Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду із вищевказаним позовом проти [PERSON] (далі - відповідач), з вимогою: - розірвати укладений між позивачем та відповідачем шлюб, який був зареєстрований 19.07.2008 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №1293. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами, на підтвердження яких подано суду відповідні докази. 19.07.2008 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Через різні погляди на шлюб та сімейне життя, втратилось почуття взаєморозуміння та любові, фактично шлюбних відносин сторони не підтримують, разом не проживають і спільне господарство не ведуть, а тому сім`я фактично розпалась. Позивач вважає, що примирення з відповідачем та подальше спільне життя подружжя неможливе. На підтвердження вказаних обставин позивачем подано суду: свідоцтво про шлюб між сторонами; копію свідоцтва про народження спільної дитини. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 04.01.2021 призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступне. 19.07.2008 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с. 6). Як зазначено у позові, через різні погляди на шлюб та сімейне життя між сторонами втратилось почуття взаєморозуміння та любові, фактично шлюбних відносин сторони не підтримують. Крім того, позивач не бажає миритись, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу з відповідачем, а тому вищезазначені обставини послугували підставою для звернення позивача до суду. Разом із тим відповідач, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 04.01.2021, не навів обставин, які підлягають з`ясуванню та доказуванню у даній справі та не спростував доводи позивача. Суд, з огляду на встановлені обставини, вирішуючи питання про розірвання шлюбу між сторонами, виходить з наступних норм права та мотивів їх застосування. Як визначено ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За загальними приписами ч. 1 ст. 16 Загальної декларації прав людини чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У силу вимог ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. За положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як визначено у ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач вважає, що збереження шлюбу з відповідачем суперечитиме її інтересам, а примирення з відповідачем та подальше спільне життя подружжя неможливе. Суд зважає на те, що відповідач не подав заперечень проти позову на пропозицію суду викладену в ухвалі суду від 04.01.2020 та не навів обставин, які підлягають з`ясуванню та доказуванню у даній справі і не спростував доводи позивача. Разом з тим, суд вважає, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість, а надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Крім того, суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про розірвання шлюбу, який був зареєстрований 19.07.2008 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №1293, ґрунтується на нормах діючого законодавства, а тому підлягає задоволенню. У цілому, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд, вирішує порушене позивачем питання щодо залишення її прізвища відповідача в силу вимог ст. 113 СК України. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами виходить з ч. 1 ст. 141 ЦПК України згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: approved