Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

[PERSON] 08 червня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що з 16 жовтня 2004 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання в них народилася дитина: син [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки в них не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сімя фактично розпалась. Рішенням суду їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили і 01 липня 2009 року позивачка отримала свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу вона з сином мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймає, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дитиною не надає. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обовязків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, спільною дитиною не цікавиться, а зараз створив іншу сімю. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, зясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично забула свого батька і не бажає спілкуватися з ним. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивачка вимушена була звертатися до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання їх сина, було винесене судом рішення про задоволення цього позову, рішення набрало законної сили, але і його відповідач не виконував, мається заборгованість по сплаті аліментів. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. У відповідача на тепер з цією дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги. Просила суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відносно вказаної дитини, задовольнивши позовну заяву в повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, не погодився з ними та викладеними в них обставинами повністю, вказавши на те, що дійсно з позивачкою перебували в шлюбі, мають сина, але стосунки з позивачкою не склалися і вони розлучилися; він як військовий був багато разів у відрядженнях, приймав активну участь у АТО, лікувався в госпіталях та інш., тобто його відсутність та не спілкування з сином було з поважних причин, зараз дійсно з сином ще не налагоджені стосунки, але для цього потрібен час і він готовий почекати. Від сина не відмовляється і бажає приймати участь у його вихованні та утриманні; на час суду повністю погасив заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, працює; заперечують проти задоволення позову, просили винести рішення суду про відмову в його задоволенні. Представник третьої особи Служби в справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, в письмовому зверненні до суду вважав обставини позовних вимог правильними і доведеними, підтримавши їх висновок про можливість задоволення цього позову; вважають вимоги обґрунтованими і просив винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону і справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і його представника, зясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] дійсно з 16 жовтня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання в них народилася дитина: син [PERSON], [INFO]. Спільне життя і сімейні стосунки у сторін не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сімя фактично розпалась. Рішенням суду їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили і 01 липня 2009 року позивачка отримала свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу [PERSON] з сином мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймав, будь-якої допомоги їм з дитиною не надавав. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обовязків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, спільною дитиною не цікавиться. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, зясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але він до них не приходив, ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично забула свого батька і не бажає спілкуватися з ним. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивачка вимушена була звертатися до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання їх сина, було винесене судом рішення про задоволення цього позову, рішення набрало законної сили, але і його відповідач не виконував, була заборгованість по сплаті аліментів, яка в основному погашена тільки на час закінчення розгляду судом цієї справи. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. У відповідача на тепер з цією дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги. Питання батьківських прав відповідача, на думку позивача, не вирішене, є спір стосовно виховання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і мати цієї дитини звернулася з позовом до суду про позбавлення відповідача батьківських прав і стягнення аліментів. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобовязує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». Відповідно до положень ст. 157 Сімейного кодексу України «Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні». Судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] дійсно з 16 жовтня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання в них народилася дитина: син [PERSON], [INFO]. Спільне життя і сімейні стосунки у сторін не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сімя фактично розпалась. Рішенням суду їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили і 01 липня 2009 року позивачка отримала свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу [PERSON] з сином мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймав, будь-якої допомоги їм з дитиною не надавав. Позивачка зверталася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання їх сина, було винесене судом рішення про задоволення цього позову, рішення набрало законної сили, але і його відповідач тривалий час не виконував, була заборгованість по сплаті аліментів, яка в основному погашена тільки на час закінчення розгляду судом цієї справи. Відповідно до висновку № 19/9/10/3-241 від 22 січня 2016 року комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Олександрійської міської ради Кіровоградської області ради вважається доцільним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На підтвердження вказаного висновку начальник Служби у справах дітей Олександрійської міської ради в зверненні до суду від 08 листопада 2016 року, підтримавши вищевказаний висновок, вказав на те, що відповідач [PERSON] само ухилився від виконання своїх батьківських обовязків відносно сина малолітнього [PERSON], що суперечить ст. 7 Конвенції ООН «Про права людини». В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Так, згідно ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав у тому випадку, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має зокрема другий з батьків та сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Намагаючись врахувати наполегливість відповідача, його позитивну характеристику, роботу, наміри спілкуватися з дитиною і утримувати її, заперечення проти висновку і погашення заборгованості по аліментам та інш. Служба в справах дітей Олександрійської міської ради знову проводила засідання за участі відповідача та його представника в серпні 2017 року з приводу питання позбавлення відповідача батьківських прав відносно свого сина [PERSON]; суду надано протокол № 14 (витяг), відповідно до якого вказана служба заслухала не тільки сторони спору, а і дитину та зробила висновок про те, що в інтересах цієї неповнолітньої дитини не доцільно змінювати рішення комісії про можливість і доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON]. Відповідач не виконував і не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він фактично самоусунулися від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання; дитина фактично зараз не має до батька родинних почуттів і не бажає проживати разом з ним. Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України). З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів неповнолітньої [PERSON], [INFO] позивач і вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав, з чим погодилася третя особа. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача або нехтування ним своїми батьківськими обовязками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у звязку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків чи інше, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання або незаконні дії стосовно відповідача чи дитини по вихованню цієї дитини, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності дій відносно нього чи цієї дитини є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 551 грн. 21 коп.. Таким чином позовні вимоги про позбавлення батьківських прав і стягнення витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved