Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначили, що вини та відповідач по справі є власниками квартири [ADDRESS] , та відповідно частки квартири є наступними: 2/5 належать [PERSON] ; 1/5 належить [PERSON] , 1/5 належить [PERSON] та 1/5 належить відповідачу [PERSON] . Квартира складається з чотирьох ізольованих житлових кімнат, однак відповідач відмовляється добровільно та мирним шляхом вирішити питання щодо встановлення порядку користування житлом, а відтак позивачі просять суд встановити порядок користування та виділити відповідачу для проживання кімнату площею 7, 7 кв.м., позивачам виділити кімнати площею 16,6 кв.м., 12,6 кв.м. та 11,2 кв.м., інші приміщення квартири залишити в загальному користуванні. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в підготовче засідання. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. На адресу суду 23.10.2020 року (вх. № 26524) надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що позов не визнає повністю та просить залишити його без задоволення (а.с.24-27). Також, 17.02.2021 року (вх. № 4349) на адресу суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме квитанції про оплату комунальних послуг (а.с.47-72). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи до судового розгляду по суті (а.с.86). Ухвалою суду від 17.06.2021 року було поновлено судовий розгляд справи. На адресу суду 22.06.2021 року (вх. № 18305) надійшла заява про деталізацію позовних вимог, згідно якої, позивачі зазначили та доповнили позовні вимоги в частині лоджії, як складової частини квартири, яку просили залишити в загальному користуванні (а.с.92). В судовому засіданні позивачі: [PERSON] , що також представляє інтереси [PERSON] , та [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог, додатково суду пояснили, що кімнати, якими зараз користуються сторони не відповідають їх ідеальним часткам, кімната в якій проживає відповідач у справі є найбільшою, домовленості щодо зайняття ним саме цієї кімнати сторони не приймали, [PERSON] , в силу свого поважного віку не має бути позбавлена можливості виходу на балкон, крім того, її частка в квартирі є найбільшою. Додатково позивачі суду пояснили, що запропонований ними варіант користування кімнатами відповідатиме інтересам всіх співвласників, оскільки кімната площею 7,7 кв.м., не пересікається з жодною із кімнат, що є важливим для запобігання можливих конфліктних ситуацій, також зазначили, що інших можливих варіантів користування кімнатами, квартира не передбачає, оскільки кімнати площею 16, 6 кв.м., та 11, 2 кв.м., знаходяться одна проти одної, а відтак це є порушенням прав особи, яка буде в них проживати. Просили задовольнити позовні вимоги відповідно до позовної заяви. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що позовні вимоги не визнає, зазначив, що кімната в якій він проживає, раніше була спільною кімнатою його та його колишньої дружини позивача [PERSON] , яка після їх розлучення вибралась з кімнати, а він залишився в ній проживати, зазначив, що його не влаштовує запропонований позивачами варіант встановлення користування квартирою, оскільки таким чином, порушується його частка у праві спільної власності. Підтримав відзив на позовну заяву, та зазначив, що [PERSON] квартирою взагалі не користується, оскільки проживає за кордоном, а відтак просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши позивачів, які наполягали на задоволенні позову, відповідача, який просив відмовити у задоволенні позовних вимог, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у справі надані на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності житло виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплекту Одеської міської ради від 20.03.2008 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках (а.с.3). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О., [PERSON] прийняла спадщину у вигляді 1/5 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] на праві приватної власності (а.с.4). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» № 19436931 від 07.07.2008 року, квартира [ADDRESS] , зареєстрована за: [PERSON] , частка 1/5, [PERSON] , частка 1/5, [PERSON] , частка 1/5, [PERSON] , частка 1/5, та [PERSON] , частка 1/5 (а.с.6). Згідно технічного паспорту, квартира знаходиться на 10 поверсі та складається з: 4 житлових кімнат, із яких: 1-а кімната 11,2 кв.м., 2-а кімната 12. 6 кв.м., 3-а кімната 7. 7 кв.м., 4-а кімната 16, 6 кв.м. жила площа 48, 1 кв.м., загальна площа: 74, 3 кв.м. кухня 8, 8 кв.м., ванна кімната 2,8 кв.м., туалет 1, 3 кв.м., коридор 10, 7 кв.м., лоджія 2, 60 кв.м. (а.с.7-8). Матеріалами справи встановлено, що сторони у справі є співвласниками квартири, та відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, частка позивача [PERSON] становить: 2/5 частки квартири. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] , та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування в якому, подружжя проживало в кімнаті № 4 (згідно технічного паспорту), площа якої становить: 16, 6 кв.м. та після розлучення в даній кімнаті залишився проживати [PERSON] . Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.02.2019 року (справа № 523/16836/18) шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 12.08.1989 року розірвано (а.с.17). Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, та зазначає у відзиві, що сторони є рівними у своєму праві щодо нерухомості, а відтак, він має право на користування кімнатою, що відповідає його частці, кімната, яка б відповідала його частці становить: 9,6 кв.м, однак квартира не містить такої, а в кімнаті 7,7 кв.м., він не погоджується проживати, оскільки це порушуватиме його права. Зазначив, що позивач [PERSON] , в квартирі з 2012 році не проживає, а відтак її права на проживання взагалі не порушуються. Також, зазначив, що позовні вимоги направлені на порушення його прав на житло, права позивачів не порушені, а відтак просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.24-27). Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 358\~ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15), яка за змістом ч. 1 ст.\~360-7\~ЦПК України повинна бути врахована судом. Згідно зі ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як, встановлено матеріалами справи, житлова площа квартири становить: 48,1 кв. м, з яких часка відповідача становить 9, 6 кв.м. Позивачі просять виділити їм в окреме користування кімнати площею: 16,6 кв.м., 11,2 кв.м., та 12,6 кв.м., що відображені в технічному паспорті квартири, як кімнати № [NUMBER] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . Позивачами щодо такого виділу кімнат в користування зазначено, що в силу поважного віку, позивача [PERSON] , яка до того ж є співвласником 2/5 часток квартири, остання у разі виділення відповідачу кімнат площею 11,2 кв.м. або 12,6 кв.м. не зможе користуватись лоджією, що негативно відобразиться на її здоров`ї, також зазначили, що такий поділ забезпечить належний побут позивачів та при цьому не буде порушувати право відповідача, оскільки останній буде користуватись лоджією в безперешкодному доступі. Вказаний виділ кімнат свідчить про відхилення від ідеальної частки відповідача, як співвласника, при цьому, слід зазначити, що таке відхилення є незначним і не перешкоджає в даному конкретному випадку, визначенню порядку користування спірною квартирою за варіантом, про який просять позивачі. Крім того, саме по собі визначення порядку користування спірною квартирою, не тягне за собою відповідного збільшення та зменшення часток у праві власності на спірну квартиру. Частки сторін у праві власності на спірну квартиру залишаються незмінними. Судом встановлено, що сторони у справі, як співвласники, не змогли у позасудовому порядку домовитись про порядок користування спірною квартирою, також, судом встановлено, що відповідач відхиляє пропозицію позивачів, при цьому, власного поділу кімнат для проживання не запропонував, наполягав на відмові у задоволенні позову. Разом з цим, суд критично ставиться до посилання відповідача щодо не проживання [PERSON] , в квартирі з 2012 року та відсутності порушення її права на житло та користування кімнатами, оскільки дане твердження суперечить нормам законодавства щодо захисту прав власника. Судом враховується,\~що правовідносини\~стосуються не\~поділу квартири,\~а лише\~встановлення порядку\~спільного користування\~нею.\~Тому критерій\~необхідності виділення\~у користування\~кожному із\~співвласників ізольованого\~приміщення,\~особливо,\~якщо при\~цьому неможливо\~забезпечити відповідність\~ідеальних часток\~реальним,\~не є\~обов`язковим. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, а вданому випадку частку наближену до ідеальної. При цьому, судом враховується позиція Верховного Суду, що в таких випадках допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц). На підставі викладеного, та враховуючи, що запропонований позивачами варіант виділу кімнат в користування, не змінює розміру часток належних кожному із співвласників, відповідач не запропонував власного порядку виділення кімнат, суд дійшов висновку, що даний варіант виділу кімнат в користування в спірній квартирі не порушить житлових прав відповідача, забезпечить баланс інтересів кожного зі співвласників, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивачами не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: approved