Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

[PERSON] в червні 2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 09.07.1999 року перебуває в шлюбі з відповідачем, від шлюбу подружжя має повнолітнього сина - [PERSON], [INFO], неповнолітніх дітей у подружжя немає. [PERSON] повідомляє, що їхня родина розпалася у березні 2015 року з причин різних поглядів на життя, нерозуміння один одного, між подружжям стали виникати часті сварки, були втрачені почуття взаємної любові та поваги, тому подальше спільне проживання з відповідачем та збереження сім`ї позивач вважає неможливим. Однак відповідач не погоджується на розірвання шлюбу, отже, між сторонами виник спір з цього приводу. З огляду на це, [PERSON] просить розірвати шлюб, зареєстрований в установленому законом порядку між нею та [PERSON], після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище «[PERSON]». Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги підтримала, наголошувала на необхідності їх задоволення, навела аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, додатково зазначив, що перебуває у шлюбі з позивачем вже більше 20 років, мають гарну родину, виховували разом спільну дитину, просив надати строк подружжю для примирення, вказував на тимчасовий характер непорозумінь, які виникають між сторонами з причини працевлаштування позивача на роботу зі шкідливими для здоров'я умовами. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали по справі, прийшов до висновку про задоволення вимог позивача через наступне. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень(ст. 60 ЦПК України). Згідно зі ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач [PERSON] є громадянкою України, зареєстрована за адресою [INFO],з 1996 року(а.с.5), згідно з довідкою від 03.12.2004 року № [NUMBER] перемістилася з тимчасово окупованої території України (району проведення АТО) і на теперішній час мешкає за адресою [ADDRESS](а.с.9). Між позивачем та відповідачем 09.07.1999 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 09.07.1999 року відділом РАГС Краснолиманського МУЮ Донецької області (а.с.8). Від шлюбу подружжя має повнолітнього сина - [PERSON], [INFO](а.с.7), неповнолітніх дітей у подружжя немає, що не заперечується сторонами. Позивач та відповідач визнали, що непорозуміння між ними виникають з приводу працевлаштування [PERSON] на роботу, пов'язану з виробництвом кераміки, в сел. Дробишеве Лиманського району. Відповідач наголошував, що така робота пов'язана зі шкідливими умовами праці і впливає на здоров'я його дружини. Позивач вказала, що працює також фельдшером у Краснолиманській ЦРЛ, однак отримуваних доходів їй не вистачає, щоб належним чином забезпечити умови навчання повнолітнього сина у вищому закладі освіти, наголосила, що таким чином намагається допомогти синові. Позивач [PERSON] є дієздатною повнолітньою особою, а відтак, розпоряджається наданими їй законом правами на власний розсуд. Відповідно до ст. 32 Основного Закону ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно зі ст. 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За клопотанням відповідача ухвалою суду від 11.07.2016 року подружжю було визначено строк для примирення тривалістю один місяць. Однак за цей час нормальні сімейні відносини між позивачем та відповідачем не були відновлені, сторони визнали, що [PERSON] на теперішній час не проживає однією родиною з [PERSON], фактично мешкає у своїх батьків, а також орендує житло в сел. Дробишеве Лиманського району за місцем своєї додаткової роботи. Між подружжям продовжують виникати сварки х приводу різних поглядів на влаштування сімейного життя. Відповідно до ст.ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Нормами ч.1 ст. 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 56 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин забороняється законом. Згідно з правовою позицією, висловленою у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Таким чином, суд прийшов до висновків, що заходи відносно налагодження нормальних подружніх стосунків між позивачем і відповідачем не дали позитивних результатів, подружжя фактично припинило спільне проживання, подальше спільне проживання фактично порушує інтереси позивача. За таких обставин суд вважає за необхідне шлюб, зареєстрований між сторонами, розірвати. Крім того, відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що при реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» і наполягає на своєму праві після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем «[PERSON]», її клопотання слід задовольнити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач [PERSON] в червні 2016 року звернулась до суду з вимогами до відповідача За подання позовної заяви немайнового характеру позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн.(квитанція ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16.06.2016 року - а.с. 3). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи наведене, суд стягує ці витрати з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved