Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

[PERSON] 26.01.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], 3 особи - Борозенець Юліана Георгіївна - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання договору частково недійсним, визнання права власності на частину квартири. Позивач [PERSON] зазначав, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. (відповідач 2) з 29.06.2000 року по 24.11.2005 року; від шлюбу вони мають двох дітей - сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу за спільні кошти подружжя (позивача та відповідача 2) була придбана 3-х кімнатна квартира [ADDRESS], квартиру за взаємною згодою було зареєстровано на ім»я [PERSON]. Після розірвання шлюбу [PERSON]. приховала від [PERSON] (відповідача 1) обставини щодо перебування в шлюбі з позивачем та право обох подружжя на квартиру [NUMBER] та 02.07.2013 року без відома та згоди позивача уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено Борозенець Ю.Г. - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1602. Вважаючи, що [PERSON]., як продавець, ввела [PERSON], як покупця, в оману, приховавши від останнього обставину, що мала істотне значення, тому договір купівлі-продажу квартири є недійсним в цілому, але враховуючи, що розмір позовних вимог визначається позивачем, та враховуючи обставини справи, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом та просить суд постановити рішення, яким визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 02.07.2013 року - в частині набуття [PERSON] права власності на ? частину вказаної квартири та визнати за [PERSON] (позивачем) право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві; представник відповідача 1 [PERSON] - [PERSON] позов не визнав та просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.108-112); відповідачка [PERSON]. в судове засідання не з»явилась повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, будь-яких клопотань від неї не надходило. 3 особа - Борозенець Ю.Г. - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу в судове засідання не з»явилась, своєю заявою-поясненнями просила справу розглядати за її відсутності (а.с.35, 91, 134-135, 148); представник Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві як 3 особа - в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, матеріали приєднаних цивільних справ №753/15444/13-ц, №753/5894/14-ц, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.10, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В судовому засіданні встановлено: [PERSON], [INFO], громадянин Республіки Бангладеш (позивач, а.с.3) та [PERSON], [INFO], громадянка України (а.с.47) перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.06.2000 року; від шлюбу вони мають двох дітей - сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.06.2005 року (справа №2-2461/2005) шлюб між ними було розірвано (а.с.57, 4). Згідно свідоцтва про зміну імені від 13.09.2006 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.50 - копія). Згідно свідоцтва про шлюб - 12.09.2009 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.51). Згідно копії свідоцтва про право власності від 17.04.2003 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 08.04.2003 року №564-С/КІ - трикімнатна квартира [ADDRESS], придбана під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], була зареєстрована на ім»я [PERSON] (а.с.38). Квартира [ADDRESS] є трикімнатною, загальною площею 101,1 кв. м, жилою площею 54,3 кв. м (а.с.38); за даними ЖЕД-205 - [PERSON]. була зареєстрована за адресою спірної квартири з 05.08.2003 року по 12.07.2013 року (а.с.39, 69-70). Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2013 року [PERSON] (продавець) передала у власність, а [PERSON], громадянин Індії (покупець) прийняв у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 101,1 кв. м, жилою площею 54,3 кв. м; продаж зазначеної квартири вчинено за 824000,00 грн. (п.4 Договору); зазначений договір було посвідчено 02.07.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г. за реєстровим №1602 (а.с.36). Ствердження позивача про те, що [PERSON]. приховала від [PERSON] (покупця, відповідача 1) обставини щодо перебування її в шлюбі з позивачем та право обох з подружжя на квартиру [NUMBER] та 02.07.2013 року без відома та згоди позивача уклала з [PERSON] зазначений договір купівлі-продажу квартири, підтверджуються повністю матеріалами, на підставі яких було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, наданими 3-ою особою - приватним нотаріусом Борозенець Ю.Г., у яких відсутні будь-які дані щодо перебування в зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] у період з 29.06.2000 року по 14.06.2005 року (а.с.35-54). Згідно ст.22 КпШС України (яка діяла на момент придбання спірної квартири на ім»я [PERSON].) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.68, 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ствердження позивача [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] станом на 02.07.2013 року була об»єктом права спільної сумісної власності подружжя - позивача та відповідачки [PERSON]., відповідачами в судовому засіданні належними та достатніми доказами не спростовані. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників; згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1, 3, 5 ст.203 цього Кодексу. Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. За встановлених обставин, суд вважає, що заперечення відповідача [PERSON] проти заявлених позивачем вимог є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не підтверджені достатніми доказами, тому вони (заперечення) не можуть бути покладені в основу судового рішення у даній справі. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи та надані сторонами докази у їх сукупності, та враховуючи положення ст.11 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] доведені в судовому засіданні та підлягають задоволенню в об»ємі заявлених позивачем вимог. Згідно ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по 1827,00 грн. з кожного.

Outcome: approved