Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

[PERSON] 24 грудня 2014 року, згідно поштового штемпеля, звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати незаконними та скасувати накази №142 від 24 листопада 2014 року та №244 від 04 грудня 2014 року про застосування до неї дисциплінарного стягнення та про звільнення її з роботи за вчинення прогулу без поважних причини, поновити її на посаді сторожа матеріального складу КЕВ м. Чернігів, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу через невиконання рішення суду про поновлення на роботі та за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня незаконного звільнення по день прийняття судом рішення, а також просила стягнути моральну шкоду, яку оцінила у 7000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 30 листопада 2013 року відповідно до наказу № 219 від 29.11.2013 року її було звільнено з займаної посади у зв»язку зі скороченням чисельності та штату працівників, а рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 вересня 2014 року вона була поновлена на роботі. До звільнення, місце її роботи знаходилося у військовому містечку №3 у смт. Гончарівське Чернігівського району Чернігівської області. На виконання рішення суду, Відповідачем 31.10.2014 року винесено наказ №226 про поновлення її на роботі на посаді сторожа матеріального складу КЕВ, з яким вона ознайомилася 03.11.2014 року. Відповідно до наданого їй графіку, вона намагалася потрапити на роботу, звідки її було звільнено, тобто у військове містечко №3 в смт.Гончарівське, проте їй постійно створювалися перешкоди у допуску до робочого місця та виконання посадових обов»язків. 01 грудня 2014 року профспілковим комітетом було надано згоду на її звільнення. Цього ж дня, до початку засідання профспілкового комітету, її було ознайомлено з наказом №142 від 24.11.2014 року про накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, а 07 грудня 2014 року з надісланого їй копії наказу № 244 від 04 грудня 2014 року вона дізналася про її звільнення з роботи з 03.11.2014 року за п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України (прогул без поважних причин). Оскільки позивач вживала всіх можливих заходів для того, щоб вийти на роботу і приступити до виконання своїх посадових обов»язків, а відповідач вчиняв постійні перешкоди у цьому аж до її звільнення, тому позивач вважає, що вона не вчиняла прогулу без поважних причин, а отже відсутні підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення. Також вказує, що відповідач фактично двома наказами - №142 від 24.11.2014 року та №244 від 04.12.2014 року, застосував до неї одне й те саме дисциплінарне стягнення за одну й ту саму дію. Моральну шкоду позивач обґрунтовувала сильними душевними стражданнями, які виникли через позбавлення її роботи, необґрунтованої підстави для звільнення, безпідставного звинувачення у порушенні трудової дисципліни та позбавлення її заробітку. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, при цьому посилалися на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів проти позову заперечував, посилаючись на письмові заперечення на а.с.52-56. Просив в задоволенні позову відмовити. Додатково пояснив, що позивачу [PERSON] після поновлення її на роботі було повідомлено, що матеріальний склад КЕВ м. Чернігів знаходиться у м. Чернігові по вул. Любченка, а отже місцем її роботи є м. Чернігів, а не смт.Гончарівське. Проте, позивач відмовилася працювати у м. Чернігів. Щодо тверджень позивача про застосування до неї двох дисциплінарних стягнень за одну й ту саму дію, пояснив, що наказом №142 від 24.11.2014 року до позивача не застосовувалося стягнення, а він виносився лише для розгляду зазначеного в ньому питання на профспілковому комітеті. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Дмитренко Олександр Володимирович в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштова кореспонденція, про свою згоду на участь у справі не заявив, а тому відповідно до ч.3 ст.36 ЦПК України суд вважає можливим провести розгляд справи у його відсутність. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач [PERSON] є його дружиною, до попереднього звільнення її з роботи вона працювала у смт.Гончарівськ. Після поновлення її на роботі вона виходила на роботу у смт. Гончарівськ згідно врученого їй графіку змін, проте до роботи її не допускали, про що нею складалися відповідні акти, де він ставив свій підпис. Також йому відомо, що керівництво направляло його дружину працювати у м. Чернігів, оскільки у смт. Гончарівськ роботи для його дружини не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він ставив свій підпис в акті, які складалися позивачем щодо недопущення її на роботу в смт. Гончарівськ. Також йому відомо, що після поновлення на роботі, позивачу керівництво повідомило, що місце її роботи знаходиться у м. Чернігові по вул. Любченка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона ставила свій підпис в акті, які складалися позивачем щодо недопущення її на роботу в смт. Гончарівськ. Також їй відомо, що після поновлення на роботі позивачу було визначено місце роботи у м. Чернігові по вул. Любченка, проте позивач, згідно врученого їй Графіку змін, виходила на роботу туди, звідки була звільнена - у смт. Гончарівськ. Свідок [PERSON], який працює на посаді начальника водопровідно-каналізаційного господарства КЕВ м. Чернігів, в судовому засіданні пояснив, що місце його роботи визначено у смт. Гончарівськ, де він працює з 1994 року. Позивач, до її скорочення, яке відбулося у 2013 році, працювала на посаді сторожа матеріального складу у смт. Гончарівськ. Після її поновлення, [PERSON] неодноразово приходила на роботу у смт. Гончарівськ, але приступити до роботи не могла, так як після скорочення, посади сторожа матеріального складу, а також матеріального складу в смт. Гончарівське, не має. Свідок [PERSON], який працює інженером з підготовки кадрів КЕВ м. Чернігів, в судовому засіданні пояснив, що до попереднього звільнення, [PERSON] працювала на посаді сторожа матеріального складу КЕВ м. Чернігів. На той час у КЕВ м. Чернігів було два об»єкти з матеріальними складами, які знаходилися в м. Чернігові та в смт. Гончарівське. Місце роботи [PERSON], до її звільнення було - смт. Гончарівське. В зв»язку проведеним скороченням штату працівників у 2013 році, посада сторожа матеріального складу та матеріальні склади у смт. Гончарівське, відсутні. Після поновлення позивача на роботі, 03.11.2014 року вона з»явилася в КЕВ м. Чернігів, ознайомилася з наказом про поновлення її на роботі, але поставити свій підпис відмовилася. Також відмовилася надати трудову книжку, пройти інструктаж та отримати направлення для проходження щорічного медичного огляду. По даним фактам були складені відповідні акти. В подальшому, трудова книжка була надіслана позивачем через поштове відділення. Після поновлення позивача на роботі, крім її місця роботи, умови праці, зокрема заробітна плата, режим роботи, не змінилися. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи та розглядаючи справу в межах заявлених вимог на підставі поданих суду доказів, суд приходить до наступного висновку. [PERSON] працювала на посаді сторожа матеріального складу у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Чернігів з 01.04.2012 року. Наказом начальника КЕВ м. Чернігів № 219 від 29.11.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України з 30.11.2013 року (у зв»язку з скороченням чисельності та штату працівників). Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 вересня 2014 року, позивача [PERSON] поновлено на посаді сторожа матеріального складу у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Чернігів з 01 грудня 2013 року (а.с.172-178). Дане рішення суду Квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернігів виконано, про що свідчить Витяг із Наказу №226 від 31.10.2014 року. (а.с.78) Після поновлення позивача на роботі, листом № 2329 від 31 жовтня 2014 року, який [PERSON] отримала 01 листопада 2014 року (а.с.80), квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігів повідомив їй про місце її роботи - м. Чернігів, вул. Любченка,19, де розташовані матеріальні склади. На початку листопада 2014 року позивачу [PERSON] вручено Графік змінності працівників матеріального складу на листопад 2014 року, відповідно до якого позивач повинна вийти на роботу 04.11.2014р., 08.11.2014р., 12.11.2014р., 16.11.2014р., 20.11.2014р., 24.11.2014р., 28.11.2014р., що підтверджується Графіком на а.с.106 і не заперечується сторонами. Позивач [PERSON], відповідно до врученого їй Графіку роботу, на запропоновану відповідачем роботу у військове містечко №50, що розташоване у м. Чернігові, не виходила, про що відповідачем складалися відповідні Акти від 05,10,12,17,21,24 листопада 2014 року ( а.с.139 - 144). Про відсутність позивача на роботі у військовому містечку №50 не заперечується в судовому засіданні і позивачем, вказуючи на те, що вона виходила на ту роботу, де працювала до звільнення - у військове містечко №3 в смт. Гончарівське, про що позивач в своїй заяві від 11 листопада 2014 року повідомила відповідача (а.с.16). До того ж, про своє бажання працювати у військовому містечку № 3 в смт. Гончарівське, позивач повідомила КЕВ у своїй заяві від 02 листопада 2014 року ( а.с. 15). З копії Актів про виконання рішення суду про поновлення на роботі від 04,08,12,16,20, 24, 28 листопада 2014 року, складених [PERSON] за участю [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що позивач згідно графіка роботи приходила на своє, до звільнення, робоче місце - у військове містечко №3 в смт. Гончарівське, однак приступити до роботи не мала можливості (а.с.17,18,20,21,22,23,25). Наказом начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів № 142 від 24 листопада 2014 року прийнято попереднє рішення про застосування до [PERSON] за прогул без поважних причин дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України. ( а.с.120) 01 грудня 2014 року профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача, що підтверджується копією протоколу № 12 профспілкового комітету квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів (а.с. 157-158). 04 грудня 2014 року наказом начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів № 244 [PERSON] звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.149). Виходячи з роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України суд вирішує питання про поважність причини відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази із числа передбачених ст.27 ЦПК України. Згідно Положення про матеріальний склад, яке затверджене 19 січня 2011 року, склад є структурним підрозділом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів (а.с.108-111). Як встановлено вище, позивача [PERSON] рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 вересня 2014 року поновлено на посаді сторожа матеріального складу у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Чернігів з 01 грудня 2013 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Сторонами не заперечується та не підлягає доказуванню в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України, що місце роботи позивача [PERSON], до звільнення за скороченням, знаходилось в смт. Гончарівське. Отже, позивач повинна бути поновлена на посаді сторожа матеріального складу, що знаходився у смт. Гончарівське. Проте, як встановлено рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 вересня 2014 року, з 30.11.2013 року у КЕВ м. Чернігів відбулося скорочення чисельності і штату працівників, в тому числі 5 одиниць сторожів матеріального складу ( а.с.172-178). В зв»язку з скороченням чисельності та штату працівників КЕВ м. Чернігів, посада сторожа матеріального складу в смт. Гончарівське відсутня (а.с.147). Відповідно довідки КЕВ м. Чернігів за № 149 від 16 січня 2015 року на бухгалтерському та оперативному обліку квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів перебувають будівлі матеріального складу, які розташовані лише в м. Чернігові по вул. Любченка, 19, військове містечко № 50 ( а.с.60). А тому адміністрацією КЕВ і пропонувалось позивачці приступити до роботи у м. Чернігові. Проаналізувавши зібрані докази та пояснення учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що адміністрація КЕВ мала намір поновити [PERSON] на таку ж посаду сторожа матеріального складу, але в іншій місцевості - у м. Чернігів. Позивач [PERSON] фактично відмовилась від переведення на роботу в іншу місцевість в м. Чернігів та виходила на роботу в смт. Гончарівське. Згідно з ч.1 ст.32 КЗпП України переведення в іншу місцевість допускається тільки за згодою працівника. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз»яснено, що невихід працівника на роботу в зв»язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Аналізуючи всі дослідженні в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що переміщення [PERSON] на тому ж підприємстві на ту ж посаду в іншу місцевість проведено з порушенням ч.2 ст. 32 КЗпП України, оскільки фактично відбулось її переведення, але без дотримання вимог, передбачених ч. 1 ст. 32 КЗпП України, без її згоди та відповідної заяви. Отже, переведення позивача на роботу в іншу місцевість без її згоди не є законним, а невихід її на роботу в зв»язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин, тому не можна вважати законними Наказ №142 від 24 листопада 2014 року про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та Наказ №244 від 04 грудня 2014 року про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин та звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Твердження представника відповідача про те, що адміністрацією КЕВ правомірно визначено місце роботи позивача в м. Чернігові, оскільки в рішенні апеляційного суду Чернігівської області, яким позивача було поновлено на роботі не зазначено, що вона повинна бути поновлена на роботі в смт. Гончарівське і така посада, на час поновлення позивача, в даній місцевості була відсутня, суд не приймає до уваги, оскільки виходячи з вимог ст.235 КЗпП України, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, що в даному випадку була посада сторожа матеріального складу в смт.Гончарівське. А відсутність даної посади в цій місцевості, в зв»язку з її скороченням, не є підставою для порушення чи обмеження прав позивача у сфері трудових відносин. За таких підстав, позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказів про застосування дисциплінарного стягнення та про звільнення з роботи, поновлення на роботі, є обґрунтовані і підлягають задоволенню. Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Пленум Верховного Суду України в п.34 постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз»яснив, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Як встановлено вище, [PERSON] поновлено на роботі 17 вересня 2014 року, а Наказ про поновлення її на роботі видано 31 жовтня 2014 року, тобто із затримкою виконання рішення суду на 31 робочий день. Таким чином, у відповідності до вимог ст.236 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», з відповідача на користь [PERSON] за час затримки виконання рішення суду підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 18 вересня 2014 року по 30 жовтня 2014 року (включно) в розмірі 2888 грн 89 коп.(93,19 грн х 31 робочий день). Розмір середньомісячної заробітної плати позивача за вересень - жовтень 2013 року в сумі 2580,33 грн та середній її заробіток в день в сумі 93 грн 19 коп. встановлено рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 вересня 2014 року. Дана обставина при вирішенні спору між сторонами має преюдиційне значення, що встановлено ст. 61 ч.3 ЦПК України. Також з відповідача на користь [PERSON], відповідно до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2014 року по 30 березня 2015 року, тобто за 104 дні прогулу в розмірі 9691 грн 76 коп. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 23 січня 2012 року у справі №6-87цс11 та в постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-195цс14. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КЗпП України, суд приходить до висновку, що порушення законних прав позивача з вини відповідача внаслідок незаконного звільнення з роботи позивача, призвели до моральних страждань, погіршенню матеріального стану, нервових переживань. Позивачу була заподіяна моральна шкода, а тому з врахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, тривалості негативних наслідків морального характеру, ступені вини відповідача та обставин справи, а також виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, суд вважає, що розмір морального відшкодування позивачу належить визначити в сумі 1000 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судовий збір у сумі 974 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial