Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

[PERSON] 16.06.2014 р. звернувся до Московського суду м. Харкова з позовом до КП «САЛТІСЬКЕ ТРАМВАЙНЕ ДЕПО» про стягнення середнього заробітку за час затримки, вказавши наступне. З 17.12.2013 р. по 03.01.2014 р. він працював контролером в КП «САЛТІСЬКЕ ТРАМВАЙНЕ ДЕПО»; наказом №1-ок від 03.01.2014 р. звільнений за ст.38 КЗпП. В день звільнення остаточного розрахунку з ним не проведено. Лише після звернення до Інспекції по охороні праці підприємство нарахувало та 14.03.2014 р. здійснила з ним остаточний розрахунок. Таким чином, були порушені його трудові права, у зв*язку з чим просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за вісь час затримки виплати остаточного розрахунку за період з 04.01.2014 р. по 14.03.2014 р. в сумі 4614 гр. (7,69 гр.х 60 днів). Представник відповідача позовні вимоги не визнав і вказав суду, що 17.12.2013 р. [PERSON] прийнятий на роботу на посаду кондуктора громадського транспорту, а 03.01.2013 р. звільнений з посади наказом №1-ВК від 03.01.2014 р. за власним бажанням. У день звільнення з позивачем проведено розрахунок та виплачено 790 гр. 79 коп. Не погоджуючись з нарахованою сумою, [PERSON] звернувся до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківської області, та на виконання вимог припису №20-01-443/0191-0178 від 07.02.2014 р. якої нарахована компенсація за невикористану відпуску в сумі 52 гр.72 коп. Оскільки, банківської платіжної картки позивач не мав, 10.02.2014 р. листом його повідомлено про необхідність з*явитись на підприємство за отриманням грошової компенсації, але, з невідомих причин той з*явився на підприємство та отримав гроші лише 14.03.2014 р. Заперечують проти позову, тому, що нарахування компенсації за невикористану відпустку було спірним, невірно взятий період затримки (на їх думку, він складає з 04.01 по 10.02); стягнення середньої заробітної плати на користь позивача є не співмірним із сумою самої заборгованості, та позивачем порушені строки звернення до суду, встановлені статтею 233 КЗпП України. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. 17.12.2013 р. [PERSON] прийнятий на роботу на посаду кондуктора громадського транспорту КП «САЛТІСЬКЕ ТРАМВАЙНЕ ДЕПО», а 03.01.2013 р. звільнений з посади наказом №1-ВК від 03.01.2014 р. за власним бажанням. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.» Статтею 117 цього Кодексу встановлюється відповідальність підприємства за затримку розрахунку при звільненні. Так, «в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.» Як вбачається з відомості на виплату грошей №1 по КП«САЛТІСЬКЕ ТРАМВАЙНЕ ДЕПО» при звільненні 03.01.2014 р. [PERSON] отримав розрахунок в розмірі 726 гр.09 коп.,що свідчить про те, що підприємством у день звільнення працівникабув проведений розрахунок в частині неоспорюванної частини нарахувань. Також сторонами в суді підтверджено, що законність нарахування позивачу грошової компенсації за невикористану відпуску відпрацьованого часу була під правовим сумнівом, що з цього приводу проводилась перевірка Територіальною державною інспекцією з питань праці у Харківської області, за результатами якої 07.02.2014 р. виданий припис №20-01-443/0191-0178 та лише після цього, 07.02.2014 р. [PERSON] і було нараховані 52 гр. 72 коп. (до сплати 43 гр. 20 коп.) В Постанові Верховного Суду України від 21.11.2011 р. зазначено,що у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Це рішення в порядку статті 360-7 ЦПК України для суду є обов*язковим для застосування. На час розгляду справи остаточний розрахунок з позивачем проведений та підприємство перед ним заборгованості не має. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] отримавши нараховану суму компенсації 14.03.2014 р., звернувся до суду за захистом свого права в останній день тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України (16.06.2014 р.), розмір нарахованої та отриманої компенсації позивачу становить 43 гр. 20 коп., що дозволяє зробити висновок про те, що ця сума не є істотною порівняно із середнім заробітком останнього. Тому, суд, враховуючі наведене та конкретні обставини справи, приходить до висновку що підстави для задоволення позову і стягнення за користь [PERSON] з комунального підприємства, якім є відповідач, середнього заробітку в розмірі 3535 гр. 87 коп. за час затримки виплати компенсації за невикористану відпуску - відсутні.

Outcome: dismissed