Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач) в особі представника [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідач), в якому вказала, що з січня 2008 року вона з відповідачем проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , були в теплих стосунках, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, створений від спільної праці та використовували його для придбання майна, влаштовували свята, на яких поводились як чоловік та дружина, в побуті були пов`язані спільними обов`язками, разом відпочивали, відвідували родичів та друзів, тощо, але не звертались до державного органу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації шлюбу. Факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу і факту придбання майна в період спільного проживання підтверджується квитанціями та показами свідків. 19.08.2010 року між [PERSON] , та [PERSON] , виконкомом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №337 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у них народилась донька [PERSON] . Проте в подальшому спільне подружнє життя не склалося, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.09.2019 року шлюб було розірвано. За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторонами було придбано за спільні кошти земельну ділянку з кадастровим номером 3222755102:00:010:0029 площею 0,1100 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копією Договору від 17.11.2009 року. Також за час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними було придбано автомобіль марки Renault Meganе 2004 р.в., д.н. [NUMBER] , який 25.07.2015 року було зареєстровано на ім`я [PERSON] , то він є спільною сумісною власністю подружжя. Станом на даний час відповідач не визнає вищезазначене майно спільною сумісною власністю, позбавив позивачку доступу до автомобіля та користується ним одноособово, а тому позивачка змушена звернутись з даним позовом до суду. Враховуючи викладене, позивач, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 74 СК України, просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , та [PERSON] , в період з січня 2008 року по 19.08.2010 року; визнати земельну ділянку з кадастровим номером 3222755102:00:010:0029 площею 0,1100 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та автомобіль марки Renault Meganе, д.н. [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частини вказаної земельної ділянки та автомобіля. Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. У встановлений судом строк та у встановленому процесуальним законом порядку відповідач подав відзив на позов, у якому проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, просив суд відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач вказав, що навесні 2006 року він познайомився з позивачем на роботі. Влітку 2006 року між ними зав`язалися відносини. На цей час відповідач офіційно перебував в шлюбі, але не проживав з дружиною. Донька від першого шлюбу постійно проживала з відповідачем та його батьками та відвідувала садочок за місцем проживання відповідача до вересня 2008 року. З вересня 2008 року донька пішла до школи за місцем проживання її матері, але кожної п`ятниці відповідач або його матір (бабуся дівчинки) забирали дитину на вихідні до себе. Відповідач проводив вихідні з донькою. І щоранку в понеділок відповідач відвозив дитину до школи за місцем її навчання та проживання (на Борщагівку). Так було до 2011 року (до переведення дитини до школи №254 за місцем проживання відповідача). Влітку, відповідач спільно відпочивав з донькою та своїми батьками у Криму, без позивачки. Відповідач не заперечує того, що до укладення шлюбу з позивачкою у нього були з нею взаємини. Але ці відносини носили характер спілкування, зустрічей, сумісного проведення часу, іноді відповідач залишався ночувати у позивачки, коли разом працювали по декілька змін. Працювали вони разом до березня 2009 року. Тобто, відповідач та позивачка до укладення шлюбу зустрічалися, а не проживали однією родиною. До укладення шлюбу відповідач постійно проживав за місцем своєї реєстрації, постійно приймав участь у вихованні та спілкуванні з власною донькою від першого шлюбу, а тому фізично ніяк не міг проживати разом з позивачкою. До того ж, позивачка тривалий час проживала разом з подругою, ще тоді, коли між позивачем та відповідачем були романтичні відносини. А також, у позивачки дуже суворий батько, який постійно контролював (шляхом візитів без попередження), щоб разом з його донькою (позивачкою) ніхто не проживав з чоловіків. Таким чином, обставини, викладені позивачкою, не відповідають реальним обставинам справи. Позивачка видала бажане за дійсне та намагається таким чином довести ті обставини, яких не було. Відповідач заперечує факт проживання з позивачкою однією родиною до укладення шлюбу, не проживав з нею постійно в одному помешканні, не вів спільного господарства, не мав спільного бюджету, витрат, не придбавали жодного майна за спільні кошти та не вчиняв інших дій, які б свідчили про проживання осіб однією родиною. Майно, визначене позивачкою як спільне майно подружжя, не підлягає поділу, оскільки є особистим майном відповідача, придбане від продажу спадкового майна. Автомобіль, хоча і був придбаний під час шлюбу, але придбавався за особисті кошти відповідача. В липні 2015 року придбане спірне авто Renault Meganе 2004 р.в. д.н. [NUMBER] ) за кошти від продажу у липні 2015 року автомобіля Daewoo Nexia 2005 р.в., д.з. [NUMBER] , який був придбаний 20.11.2010 року за кошти від продажу автомобіля ВАЗ 21093 2005 р.в., д.н. [NUMBER] , який належав матері відповідача [PERSON] . Різниця в коштах від продажу та придбання автомобілів була додана відповідачем від коштів з продажу спадкового майна відповідача. Відповідач вказує, що обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Позивач будь-яких доказів проживання його та позивачки з січня 2008 року однією сім`єю суду не надала, натомість покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Земельна ділянка була придбана відповідачем до укладення шлюбу за особисті кошти відповідача. У встановлений судом строк та у встановленому процесуальним законом порядку позивач подала відповідь на відзив, у якому обставини, викладені відповідачем у відзиві на позов спростовувала. Так, позивач вказувала, що дійсно, відповідач був зареєстрований за іншою ніж вона адресою, проте фактично постійно проживав разом з позивачкою у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини будуть підтверджені показами свідків. Доводи [PERSON] , про те, що позивачка проживала разом з подругою та що її батько не дозволяв їй жити разом з чоловіками не відповідають дійсності. Факт спілкування відповідача з донькою жодним чином не є перешкодою проживати однією сім`єю з позивачкою та посилання на ні обставини не спростовує тверджень [PERSON] . Для придбання земельної ділянки та на витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням цієї угоди позивачкою було знято з власного банківського розрахункового рахунку грошові кошти в розмірі 3000,00 дол. США, що підтверджується квитанцією №127 від 02.11.2009 року. Доводи відповідача про те, що земельна ділянка придбана за кошти, отримані ним від спадкового майна не підтверджені належними доказами, документи, які б підтверджували факт пересилання/ввезення коштів, отриманих від продажу спадкового майна в Україну відповідачем не надано. Не відповідають дійсності і твердження відповідача про те, що автомобіль, який є предметом спору, є його особистою приватною власністю. Автомобіль Daewoo Nexia 2005 р.в., був придбаний ними за час перебування у шлюбі за спільні сумісні кошти та проданий також за час перебування у шлюбі з позивачкою. [PERSON] , будь-яких грошових коштів на придбання цього автомобіля не надавала, ці твердження відповідача не підтверджені належними та достатніми доказами. Крім того, відповідачем не надано доказів що саме кошти від продажу ВАЗ 21093 2005 р.в. були витрачені на придбання автомобіля Daewoo Nexia 2005 р.в. та що коштів від продажу вистачило на придбання нового автомобіля. Відповідач не скористався своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 06.03.2020 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 18.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 20.11.2020 року (із занесенням до протоколу судового засідання) у зв`язку зі зміною прізвища позивача замінено [PERSON] , на [PERSON] . У судовому засіданні позивач та її представник вимоги за позовом підтримали, просили його задовольнити. Відповідач та його представник просили суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши учасників справи, дослідивши її матеріали, суд встановив наступне. Навесні 2006 року відповідач познайомився з позивачем на роботі і влітку 2006 року між ними зав`язалися відносини, які носили характер спілкування, зустрічей, сумісного проведення часу, іноді відповідач залишався ночувати у позивачки, коли разом працювали, тобто відповідач та позивач до укладення шлюбу зустрічалися. Наведені обставини визнаються обома сторонами. Свідки позивача, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у судовому засіданні дали покази, що [PERSON] , та на той час [PERSON] , з 2008 року спільно проживали як сім`я, вели спільне господарство, оскільки вони неодноразово бачили, як відповідач ночував у позивачки, спільно готували їжу, разом їздили відпочивати, ходили на дні народження разом, були разом у батьків. В свою чергу свідки відповідача, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у судовому засіданні вказані вище обставини заперечили, вказали що вказані вище обставини мали місце, але це відбувалося не постійно а тимчасово. При цьому відповідач переважно проживав у матері та за місцем своєї реєстрації, постійно приймав участь у вихованні та спілкуванні з власною донькою від першого шлюбу. Відносини носили характер спілкування, зустрічей, сумісного проведення часу. Свідки заперечили факт проживання позивача з позивачкою однією родиною до укладення шлюбу, ведення спільного господарства, спільного бюджету, витрат, придбання жодного майна за спільні кошти та вчинення інших дій, які б свідчили про проживання осіб однією родиною. Свідки повідомили, що познайомилися з позивачкою безпосередньо перед реєстрацією шлюбу. Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.11.2009 року [PERSON] , придбав земельну ділянку з кадастровим номером 3222755102:00:010:0029 площею 0,1100 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31). Згідно п. 2.1 Договору вартість земельної ділянки становить 16000 грн. Відповідно до п. 6.2 Договору вказана вище земельна ділянка набувається в особисту приватну власність за його особисті кошти (а.с. 32). Також як вбачається з вказаного договору, на момент його укладення місце проживання [PERSON] , було зареєстроване по [ADDRESS] . Право власності на вказану земельну ділянку до [PERSON] , перейшло 17.11.2009 року, про що нотаріусом проставлено відмітку на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №789994 від 13.011.2009 року (а.с. 34-35). Згідно звіту про оцінку майна №20200131/8-М, станом на 31.01.2020 року вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3222755102:00:010:0029 площею 0,1100 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 27500 грн. (а.с. 37-43). Як вбачається з заяви на видачу готівки від 02.11.2009 року [PERSON] , отримала частину коштів з депозиту у розмірі 3000 дол.США (а.с. 13). 19.08.2010 року між [PERSON] , та [PERSON] , виконкомом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №337 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у них народилась донька [PERSON] . Проте в подальшому спільне подружнє життя не склалося, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.09.2019 року шлюб було розірвано. Вказані обставини визнаються обома сторонами. Також за час перебування в зареєстрованому шлюбі було придбано автомобіль марки Renault Meganе 2004 р.в., д.н. [NUMBER] , який 25.07.2015 року було зареєстровано на ім`я [PERSON] (а.с. 8). Згідно звіту про незалежну оцінку №200131-КТЗ від 31.01.2020 року ринкова вартість автомобіля марки Renault Meganе 2004 р.в., д.н. [NUMBER] становить 58698,00 грн. (а.с. 44-54). Судом також встановлено, що на [PERSON] , був зареєстрований автомобіль Daewoo Nexia 2005 р.в., д.з. [NUMBER] , який був придбаний 20.11.2010 року та в подальшому був проданий 23.07.2015 року, що підтверджується відповіддю ТСЦ №8047 від 03.09.2019 року (а.с. 104). При цьому доказів вартості автомобіля на момент продажу суду не надано. Судом також було встановлено, що у період з 2003 року по травень 2009 року відповідач отримав від продажу спадщини після смерті батька - [PERSON] , еквівалент 2500 дол.США, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.09.2003 року; висновком про оцінку спадкового майна від 17.10.2008 року; угодою про завдаток від 26.05.2009 року та 27.05.2009 року; договором купівлі-продажу спадкового майна (квартири) від 28.05.2009 року (а.с. 75-75-80). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] , 04.07.2020 року зареєстровано шлюб та змінено прізвище на « [PERSON] » (а.с. 119). Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. За змістом статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, даючи оцінку показанням свідків зі сторони позивача на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний у позовній заяві період, то суд не приймає їх до уваги, оскільки їх покази носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації наявності близьких відносин сторін. Крім того, покази свідків позивача не підтверджуються жодними іншими доказами, дослідженими судом. На підставі цього суд приходить до висновку, що показання допитаних свідків щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю. При цьому, згідно п. 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.11.2009 року встановлено, що земельна ділянка набувається в особисту приватну власність за особисті кошти [PERSON] , а зареєстроване місце проживання [PERSON] , на момент укладення договору було по [ADDRESS] (а.с. 32). Заява на видачу готівки від 02.11.2009 року [PERSON] , згідно якої вона отримала частину коштів з депозиту у розмірі 3000 дол.США (а.с. 13) також судом не приймається до уваги як доказ придбання ділянки за кошти позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів належності позивачеві прізвища [PERSON] на той час, а також відсутні будь-які докази, що саме ці кошти використані на придбання ділянки. Оскільки інших доказів спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю, а саме на підтвердження обставин спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків подружжя з січня 2008 року суду не надано, позовні вимоги про встановлення вказаного факту та визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 її частину залишаються судом без задоволення. Вказаний висновок суду відповідає численній судовій практиці Верховного суду, зокрема у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, (провадження № 61-46210св18); від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19); від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18); від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18). Що ж до вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля марки Renault Meganе 2004 р.в., д.н. [NUMBER] , то судом встановлено, що він був зареєстрований на ім`я [PERSON] , 25.07.2015 року, тобто право власності на нього набуто за час перебування в зареєстрованому шлюбі і суд визнає його спільною сумісною власністю подружжя, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Посилання відповідача на ту обставину, що вказаний автомобіль був придбаний за кошти від продажу автомобіля Daewoo Nexia 2005 р.в., д.з. [NUMBER] , судом відхиляються, оскільки і цей автомобіль був придбаний 20.11.2010 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі. Посилання відповідача на ту обставину, що вказаний автомобіль був придбаний за кошти від продажу автомобіля, що належав матері відповідача судом відхиляються, оскільки ці обставини не підтверджуються жодними доказами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді судового збору, пропорційно задоволеним вимогам у розмірі мінімальної ставки судового збору, що становить 840,80 грн.

Outcome: partial