Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] в серпні 2019 року звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 25.03.1962 року між позивачкою та [PERSON] зареєстровано шлюб. В період перебування в шлюбі 28.05.1999 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . 13.05.2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни, згідно якого квартиру [ADDRESS] обміняли на квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняла його дочка [PERSON] . Позивач [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] до нотаріальної контори не зверталась, оскільки на час смерті чоловіка вона проживала в зазначеній квартирі та вважала, що прийняла її фактично. З невідомих позивачу причин на ім`я [PERSON] замість 1/2 частини спадкової квартири 16.12.2010 року нотаріальною конторою було видане свідоцтво про право на спадщину на всю квартиру. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом, яким [PERSON] заповідала своє майно дочці [PERSON] . [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом до приватного нотаріуса Вишгородського нотаріального округу Загвоздіної А.М., якою видано свідоцтво про право на спадщину № 609 від 23.05.2019 року. Позивач вважає, що оскільки, квартира [ADDRESS] була придбана в період перебування в шлюбі, тобто була спільним майном подружжя, отже позивачу належить 1/2 частина цієї квартири. На даний час вказана частка квартири вибула з її власності поза її волею. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане на ім`я [PERSON] та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане на ім`я [PERSON] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.10.2019 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 07.11.2019 року до суду від представника відповідача - адвоката Коломієць І.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. Обґрунтовує тим, що позовна заява подана з порушенням строку позовної давності, оскільки позивачу було відомо про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2010 року, позивач особисто відмовилась від 1/2 частини спадкового майна після свого померлого чоловіка на користь дочки [PERSON] . Позивач не оскаржувала свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.12.2010 року. Після смерті дочки [PERSON] позивач [PERSON] не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] прийняла спадщину у строки передбачені законом та отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.05.2019 року. Зазначає, що позивач не наводить жодних підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 16.12.2010 року та від 23.05.2019 року. Крім того, представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2010 року. А тому просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 48-53). 02.12.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Войнаренко О.С., в якій вона зазначає, що позивач не згодна з відзивом представника відповідача, оскільки вважає, що спірна квартира була спільним майном подружжя, 1/2 частина квартири належала позивачу [PERSON] . Позивач вважає, що до спадкового майна після смерті іі чоловіка повинна входити тільки 1/2 частина квартири, яка належала іі покійному чоловіку і позивач на іі не претендує. Свідоцтво про право на спадщину за законом видане 16.12.2010 року на ім`я [PERSON] на спірну квартиру в цій частині не оспорюється. Разом з тим, вказане свідоцтво було видане без врахування правового статусу квартири як спільного майна подружжя, тому і має бути визнано частково недійсним. В даний час вказана частка квартири вибула з іі власності поза її волею. Зазначає, що про видачу спірних свідоцтв про право на спадщину позивачу стало відомо після того, як відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом і повідомила про це позивача в 2019 році, а тому заява про застосування строку позовної давності є неправомірною. Просить задовольнити позов в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник позивача - адвокат Войнаренко О.С. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі та просить суд їх задовольнити з підстав викладених у позові та з урахуванням відповіді на відзив. Відповідач та її представник адвокат Коломієць І.О. в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Просять застосувати строк позовної давності до вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2010 року. Треті особи в судове засідання не з`явилися, надіслали клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] з 25.03.1962 року перебувала у шлюбі з [PERSON] по день його смерті (а.с. 11). 28.05.1999 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу від 28.05.1999 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 3032 (а.с. 9). 13.05.2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни, згідно якого квартиру [ADDRESS] обміняли на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.06.2005 року (а.с. 12). Як вбачається з спадкової справи № 413/2010 до майна померлого [PERSON] , що [PERSON] , яка є спадкоємицею за законом після смерті батька, прийняла спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач [PERSON] відмовилась від належної частини спадкового майна після померлого [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] є дочкою позивачки та матір`ю відповідачки. 16.12.2010 року Вишгородською районною державною нотаріальною конторою видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] (а.с. 135). [PERSON] 11.04.2018 року склала заповіт на [PERSON] , яким заповіла останній квартиру [ADDRESS] (а.с. 99). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.08.2018 року (а.с. 97). Як вбачається з спадкової справи № 28/2019 до майна померлої [PERSON] , що відповідачка [PERSON] , яка є спадкоємицею за заповітом після смерті матері, прийняла спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 94-124). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.05.2019 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . З копії свідоцтва про шлюб від 17.08.2019 року серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 122). 30.07.2019 року позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Загвоздіною А.М. від 31.07.2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття права на спадщину за законом після померлої [PERSON] у зв`язку з тим, що остання не прийняла спадщину в установлений Законом спосіб. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.01.2010 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Загвоздіна А.М. про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 17.08.2020 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23.01.2010 року залишено без змін (а.с. 179-181). Розмір часток майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, визначається судом за правилами частини 1 статті 70 СК України, згідно з якою частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами статті 65 цього Кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За приписом статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частина 1 статті 1226 цього Кодексу визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців посвідчується свідоцтвом про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України), отримання якого є правом спадкоємця, водночас норма частини 1 статті 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Покладаючи на спадкоємців обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законодавець тим самим забезпечує їх можливістю реалізовувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна. Стаття 71 Закону України «Про нотаріат» визначає, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. За положеннями підпункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 292/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно підпункту 4.21. пункту 4 Глави 10 цього Порядку при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на -1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Аналізуючи зміст наведених законодавчих норм та положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України суд дійшов висновку, що у разі оформлення правовстановлюючого документа на набуте у шлюбі нерухоме майно не на ім`я спадкодавця, нотаріус вправі визначити частку померлого у спільній сумісній власності лише за згодою другого з подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, укладений 13.05.2000 року договір міни між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого квартиру [ADDRESS] обміняли на квартиру [ADDRESS] , зареєстрований Вишгородським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] в цілому 17.05.2000 року за № 19 (а.с. 133). Згідно реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.11.2010 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , частка 1/1 (а.с. 134). Одержання частки у спільному майні подружжя є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Для отримання частки в майні подружжя, той з подружжя, хто претендує на вказану частку, зобов`язаний звернутись до нотаріуса із письмовою заявою. Як встановлено судом, позивачка своїм правом не скористалась, вона не звернулась до нотаріуса із заявою про набуття права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , як на спільне майно подружжя, а навпаки висловила свою позицію у заяві від 17.05.2006 року, що відмовляється від належної їй частини спадкового майна після померлого [PERSON] . За приписами статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, суд враховує те, що позивач не просить про визначення частки померлого спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Відповідно до положень статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] . На думку суду своє право на набуття права власності на спірний будинок позивач могла здійснити не тільки після смерті її чоловіка, заявивши про це у нотаріуса, або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Суд вважає, що твердження позивача про те, що нею не пропущено строк на звернення до суду за захистом своїх прав, є безпідставними та необґрунтовано належними і допустимими доказами. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed