Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про поділ спільного майна подружжя зазначивши, що він перебував у шлюбі з [PERSON], під час якого у них народився син [PERSON]. За час перебування у шлюбі позивач та відповідачі проживали у двохкімнатній квартирі загальною площею, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яку в послідуючому було приватизовано на [PERSON], [PERSON] та [PERSON], однак відповідачі, маючи намір на продаж спільної квартири, звернулись до позивача для одержання дозволу на продаж, при цьому позивач запропонував компенсувати його частку в грошовому еквіваленті, визначивши суму компенсації, на що відповідачі не погодились, в силу чого позивач звернувся до суду та просить зобов'язати відповідачів компенсувати йому в грошовому еквіваленті вартість його частки спільної спірної квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, обгрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги заперечили в повному обсязі, пояснивши, що дійсно мали намір продати дану квартиру з метою вирішення проблеми житла сина і попросили позивача надати згоду на такий правочин, на що він заявив про компенсацію його частки в розмірі 10 тис. дол. США, а в послідуючому - 128 тис. грн., однак такий розмір компенсації не влаштував відповідачів, оскільки в них немає таких коштів. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення сторін, суд визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER], виданого 13.11.2001 року міським відділом РАГС управління юстиції, шлюб між громадянином [PERSON] та громадянкою [PERSON] було розірвано 23.06.1998 року, актовий запис № 895, з присвоєнням прізвища після розірвання шлюбу - [PERSON] та [PERSON] відповідно ( а. с. 5). Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 09 червня 2000 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення № 807 від 09.06.2000 року, зареєстроване Державному комунальному підприємстві «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» в реєстраційну книгу № 17, за реєстровим № 5105 15.06.2000 року, квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON] (а. с. 6). Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] зазначає, що власниками даної квартири є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності (а.с. 7-8). Таким чином судом встановлено, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS], належить на праві спільної власності трьом співвласникам, а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], без визначення їх часток у такому майні, тобто належить їм на праві спільної сумісної власності. А тому посилання позивача та його представника на те, що дане майно, а саме: квартира [ADDRESS], є об'єктом сумісної власності подружжя є помилковим та не відповідає дійсності, а відтак є безпідставним. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, яка за ухвалою суду проводилась експертами Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, фактична ринкова та прогнозована вартість для продажу нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] - становить 384489,00 грн. Розмір частки кожного із співвласників вказаної квартири, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] становить 1/3 частину даної квартири. Ринкова вартість 1/3 частки кожного із співвласників вказаної вище квартири становить - 128163,00 грн. (а.с. 51- 64). Суд при ухваленні рішення виходить із того, що двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, а не спільної часткової власності, оскільки, хоча в висновку судового експерта і визначенні частки співвласників, проте правовстановлюючі документи на відповідне майно не містять зазначення про визначення часток співвласників і предмет позову не містить вимоги про визначення часток співвласників у такому майні, а відтак суд позбавлений повноважень встановлювати обставини та приймати по них рішення, які не входять до предмету доказування та предмету позову, тобто знаходяться за межами позовних вимог. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно норми ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Норма ч.1, ч.2 ст. 364 ЦК України прописує, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. За даних обставин, врахувавши, що спірне майно є об'єктом права спільної сумісної власності із значною вартістю, а позивач не ставить вимоги про поділ такого майна та виділ його частки в натурі, що б дало об'єктивну можливість суду встановити можливість виділу такої частки або неможливість її виділу, останнє вказувало б на наявність правових підстав про можливий захист прав та інтересів сторони шляхом одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, при цьому сплата такої компенсації іншими співвласниками є правом, а не обов'язком, в силу чого суд не може зобов'язати інших співвласників сплатити, тобто придбати відповідну частку у такому майні поза їх волею, не врахувавши правового механізму ст. 365 ЦК України, де чітко та вичерпно прописано можливість припинення права особи на частку у спільному майні при наявності на це волі та бажання інших співвласників, в силу чого, з огляду на підстави позову, обраний позивачем спосіб захисту та предмет даного позову, суд вважає, що в позові слід відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed