Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

[PERSON] 04 жовтня 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до територіальної громади в особі [PERSON] міської ради, третя особа [PERSON] державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 08 лютого 2016 року померла її мати [PERSON], яка за життя склала заповіт, посвідчений 14 червня 1996 року, в якому все своє майно заповіла позивачу. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] (на теперішній час вул. [PERSON]) в м. Дніпрі. Позивач належним чином прийняла спадщину, оскільки проживала зі спадкодавцем на час її смерті та у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю реєстрації права власності на квартиру. Позивач просила суд встановити факт належності [PERSON], померлій 08 лютого 2016 року, квартири [ADDRESS] (вул. [PERSON]) в м. Дніпрі; визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] (вул. [PERSON]) в м. Дніпрі в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 08 лютого 2016 року. У заяві від 10 серпня 2017 року позивач просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник територіальної громади в особі [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. У листі від 31 жовтня 2016 року третя особа [PERSON] державна нотаріальна контора просила розглядати справу без участі її представника відповідно до діючого законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] (вул. [PERSON]) у м. Дніпрі належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 грудня 1993 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 06 грудня 1993 року № Л-1291 (а.с. 6). 08 лютого 2016 року [PERSON] померла (а.с. 5), яка за життя склала заповіт, посвідчений 14 червня 1996 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 4-1844, в якому все своє майно заповіла [PERSON] (а.с. 9). Після смерті [PERSON], померлої 08 лютого 2016 року, позивач у встановлений законом строк звернуась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 35 оберт). Постановою державного нотаріуса Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 23 вересня 2016 року позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю реєстрації права власності на цю квартиру (а.с. 50). Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 30.08.2016 року № 12030, в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 51). У відповіді Департаменту житлового господарства [PERSON] міської ради від 05.07.2017 року № 3/8-3171 вказано, що розпорядженням органу приватизації від 06.12.1993 року № 944-Л квартира [ADDRESS] (вул. Братів Трофімових) у м. Дніпрі передана у власність [PERSON], видане свідоцтво про право власності на житло від 06.12.1993 року № Л-1291 (а.с. 74). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На підставі ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Верховним Судом України у листі «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2013 року» від 01.02.2014 року роз'яснено, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК\~України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Аналогічна правова позиція зазначена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У положеннях п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] (вул. [PERSON]) у м. Дніпрі увійшла до складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], померлої 08 лютого 2016 року. З огляду на те, що спадкодавець за життя склала заповіт на імя позивача, а позивач у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 08 лютого 2016 року, та відсутність інших спадкоємців, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] (вул. [PERSON]) у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 08 лютого 2016 року. В задоволенні позовних вимог про встановлення факту належності спірної квартири спадкодавцю суд вважає за необхідне відмовити, оскільки ст. 256 ЦПК України не передбачено встановлення юридичного факту за померлою особою. На підставі викладеного та

Outcome: partial