватний нотаріус» у договорі купівлі-продажу квартири від 01 вересня 2006 року, зареєстрованому в реєстрі за № 4918, бланк нотаріального документу серії ВЕВ № 368010 та підписи у зразках підпису та відбитка печатки приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] виконані різними особами (а.с. 75-84). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За положеннями ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, [PERSON] набула право власності на спірну квартиру [ADDRESS] на законних підставах шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріально, та зареєструвала право власності у встановленому законом порядку в КП «ДМБТІ», дотримавшись вимог закону щодо набуття права власності. Дій, спрямованих на відчуження нерухомості, не вчиняла, волі щодо вибуття власності із її володіння не мала, довіреностей на розпорядження майном не надавала. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті\~203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа,\~яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності. Волевиявлення\~учасника правочину\~має бути\~вільним і\~відповідати його\~внутрішній волі. Правочин\~має вчинятися\~у формі,\~встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсності. За приписами ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач як на підставу свого позову посилається на те, що спірна квартира належить їй на праві власності, яке у встановленому порядку зареєстровано у КП «ДМБТІ», а невідомі особи на підставі підробних документів зареєстрували право власності за іншою особою. Надані [PERSON] суду докази у своїй сукупності свідчать про те, що власник нерухомого майна не розпоряджалася ним у спосіб продажу, не надавала повноважень іншим особам на такі дії з належним їй майном. Зокрема, продавець [PERSON] на момент вчинення правочину 11 квітня 2016 року відбував покарання у Березанівській ВК № 95, та фізично не міг бути присутнім у конторі приватного нотаріуса КМНО Кударенко В.М. при посвідченні оспорюваного договору, при цьому невідома особа шляхом підробки документів скористалася паспортом [PERSON] , який було ним втрачено 31 травня 2012 року, що підтверджується відомостями з форми № 1 ДМУ МВС м. Києва. Окрім цього, до матеріалів нотаріальної справи було долучено довідку КПЖЕК № 41 (а.с. 48), про те, що продавець [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , проте, за інформацією, наданою УЖГ Дніпропетровської міськради, будинок [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) перебуває на балансі КП «ЖЕП № 34». Судом було досліджено копію паспорта серії [NUMBER] (а.с. 34) і копію форми № 1 ДМС МВС м. Києва (а.с. 50), з яких вбачається, що особа, зображена на фото паспорта та на фото форми № 1 про видачу паспорта громадянина України [PERSON] , не є однією особою. Також приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І. заперечувався факт посвідчення ним 01 вересня 2006 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] і [PERSON] на нотаріальному бланку серії ВЕВ № 368010, та реєстрації у реєстрі за № 4918, на підтвердження чого ним було надано до матеріалів кримінального провадження 12016040690001632 копії договору купівлі-продажу домоволодіння, який було укладено між іншими особами. Вказані копії також надані суду до матеріалів даної справи. Разом з цим висновками експертів від 10 серпня 2017 року № 29/2.3/561 та від 05 вересня 2017 року № 29/1.1/612 встановлено, у договорі від 01 вересня 2006 року, зареєстрованому в реєстрі за № 4918, бланк нотаріального документу серії ВЕВ № 368010 відбиток круглої гербової печатки приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] нанесений не круглою гербовою печаткою з реквізитами приватного нотаріуса Мельника О.І., та підпис у графі «приватний нотаріус» та підписи у зразках підпису та відбитка печатки приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] виконані різними особами. Таким чином, докази у своїй сукупності доводять факт незаконного вибуття спірної квартири з володіння позивача поза її волею, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У відповідності до положень ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» також роз`яснено, що відповідно до статті 387 ЦК України та частини 3 статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Під час розгляду такого позову відповідач згідно зі статтею 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. З огляду на вищевикладене, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач є власником спірного нерухомого майна, право власності на яке у встановленому законом порядку зареєстровано, вибуло з володіння [PERSON] поза її волею на підставі договору, походження якого встановити не є можливим та який є підробленим, тому суд приходит до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній\~заяви позивачем\~зазначається попередній\~(орієнтовний)\~розрахунок суми\~судових витрат,\~в якому\~витрати на\~правничу допомогу складають 11 264 гривні. Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Всупереч зазначеним вимогам стороною позивача не надано суду розрахунок вартості гонорару, відсутня детальна фіксація та опис послуг, що надаються в межах ведення відповідної судової справи, їх обсяг (витрачений час на прибуття адвоката до місця розгляду справи) і вартість (якщо окремі послуги мають різну вартість); витрати, що понесені адвокатом у зв`язку з наданням послуг щодо ведення відповідної судової справи (участь у судових засіданнях, час, витрачений на складання процесуальних заяв, в яких виникла необхідність), також до матеріалів справи стороною позивача не надано підписаного акту прийнятих робіт [PERSON] , підтвердження оплати нею послуг адвоката. Тому суд приходить до висновку, що позивачеві у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу слід відмовити. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача вартості проведення оцінки нерухомого майна у розмірі 600 гривень, суд вважає, що задоволенні вказаної вимоги слід відмовити, оскільки ініціатором проведення оцінки була позивач. При цьому, при визначенні ціни позову у розмінні ст. 176 ЦПК України, закон зобов`язує вказувати дійсну вартість нерухомого майна, і не вимагає обов`язкового проведення його оцінки. Тож при визначенні ціни позову [PERSON] могла вказати дійсну (ринкову) вартість квартири. Тому суд не вбачає підстав для відшкодування на її користь вартості проведення оцінки квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги задоволено, тому сплачений позивачем судовий збір у загальному розмірі 5 375 гривень 54 коп. (3 261 гривня 14 коп. (а.с. 1) + 704 гривні 80 коп. (а.с. 2) + 704 гривні 80 коп. (а.с. 3) + 704 гривні 80 коп. (а.с. 109) = 5\~375 гривень 54 коп.) слід стягнути з відповідачів на користь позивача у рівних частках по 2\~687 гривень 77 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved