Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] (далі - «Позивачі») звернулись до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач»). В обґрунтування заявлених вимог посилаються на наступні обставини. Позивач [PERSON] та Відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. [INFO] від шлюбу у сторін народився син - Позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого відділом ЗАГС Миронівського райвиконкомом, Київської області, актовий запис №20. 29.10.2013 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано. 07.08.2003 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали ордер на житлове приміщення № [NUMBER] на право зайняття квартири [ADDRESS] . Квартира складається з двох житлових кімнат, розташована на 6-му поверсі, 10-ти поверхового будинку, загальною площею 56,0 кв.м. Згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 28.09.2006 року, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м.Біла Церква, реєстрова книга № 123 , реєстровий номер № 13496 , власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Від часу реєстрації права власності квартирою одноособово користується Відповідач. Позивачі не мають доступу до квартири у них відсутні ключі від вхідних дверей, а тому вони позбавлені можливості користуватись належними на праві спільної частковій власності кожному з них по 1/3 частині квартири. За таких обставин Позивачі вимушені були звернутися до суду та просили суд усунути перешкоди в користуванні житлом, створені Відповідачем, шляхом вселення їх в квартиру за адресою: [ADDRESS] , встановити порядок користування житловим приміщенням, а саме закріпивши за Позивачами право користування житловою кімнатою площею 17,50 кв.м., зобов`язати Відповідача не чинити Позивачам перешкод у користуванні виділеною їм кімнатою і підсобними приміщеннями в квартирі [ADDRESS] . В судове засідання Позивачі не з`явились, представником Позивачів було подано заяву до суду про розгляд справи без присутності Позивачів. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували, судові витрати просили залишити за Позивачами (а.с.89). 21.01.2020 року в судовому засіданні Позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги, наділи пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Позивач додатково пояснила, що у неї були ключі від спірної квартири, але Відповідач забрав їх у неї насильно. Просили позов задовольнити повністю, судові витрати залишити за собою. 11.06.2020 року, як і в інші в судові засідання Відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило (а.с.52, 53, 63, 69, 84-85). В зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно із ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] та Відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. [INFO] від шлюбу у сторін народився син Позивач - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом ЗАГС Миронівського райвиконкомом, Київської області, актовий запис №20 (а.с.16). 29.10.2013 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано (а.с.24-25). 07.08.2003 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали ордер на житлове приміщення [NUMBER] на право зайняття в [ADDRESS] із 2-х кімнат житловою площею 29,4/56,0 кв.м. (а.с.17). Згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 28.09.2006 року, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м.Біла Церква, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/3 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.22-23). Як вбачається з листа №3083 від 09.10.2018 року Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації», станом на 01.01.2013 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 28.09.2006 року, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м.Біла Церква (реєстрова книга №123, реєстровий № 13496 ) (а.с.21). Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Крім того, національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, відповідно до частин 1 - 4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому Відповідачем не надано суду ані письмових пояснень по суті позову, ані будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів Позивача. Такими чином, Позивачами у справі доведено що вони є співвласниками спірної квартири, проте Відповідач перешкоджає їм у користуванні цією квартирою. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Вимоги Позивачів Відповідачем не спростовані, є доведеними та ґрунтуються на нормах матеріального права. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України, та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Виходячи з викладеного, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення в квартиру, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні ним необхідно задовольнити повністю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved