Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, вказавши третьою особою,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору, Службу у справах дітей Кремінської РДА Луганської області, В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями, що розташований за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Кудряшівка, вул. Донецька, 2. За вказаною адресою зареєстровані: син позивача [PERSON], невістка позивача [PERSON] та його онука [PERSON], які з 2014 року за місцем своєї реєстрації не проживають. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають. В той же час, факт реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу у реалізації його права власності на вказаний будинок, у звязку з чим позивач просив суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. У судове засідання позивач та його представник не зявилися, остання через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій також вказала, що позовні вимоги позивач підтримує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, відзиву на позов не подали. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, головний спеціаліст служби у справах дітей Кремінської РДА Луганської області [PERSON] через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, в якій також вказала, що позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ними не повідомлялися, відзиву на позову вони не подали, а позивач та його представник не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 16 листопада 2005 року позивач [PERSON] набув права власності на житловий будинок із будівлями, що розташований за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Кудряшівка, вул. Донецька, 2, що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 1737691 від 16.11.2005 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9162801 від 05.12.2005 (а.с. 10, 11, 12). Відповідно до довідки про склад сімї № 320 від 22.03.2019, виданої виконавчим комітетом Кудряшівської сільської ради Кремінського району Луганської області, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. За вказаною адресою також зареєстровані: син позивача [PERSON], [INFO], невістка позивача [PERSON], [INFO], та його онука [PERSON], [INFO], які з 2014 року і по теперешній час за цією адресою не проживають (а.с. 15). З акту обстеження сімї [PERSON] від 22.03.2019, складеного головою Кудряшівської сільської ради, а також завіреного підписами сусідів-свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що з 2014 року і по теперішній час відповідачі [PERSON], який є сином позивача, [PERSON], яка є невісткою позивача, та [PERSON], яка є онукою позивача, фактично не проживають за місцем своєї реєстрації за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Кудряшівка, вул. Донецька, 2 (а.с. 16). З наданих свідоцтва про народження серії І-ЕД № 045250 та свідоцтва про шлюб серії І-ЕД № 023128 також вбачається, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], які перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі з 10 березня 2006 року (а.с. 13, 14). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Кудряшівка, вул. Донецька, 2, в якому залишаються зареєстрованими члени його сімї - відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що перешкоджає позивачу у реалізації права власності не цей будинок. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що відповідачі без поважних причин не проживають за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні довідкою про склад сімї та актом обстеження сімї [PERSON] від 22.03.2019, суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у будинку позивача, а тому позов підлягає повному задоволенню. При визнанні судом відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час не проживають у зазначеному будинку, тобто будинок не є їх житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004). На підставі викладеного,

Outcome: approved