Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

[PERSON] 30 вересня 2015 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про виділення частки із спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що вони з 09 травня 1993 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Стосунки в сімї не склалися, стало питання про розлучення і рішенням суду 22 вересня 2015 року їх шлюб було розірвано. За час шлюбу ними за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року було придбано житло квартиру квартири № 44 в житловому будинку літ. А-9 і складається з 1-коридора, 2-ванної кімнати, 3-туалета, 4-кухні, 5-житлової кімнати, 6-кладової, 7,8-житлові кімнати, лоджія і балкон, загальною площею 63.6 кв. м., житловою площею 43.1 кв. м., що знаходиться в будинку № 6 по провулку Штабному м. Дніпропетровська, яка була 26 вересня 2006 року оформлена та зареєстрована на дружину [PERSON] (відповідач). Ця квартира є їх спільною власністю, вона придбана на їх спільні кошти в період шлюбу. Але зараз вони розлучилися, разом не мешкають, фактичного розподілу спільного подружнього майна не було, частина квартири належить йому, але оформлена і знаходиться в володінні тільки відповідачки, чим, на його думку, порушені його права та закон. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення цієї квартири, визначення їх часток власності на нього, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири № 44 в житловому будинку літ. А-9 і складається з 1-коридора, 2-ванної кімнати, 3-туалета, 4-кухні, 5-житлової кімнати, 6-кладової, 7,8-житлові кімнати, лоджія і балкон, загальною площею 63.6 кв. м., житловою площею 43.1 кв. м., що знаходиться в будинку № 6 по провулку Штабному м. Дніпропетровська, яка була придбана за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року і оформлена та зареєстрована на [PERSON], на іншу частку вказаної квартири визнати право власності за відповідачкою, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та день слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог не заперечувала, погодилася з викладеними в них обставинами і доказами, ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала. Не заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі та просила справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 09 травня 1993 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Стосунки в сімї не склалися, стало питання про розлучення і рішенням суду 22 вересня 2015 року їх шлюб було розірвано. За час перебування у вказаному шлюбі ними за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року було придбано житло квартиру квартири № 44 в житловому будинку літ. А-9 і складається з 1-коридора, 2-ванної кімнати, 3-туалета, 4-кухні, 5-житлової кімнати, 6-кладової, 7,8-житлові кімнати, лоджія і балкон, загальною площею 63.6 кв. м., житловою площею 43.1 кв. м., що знаходиться в будинку № 6 по провулку Штабному м. Дніпропетровська, яка була 26 вересня 2006 року в передбаченому законом порядку оформлена та зареєстрована на дружину [PERSON] (відповідач). Ця квартира є їх спільною власністю, вона придбана на їх спільні кошти в період шлюбу. Але зараз вони розлучилися, разом не мешкають, фактичного розподілу спільного подружнього майна не було, частина квартири належить йому, але оформлена і знаходиться в володінні тільки відповідачки, чим, на його думку, порушені його права та закон. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення цієї квартири, визначення їх часток власності на нього, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цією позовною заявою. Суд вважає заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 09 травня 1993 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Стосунки в сімї не склалися, стало питання про розлучення і рішенням суду 22 вересня 2015 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили. Під час перебування у вказаному шлюбі ними за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року було придбано житло квартиру квартири № 44 в житловому будинку літ. А-9, загальною площею 63.6 кв. м., житловою площею 43.1 кв. м., що знаходиться в будинку № 6 по провулку Штабному м. Дніпропетровська, яка була 26 вересня 2006 року в передбаченому законом порядку оформлена та зареєстрована на [PERSON] (відповідач). Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира придбана у період шлюбу, а тому відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна. Відповідно до п. 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно вказана квартира зараз оформлена і знаходиться в володінні тільки відповідачки, чим порушені права позивача та закон. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України). Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації відповідач на депозитний рахунок суду не вносив. Враховуючи, викладене та беручи до уваги, що спірна квартира зареєстрована, оформлена та знаходить володінні тільки відповідачки, ця квартира на цей час є неподільною річчю, враховуючи вимогу позивача щодо визначення ідеальних часток, суд вважає за можливе розподілити майно подружжя шляхом визначення ідеальних часток. Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, суд приходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і квартиру слід розподілити, визначивши по ? ідеальній частці за кожним з них. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача судовий збір на користь позивача в сумі 1500 грн.. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сімї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачем деяких положень позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири № 44 в житловому будинку літ. А-9 і складається з 1-коридора, 2-ванної кімнати, 3-туалета, 4-кухні, 5-житлової кімнати, 6-кладової, 7,8-житлові кімнати, лоджія і балкон, загальною площею 63.6 кв. м., житловою площею 43.1 кв. м., що знаходиться в будинку № 6 по провулку Штабному м. Дніпропетровська, яка була придбана за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року і оформлена та зареєстрована на відповідачку та в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири № 44 в житловому будинку літ. А-9 і складається з 1-коридора, 2-ванної кімнати, 3-туалета, 4-кухні, 5-житлової кімнати, 6-кладової, 7,8-житлові кімнати, лоджія і балкон, загальною площею 63.6 кв. м., житловою площею 43.1 кв. м., що знаходиться в будинку № 6 по провулку Штабному м. Дніпропетровська, яка була придбана за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року і оформлена та зареєстрована на [PERSON]. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про виділення частки із спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved