Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

[PERSON], [PERSON], з участю заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації, звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Подана заява аргументована тим, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Алчевськ Луганської області (Україна). Її донька [PERSON] народилася [INFO] в м. Алчевськ Луганської області (Україна). Вони були разом зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] володіє на праві спільної приватної власності ? часткою будинку, розташованого за вищевказаною адресою, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19188348. У квітні 2015 року заявники вимушено перемістились з місця їх постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до [ADDRESS], де зараз проживають. Дана адреса є фактичним місцем проживання [PERSON] та [PERSON], про що свідчать довідки про взяття їх на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території та району проведення антитерористичної операції від 08 травня 2015 року №6117000789 та №6117000788. Наведені довідки видані заявникам, як внутрішньо переміщеним особам, були чинними на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року №921-VІІІ, тобто станом на 13 січня 2016 року, та відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діють безстроково. У кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини її території є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України. Гуманітарна ситуація в м. Алчевськ різко погіршилася після 11 травня 2014 року, після так званого «референдуму» на якому ставилося питання про перебування Луганської області у складі України. Влітку 2014 року державна влада в місті фактично була усунута проросійськими найманцями, які замінили українську символіку на адміністративних будівлях і замість неї встановили прапори квазідержавного утворення «ЛНР». Припинилась виплата пенсій, соціальних виплат, в магазинах спостерігався дефіцит продовольчих товарів та продуктів харчування. Поступово м. Алчевськ наповнювалося військовою технікою та військовими без розпізнавальних знаків, з'явились блокпости, на яких чергували озброєні проросійські найманці. Боїв безпосередньо в місті не було, однак вдень і вночі [PERSON] та [PERSON] чули звуки обстрілів, які лунали з боку сусідніх населених пунктів. До весни 2015 року заявники намагалися не звертати увагу на події, що відбувалися навколо них, [PERSON] їздила на підконтрольну Україні територію, аби отримувати пенсію, оскільки на той час ці кошти були єдиним джерелом їх існування. Розуміючи, що ситуація в м. Алчевськ буде лише погіршуватись, і контроль над окупованими територіями Україна поверне не скоро, 01 квітня 2015 року [PERSON] та [PERSON] вирішили покинути рідне місто та переїхати до м. Тернополя., аби мати елементарну змогу жити не турбуючись про свою безпеку. Після вимушеного виїзду з окупованої території Луганської області заявники були змушені прилаштовуватись до нових життєвих умов. На даний час вони не відчувають впевненості у завтрашньому дні. За один короткий період часу [PERSON] та [PERSON] залишились без житла, підтримки і без надії на повернення додому. Заявники вважають, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України було порушено цілу низку їх прав і свобод, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканність, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Водночас, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VІІ не визначено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, як причини переселення з тимчасово окупованих територій, та не виключено можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення такої конкретної причини внутрішнього переміщення. Звернення [PERSON] та [PERSON] до суду із заявою про встановлення юридичного факту вимушеного переселення обумовлене тим, що заявники мають на меті визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством не передбачено. З врахуванням вищенаведеного [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], просять встановити юридичний факт, а саме, що їх вимушене переселення у квітня 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Заявники та їх представник в судовому засіданні заяву підтримали з підстав, викладених у ній. Просили задовольнити. Представник заінтересованої особи -Міністерства соціальної політики України у судове засідання не зявилися, хоча повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи. На адресу представництва Посольства Російської Федерації направлялися листи-повідомлення про розгляд справи, копія ухвали про відкриття провадження з копією заяви та додатками до неї, проте Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляла. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає до задоволення, виходячи із таких міркувань. Згідно інформації, яка міститься в паспорті громадянина України, [NUMBER], [PERSON], народилася [INFO] в м. Алчевськ Луганської області, де була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19188348 від 13 червня 2008 року, виданого Комунальним підприємством «Алчевське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що [PERSON] на підставі рішення Алчевського міського суду Луганської області б/н від 07 квітня 2008 року є власником ? частки будинку за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] народилася [INFO] в м. Алчевськ Луганської області, про що є відомості у її свідоцтві про народження [NUMBER] від 23 січня 1992 року. Батьками [PERSON] записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Зазначені в паспорті громадянина України [PERSON], [NUMBER], відомості свідчать про те, що остання була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS]. Згідно з довідкою від 08 травня 2015 року №6117000789 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради, заявниця [PERSON] перемістилася з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції ([ADDRESS]) в м.Тернопіль, де зареєстрована і проживає по [ADDRESS]. Довідка від 08 травня 2015 року №6117000788 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, видана Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради, свідчить про те, що заявниця [PERSON] перемістилася з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції ([ADDRESS]) в м. Тернопіль, де зареєстрована і проживає по [ADDRESS] Згідно зі ст.4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. У ст.55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин 1 та 2 ст.124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст.124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У ч.4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом ст.1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом ст.1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Згідно з ч.1 та п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відтак, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Враховуючи викладене, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Луганської області, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав [PERSON] та [PERSON] При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявників в частині встановлення причини їх внутрішнього переселення. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення [PERSON] та [PERSON] з частини окупованої Російською Федерацією території - м. Алчевськ Луганської області, Україна, то суд виходить з такого. [PERSON] та [PERSON] є громадянками України. До початку окупації м. Алчевськ, [PERSON], як повноправний громадянин своєї країни, мала власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. [PERSON] проживала разом з матір'ю в належному їй будинку, де обидві були зареєстровані. Проте наведені вище обставини призвели до неможливості їх подальшого проживання у м. Алчевськ, а тому в квітні 2015 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України заявники змушені були переїхати до м. Тернопіль, залишивши житло у м. Алчевськ, змінивши власний побут та спосіб життя. [PERSON] та [PERSON] переселилися з території окупованої Луганської області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявникам потрібно для визначення їх статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. Суд вважає, що незважаючи на те, що як одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на таке. По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред'явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч.4 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Аналізуючи вищезазначене, суд приходить до переконання, що подана заява є підставною та підлягає до задоволення в повному обсязі шляхом встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що вимушене переселення [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з окупованої території Луганської області України у квітні 2015 року відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки в силу ч.7 ст.294 ЦПК України, вони не відшкодовуються.

Outcome: approved