Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] 24 травня 2016 року звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом про захист прав споживачів (а.с.1-6), який 05 квітня 2017 року уточнив (а.с.130-136) та остаточно просив суд: - визнати недійсним кредитний договір № 401289751 від 07 жовтня 2012 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «АльфаБанк» у звязку із застосуванням Публічним акціонерним товариством «АльфаБанк» нечесної підприємницької практики при його укладенні та виконанні; - сторони повернути у первісний стан: - суму грошових коштів (тіло кредиту) в розмірі 7 077 (сім тисяч сімдесят сім) грн., що була сплачена [PERSON], залишити за Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк»; - стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на користь [PERSON] суму процентів, штрафів (пені), комісій, сплачених нею на виконання кредитного договору № 401289751 від 07 жовтня 2012 року, за період часу з 01 листопада 2012 року по 10 лютого 2014 року у розмірі 3 397 (три тисячі триста девяносто сім) грн. 56 коп. - стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на користь держави судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 07 жовтня 2012 року [PERSON] уклала з відповідачем кредитний договір № 401289751, згідно якого отримала грошові кошти у розмірі 7 077 грн. зі сплатою 0,01 % річних зі строком сплати до 08 жовтня 2014 року на споживчі потреби. Починаючи з листопада 2012 року, вона сплачувала зазначений кредит частинами, у відповідності до графіку щомісячного погашення заборгованості таким чином, як вона це розуміла. У лютому 2014 року матеріальний стан [PERSON] дещо покращився і вона вирішила погасити взятий нею кредит достроково. У звязку з цим вона попросила свого чоловіка, [PERSON], зателефонувати до банку та уточнити, яка сума заборгованості за нею залишилася. На телефонний дзвінок її чоловік отримав відповідь про те, що сума заборгованості за кредитним договором складає 2 359,08 грн., яку вона повністю сплатила 10 лютого 2014 року. Після погашення кредитної заборгованості [PERSON] вирішила дізнатися, чи закрито її кредитний рахунок та чи може вона отримати довідку про припинення кредитного договору, однак не отримала на свої дзвінки жодної конкретної відповіді. У подальшому [PERSON] зверталася до відповідача письмово двічі: 06 травня 2014 та 02 липня 2014 року. 10 червня 2014 року вона отримала письмову відповідь від банку про те, що для розгляду її заяви потрібно більше часу. Будь яких інших відповідей на свої письмові звернення позивачка не отримувала. Того ж року вона звернулася до суду із позовними вимогами про визнання кредитного договору припиненим. Але, із заперечень банку на позов дізналася, що їй слід було уважніше читати укладений нею договір, оскільки вона невірно витлумачила його умови. Укладення оспорюваного кредитного договору їй було потрібно з метою придбання побутової техніки, з огляду на особливі потреби та стан здоровя членів її родини. Звернувшись до працівників відповідача, вона впізнала у них своїх колишніх студенток, яким свого часу викладала іноземну мову. Відносини між ними та [PERSON] були приязні, а тому вона абсолютно довірилася їхнім порадам, не очікуючи якого небудь обману з боку колишніх учнів. Виходячи з цього, при укладенні оспорюваного договору вона цілковито покладалася на їх розяснення і виконувала договір таким чином, як їй було розтлумачено саме цими працівниками банку. [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання 02 червня 2017 року не зявилися, від них на адресу суду надійшла заява про слухання справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягають, просять його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, від нього надійшла заява про слухання справи за його відсутності. У своїх письмових запереченнях (а. с. 83 85, а.с. 105 107) представник відповідача зазначив, що сплив строк позовної давності на звернення до суду позивача з позовом, оскільки кредитний договір було укладено у 2012 році. Також зазначив, що позовні вимоги [PERSON] безпідставні, оскільки встановлені ст. 215 ЦК України підстави недійсності правочину у даній справі не підтвердилися. Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» - у своїх письмових поясненнях (а. с. 95, а.с. 95 зі звороту) зазначив про те, що 01 червня 2015 року між ПАТ «Альфа Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір про надання послуг № 11512 КА2 / АБ від 01 червня 2015 року, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» зобовязалося надати ПАТ «Альфа Банк» допустимі з точки зору закону послуги щодо досудового повернення загальної кредитної заборгованості, за плату, на умовах, визначених договором. Тому, Товариство з обмеженою відповідальністю ««Європейська агенція з повернення боргів»» не є новим кредитором за спірним договором, право вимоги йому не відступалося і вважати його стороною у справі немає законних підстав. Просив вирішити справу на розсуд суду. Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімо Колект. Центр грошових вимог» у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 07 жовтня 2012 року [PERSON] уклала з відповідачем кредитний договір № 401289751, згідно якого отримала грошові кошти у розмірі 7 077 грн. зі сплатою 0,01 % річних зі строком сплати до 08 жовтня 2014 року на споживчі потреби. Суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача [PERSON] щодо нечесної підприємницької практики Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» щодо його довірительниці з наступних підстав. Згідно\~ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Отже, даною нормою матеріального\~Закону\~України презумується\~\~принцип добросовісної, чесної підприємницької практики, яка не може бути спрямована на пряме чи приховане порушення прав споживачів. Таким чином, поширене тлумачення\~ ст. 18 Закону\~України «Про захист прав споживачів» дає можливість зробити висновок, що самим\~ Законом\~України «Про захист прав споживачів» не