Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Локачинська центральна районна лікарня Локачинської районної ради», третя особа, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. Свої вимоги, враховуючи відповідь на відзив, письмові пояснення, обґрунтовують тим, що [INFO] помер їхній батько та чоловік [PERSON] , [INFO] . Зазначають, що причиною смерті [PERSON] стало несвоєчасне встановлення правильного діагнозу та відповідно, несвоєчасне надання адекватної медичної допомоги черговим лікарем хірургом [PERSON] , а саме не проведення останнім інструментальних обстежень - УЗД та рентгенографії органів грудної/черевної порожнини з метою виключення або підтвердження наявності у хворого такого ускладнення перебігу виразкової хвороби як перфорація виразки, що призвело до тяжких наслідків для хворого. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 06.11.2020 року обвинуваченого [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження закрито. Вказують, що оскільки, кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито з нереабілітуючих підстав та ухвалою Горохівського районного суду від 06.11.2020 року встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями лікаря та смертю [PERSON] мають право на відшкодування моральної шкоди в порядку ст. 22, 1166, 1172 ЦК України. Просять стягнути з відповідача в користь [PERSON] 500000 грн. та в користь [PERSON] 600000 грн. моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. У відзиві на позовну заяву відповідач з заявленими позовними вимогами не погоджується, вважає їх необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та не підтверджуються належними та допустимими доказами у справі. Вважає висновок судово-медичної (комплексної) експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №239/2016/о від 10.05.2017 року, на який посилаються позивачі, та який був зроблений в рамках кримінального провадження не може розцінюватися судом як «висновок експерта» в ході розгляду даної справи. Крім того, позивачами не надано доказів, які б підтверджували наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями [PERSON] та смертю фізичної особи. Просить відмовити в задоволенні позову повністю. Ухвалою суду від 25 травня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі до судового засідання подали заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання подав заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я, а саме наявністю симптомів зараження вірусною інфекцією «Ковід-19», однак, будь-яких доказів, що б підтверджували дані обставини та посилання про їх надання у майбутньому, представником відповідача не надано. Третя особа в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв на адресу суду про розгляд справи без його участі не надходило. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, по наявним у справі доказам. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в статті 1166 ЦК України. У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, зобов`язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Причинно-наслідковий зв`язок у цьому виді деліктних зобов`язань може мати складний характер, тобто позивач зобов`язаний довести не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду № 490/3471/16-ц від 28 листопада 2018 року. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , був батьком позивача [PERSON] та чоловіком [PERSON] (а.с. 7-8). Із матеріалів справи вбачається, що 18 січня 2015 року о 02 год. 45 хв. [PERSON] , житель с. Затурці Локачинського району, поступив на стаціонарне лікування в Локачинську центральну районну лікарню з загостренням виразкової хвороби. [INFO] о 21 год. 45 хв. [PERSON] помер (а.с. 9, 71-74). 26 січня 2015 року, за заявою позивача [PERSON] , слідчим відділом Локачинського відділу поліції Горохівського відділу поліції ГУНП у Волинській області було розпочато досудове розслідування кримінального провадження №12015030120000015 від 26.01.2015 року за ч. 1 ст. 140 КК України по факту неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого та несумлінного ставлення, що спричинило смерть [PERSON] . Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 06 листопада 2020 року кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України закрито, а вказану особу звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав (а.с. 190-192). Зазначеним судовим рішенням встановлено, що 18 січня 2015 року о 02 год. 45 хв., завідуючий хірургічним відділенням Локачинської центральної районної лікарні з вищою медичною освітою та першою кваліфікаційною лікарською категорією [PERSON] , будучи зобов`язаний, як медичний працівник, згідно з правилами, установленими п. «а» ч. 1 ст. 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року, надавати своєчасну та кваліфіковану медичну допомогу, всупереч п.п. 2.1, 2.10, 2.11, 5.1, 5.3, 5.7, 5.8, 5.9 посадової інструкції хірургічним відділенням [PERSON] , погодженої 02 січня 2005 року головою профспілкового комітету та затвердженої 02 січня 2005 року головним лікарем Локачинської центральної районної лікарні, в порушення вимог «Стандартів та клінічних протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Хірургія», затверджених наказом МОЗ України №297 від 02 квітня 2010 року, не провів та не наполягав на проведенні на інструментальних обстеженнях - УЗД та/або рентгенографії органів грудної, черевної порожнини з метою виключення/підтвердження наявності у хворого [PERSON] такого ускладнення перебігу виразкової хвороби як перфорація виразки, що стало причиною несвоєчасного встановлення правильного клінічного діагнозу та, відповідно, несвоєчасного надання адекватної (хірургічне втручання) медичної допомоги, що в подальшому призвело до тяжких наслідків для хворого [PERSON] , а саме його смерті (а.с. 190-192). Факт неналежного та несвоєчасного надання медичної допомоги зі сторони лікарів Локачинської ЦРЛ при лікуванні [PERSON] , підтверджується також висновком експерта Київського міського клінічного бюро СМЕ № 239-2016/о від 10.05.2017 року (а.с. 10-27). Даним висновком встановлено наявність дефекту у вигляді бездіяльності лікаря в наданні медичної допомоги [PERSON] - не проведення інструментальних обстежень - УЗД та/або рентгенографії органів грудної, черевної порожнини з метою виключення/підтвердження наявності у хворого [PERSON] такого ускладнення перебігу виразкової хвороби як перфорація виразки, що стало причиною несвоєчасного встановлення правильного клінічного діагнозу та, відповідно, несвоєчасного надання адекватної (хірургічне втручання) медичної допомоги, внаслідок чого настала смерть хворого [PERSON] . Між смертю хворого [PERSON] та даним дефектом існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. За умов проведення вищезазначених дій (до розвитку перитоніту) - життя пацієнта можна було б врятувати (а.с. 10-27). Вказаний висновок експертизи є чітким та конкретним, обґрунтованим та належно мотивованим, виконаний на підставі відповідних методик, ґрунтується на матеріалах справи і чинному законодавстві, а тому суд вважає його належним та допустимим доказом по справі. При цьому суд відхиляє за безпідставністю доводи відповідача щодо неналежності висновку експерта №239-2016/о як доказу, оскільки, право сторони надати висновок експерта, як доказ у справі, передбачено ст.83, 102 ЦПК України, а зазначений висновок містить інформацію, яка входить до предмету доказування у даній справі. Наданий відповідачем письмовий лист-висновок від 27.08.2015 року із приєднаною довідкою, за змістом яких встановлено відсутність недоліків в наданні медичної допомоги при лікуванні [PERSON] (а.с.71-74), в даному випадку не спростовує висновки вищезазначеної експертизи. Зокрема, такий висновок ґрунтується лише на поясненнях лікарів та витязі із медичної карти хворого, натомість при складанні висновку експерта Київського міського клінічного бюро СМЕ № 239-2016/о від 10.05.2017 року бралися до уваги повністю матеріали кримінального провадження №12015030120000015, в тому числі карти виїзду швидкої медичної допомоги, протокол патологоанатомічного дослідження, висновки судово-медичних експертиз, протоколи опису операції, медична карта хворого, акт судово-медичного дослідження трупа. Ухвалою Горохівського районного суду від 06 листопада 2020 року також встановлено, що лікар [PERSON] на час смерті [PERSON] , який помер [INFO] , перебував в трудових відносинах з Локачинською центральною районною лікарнею та на момент поступлення [PERSON] до лікарні був відповідальним медичним працівником щодо надання останньому необхідної медичної допомоги. Відтак, на думку суду, наявні усі передбачені ст.1172 ЦК України підстави для покладення обов?язку на відповідача щодо відшкодуванню позивачам шкоди, завданої у зв?язку із смертю [PERSON] , оскільки, із вищезазначених письмових доказів вбачається наявність у діях [PERSON] , як працівника відповідача, винних дій щодо несвоєчасного надання медичної допомоги [PERSON] , наявність причинного зв?язку між такими діями і смертю останнього. Суд вважає, безпідставними покликання відповідача на те, що Комунальне некомерційне підприємство «Локачинська центральна районна лікарня Локачинської районної ради» є неналежним відповідачем у справі, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідач є правонаступником комунальної організації Локачинська центральна районна лікарня (а.с. 84-100, 134-136). Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Із змісту ст. 23 ЦК України вбачається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка в тому числі полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. При вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. Судом встановлено, що наявність у позивачів моральних страждань, що виявилися у значних душевних стражданнях зумовлена смертю їхнього близького родича [PERSON] , що сталася внаслідок невірного надання медичної допомоги працівником відповідача, позивачі також перенесли порушення звичного способу життя, так як змушені були звертатися до правоохоронних та судових органів для захисту своїх прав. Враховуючи ту обставину, що з вини працівника відповідача завдано моральну шкоду позивачам, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь кожного з позивачів суму в розмірі - 200 000 грн. за завдану моральну шкоду. Визначаючи саме такий розмір моральної шкоди, суд, у відповідності до ст. 23 ЦК України, враховує, нервовий стрес, глибину душевних та фізичних страждань, які було завдано позивачам внаслідок смерті [PERSON] , факт порушення нормальних життєвих зв`язків позивачів внаслідок неправомірних дій, що вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя, ступінь вини відповідача. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, а тому слід стягнути з відповідача в користь кожного з позивачів по 200000 грн. за завдану моральну шкоду.

Outcome: partial