Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

[PERSON] 13.01.2020р. звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось в основному через відсутність взаєморозуміння та довіри, тому припинили подружні стосунки, більше восьми років спільне не проживають, примирення між ними неможливе, просила розірвати шлюб. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, 23.04.2020р. повідомив про можливість розгляду справи за її відсутності (а.с.23). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належно (а.с. 12, 20-22). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки відповідач, будучи належно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, а позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.23), суд приходить висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із змісту позову, із свідоцтва про шлюб та копій свідоцтв про народження (а.с.2-3, 6, 7) убачається, що сторони в шлюбі з 18.05.2002р., мають двоє дітей - [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , більше восьми років не підтримують подружні стосунки, спільно не проживають. Позивачка [PERSON] , як видно із змісту позову та її повідомлення від 23.04.2020р. (а.с.2-3, 23), заперечує можливість примирення з відповідачем, просить про розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] на виклики до суду не реагує, що з урахуванням вищенаведеного, суд розцінює як його небажання до налагодження сімейних стосунків із позивачкою. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON] , що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування позивачки до збереження шлюбу порушуватиме її права, суд задоволює позов. Відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь позивачки 768 грн. 40 коп. судових витрат (а.с.1).

Outcome: approved