встановлено яких-небудь вимог до споживача щодо застосування додаткових заходів перестороги, безпеки чи допомоги у відносинах з продавцем, виконавцем чи виробником, поскільки продавець, виконавець чи виробник з самого початку правовідносин зі споживачем мають діяти чесно, справедливо та добросовісно. У зворотному випадку дії споживача будуть спрямовані проти духу і суті самого\~Закону України «Про захист прав споживачів», поскільки якщо особа користується способами самозахисту то нівелюється фактична дія законодавчого акту про захист прав цієї особи. Іншими словами, діючи у відповідності до вимог\~Закону\~України «Про захист прав споживачів» \~споживач, звертаючись до продавця, виконавця чи виробника не повинен завбачливо сподіватися на його недобросовісність, а навпаки має виходити з принципу довіри до контрагента, добросовісності та справедливості з його боку. Саме така модель правовідносин у сфері споживання і відображена у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». \~\~\~\~\~\~\~Така позиція відповідає специфіці правовідносин у сфері споживання, поскільки у них споживач є слабшим від свого контрагента та не може заздалегідь передбачити всі можливі прояви недобросовісності, на які тільки здатен продавець, виконавець чи виробник. Згідно\~ч. 2\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~ умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. На підставі абз. 1 ч. 1, п. 2 абз. 1 ч. 1\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. \~\~\~\~\~\~\~Згідно абз. 2 ч. 1\~ ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Оцінюючи укладений договір з точки зору способу інформації про спірний кредит, суд погоджується із доводами представника позивача про те, що його складено настільки дрібним шрифтом, що унеможливлює його детальне прочитання та здійснення свідомого вибору. При цьому суд враховує вік [PERSON] як на момент укладення договору, так і на час його виконання, її обєктивні фізичні можливості ( а.с. 9 11, а.с. 44 46), які не давали їй змоги за нормальних обставин прочитати укладений договір та зробити свідомий вибір, з урахуванням специфіки та складності фінансових відносин кредитування. Крім того, аналізуючи доводи представника позивача про безпроцентність кредиту у поєднанні з наданою на вимогу суду випискою за кредитним рахунком (а.с. 124), суд приходить до висновку, що безпроцентним оспорюваний кредит не є. З урахуванням комісій, зміст яких належним чином не був доведений позивачці, а самостійно прочитати та зрозуміти з умов договору, у чому він полягає для неї було неможливо, [PERSON] сплатила, понад взяту у кредит суму, 48% від цієї суми, на що вона, звертаючись за безпроцентним кредитом, не розраховувала. При цьому суд погоджується з представником позивача про те, що у випадку зі спірним договором мало місце застосування нечесної підприємницької практики з боку Публічного акціонерного товариства «Альфа банк», поскільки саме викладення кредитного договору у спосіб та шрифтом, що неможливо прочитати та усвідомити за звичайних обставин, без використання збільшуваних оптичних приладів, призвело до введення [PERSON], як споживача кредитних послуг, у оману: замість безпроцентного кредиту вона взяла на себе кредитне зобовязання зі сплатою 48 %. Суд вважає, що застосування нечесної підприємницької практики з боку Публічного акціонерного товариства «Альфа банк» призвело до суттєвого обману [PERSON] з приводу суті та змісту укладеної кредитної угоди. Доводи відповідача про те, що [PERSON] пропустила строк позовної давності не можуть бути прийняті судом, у звязку з тим, що позовна давність обраховується з того моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Про порушення свого права позивачка дізналася лише у червні 2014 року, коли після належного, на її думку та виходячи з її розуміння, виконання оспорюваного договору, вона, двічі звернувшись до ПАТ «Альфа банк» письмово, не отримала жодної відповіді з приводу припинення оспорюваного договору. Того ж року вона звернулася до суду із позовом про визнання кредитного договору припиненим(а.с.154-161). Не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача про безпідставність вимог [PERSON] з позицій ст. 215 ЦК України, поскільки даною нормою закону позивачка свій позов не обгрунтовує. Зміст і суть позовних вимог полягають у застосуванні особливих наслідків недійсності договору, що існують виключно у сфері споживчого кредитування та передбачені ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». При таких обставинах суд знаходить обгрунтованими та підлягаючими задоволенню позовні вимоги [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним з підстав застосування під час його укладення та виконання з боку ПАТ «Альфа банк» нечесної підприємницької практики у вигляді введення споживача у оману шляхом викладу умов надання кредитних послуг у незрозумілий спосіб. У звязку з тим, що оспорюваний кредитний договір підлягає визнанню недійсним, до нього слід застосувати наслідки недійсності правочину. Так як спеціальних наслідків недійсності споживацького договору Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено, підлягають застосуванню загальні норми ЦК України про наслідки недійсності правочину. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 10571 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені\~частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Судом встановлено та підтверджується рухом коштів за кредитним договором, що [PERSON] отримала та повернула ПАТ «Альфа банк» суму коштів у розмірі 7077 грн. (тіло кредиту) у повному обсязі, у звязку з чим дані кошти підлягають залишенню за ПАТ «Альфа банк». В той же час, ПАТ «Альфа банк» за оспорюваним договором отримав від [PERSON], у вигляді відсотків та комісій, понад зазначену суму, 3397 грн. 56 коп. (а.с. 124). Дані кошти були отримані відповідачем понад суму кредиту, а тому підлягають поверненню шляхом стягнення на користь [PERSON] На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved