Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] (далі -позивач), діючи через свого представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Фермерського господарства «Саєнко» (далі -відповідач) про визнання недійсним договору оренди землі, яка належить їй на праві власності, укладеного 15 серпня 2008 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 5,3559 га, розташована на території Обіточненської сільської ради Чернігівського району Запорізької області відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] . Так, 15.08.2008 директор ФГ «Саєнко» [PERSON]. запропонував позивачу укласти договір оренди землі та взяв на себе усі зобов`язання щодо оформлення та реєстрації такого договору. Тривалий час позивач намагався отримати примірник договору оренди землі. І лише у 2015 році отримала примірник договору оренди землі та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 10.12.2014. Отримавши примірник договору позивач звернула увагу, що в ньому стоїть не її підпис, а підпис невідомої особи. В свою чергу договір, який підписав позивач з відповідачем не був зареєстрований. Тому просить визнати договір оренди землі від 15.08.2008 №59 підписаний від її імені невідомою собою, недійсним. У судовому засідання представник позивача позов підтримав з підстав викладених в ньому. Представник відповідача проти позову заперечив. Надав відзив, в якому зазначив, що фермерське господарство почало фактично використовувати земельну ділянку позивача з 2005 року за усною домовленістю. В подальшому 15.08.2008 [PERSON] та представником ФГ «Саєнко» був підписаний договір оренди землі, після чого фермерське господарство почало її використовувати відповідно до умов договору. Тривалий час через незалежні від волі представників ФГ «Саєнко» причин, договір оренди неможливо було зареєструвати у відповідних органах державної влади, і лише 10.12.2014 була проведена державна реєстрація оренди землі, після чого один примірник договору разом із витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно був переданий [PERSON] - свекрусі позивача. Свекруха розписалася про отримання примірнику договору. Договір оренди землі від 15.08.2008 №59 фактично виконувався сторонами з моменту його підписання, тобто з 15.08.2008, зокрема позивач отримував орендну плату від відповідача, а відповідач використовував земельну ділянку належну позивачу. Крім того, представник позивача просив застосувати позовну давність до позовних вимог позивача. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві. Також визнав ту обставину, що оскаржуваний договір не підписувався самим позивачем, однак наполягав на застосуванні позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, позивач є власником земельної ділянки площею 5,3559 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована на території Обіточненської сільської ради Чернігівського району Запорізької області відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 29.12.2006. 10 грудня 2014 року реєстраційна служба Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області здійснила реєстрацію права оренди вищезазначеної земельної ділянки строком на 15 років за ФГ « Саєнко ». Підставою для такої реєстрації був договір оренди землі №59 від 15.08.2008, укладений між [PERSON] та ФГ «Саєнко», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №30756124 від 10.12.2014. Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №4-55 від 05.07.2019, проведеної Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України підписи в графах « [PERSON] » в договорах оренди землі №59 від 15.08.2008, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Отже, судом на підставі досліджених доказів встановлено, що позивач договір оренди землі №59 від 15.08.2008 року про передачу належної йому земельної ділянки площею 5,3559 га в оренду відповідачу не підписував і наміру передавати відповідачу в оренду дану земельну ділянку не мав. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом наведених правових приписів як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. На підставі статті 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до висновку Верховного Суду України, який міститься в постанові суду від 25 грудня 2013 року №6-118цс13 аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не момент його державної реєстрації. Оскільки в ході судового розгляду встановлено, що позивач оспорюваний договір не укладав, наміру укладати вказаний договір і набути певні права та брати на себе відповідні обов`язки за ним для досягнення певної мети не мав, що в свою чергу свідчить про відсутність у позивача волевиявлення на укладення цього договору, суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним договору оренди землі №59 від 15 серпня 2008 року, укладеного щодо земельної ділянки площею 5,3559 га, кадастровий номер [NUMBER] , розташованої на території Обіточненської сільської ради Чернігівського району Запорізької області. Видаткові касові ордери ФГ Саєнко» від 07.09.2012, 29.07.2013, 28.07.2014,02.10.2014, 20.07.2015, 08.08.2016, відомості про видачу орендної плати за 2007, 2008,2009,2010,2011,2017 роки згідно яких позивач отримував орендну платню суд до уваги як доказ на підтвердження факту укладання договору взяти до уваги не може, оскільки була встановлена відсутність волевиявленні позивача на укладення саме оспорюваного договору. Зі змісту видаткових касових ордерів та відомостей про видачу орендної плати неможливо зрозуміти яких саме істотних умов досягли сторони за договором, і за яким саме договором. Крім того, як було зазначено вище, відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності. Клопотання обґрунтоване тим, що позивач знав про факт не підписання ним оскаржуваного договору з 2008 року, оскільки отримував орендну плату за вказаним договором. Отже суд має застосувати позовну давність та відмовити у позові. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З цього приводу слід зауважити, що представником відповідача не доведено, коли ж саме позивач отримав примірник оскаржуваного договору оренди, відповідно міг дізнатися, що підпис в договорі від його імені виконаний іншою особою. В свою чергу представник позивача пояснив в судовому засіданні, що примірник оскаржуваного договору він отримав від батьків у 2015 році від батьків чоловіка (свекра та свекрухи). Також представник позивача в судовому засіданні пояснив, що дійсно позивач отримував оренду плату від відповідача, проте не знав за яким саме договором, оскільки орендні відносини між ним та відповідачем щодо земельної ділянки склалися ще до 15.08.2008. Більше того, сам відповідач надав суду докази про надання позивачу орендної плати ще з 2007 року, тобто за час, який передував укладанню оскаржуваного договору. Окрім того, у відзиві відповідач визнав ту обставину, що фактично почав використовувати земельну ділянку позивача та сплачувати за неї орендну плату з 2005 року. Також відповідачем наданий суду витяг з журналу видачі примірників підписаних договорів оренди землі, в якому навпроти прізвища « [PERSON] », дати «24.12.2014» проставлений нерозбірливий підпис. В судовому засіданні сам представник відповідача пояснив, що від імені позивача в отриманні примірника договору розписалася її свекруха [PERSON] і вона замість позивача отримала примірник оскаржуваного договору. Про це було вказано представником відповідача і у відзиві. Натомість представник відповідача не надав суду доказів того, коли конкретно позивач отримала примірник оскаржуваного договору, і відповідно ознайомилася, чи могла ознайомитися, з його змістом, тобто коли ж саме довідалася, чи могла довідатися, про порушення свого права. Тому суд не вбачає підстав для застосування позовної давності. За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч.ч.4-6 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із :1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження судових витрат на правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В судовому засіданні представником позивача подана усна заява про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, а також наданий суду акт прийому-передачі послуг за угодою про надання правової допомоги від 25.04.2018, квитанція до прибуткового касового ордеру на суму 10200 грн, свідоцтво про державної реєстрацію ФОП [PERSON] та копія свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю. Однак суду не надано договір про надання правової допомоги, тому суд позбавлений можливості визначити вартість послуг представника-адвоката, яку сторони обумовили для виконання доручення, та порядок відрахування цих платежів (одноразово, за виконання певного доручення, почасова оплата, за отриманий результат по справі і т.д.). Суд доходить до висновку про неможливість за таких обставин стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, а тому у задоволенні заяви про стягнення таких витрат слід відмовити. Крім того, представником позивача надано до суду підтвердження оплати за проведення судової експертизи в сумі 2250,24 грн. Зазначена оплата підтверджена належним чином, на підставі здійсненої оплати проведена судова експертиза, а тому з відповідача слід стягнути витрати на проведення судової експертизи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути також судові витрати в розмірі 704, 80 грн-сума сплаченого судового збору при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved