Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] (далі - Відповідач) про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 липня 2002 року. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Спільне життя із Відповідачем не склалося, оскільки у сторін різні погляди на сімейне життя і стосунки. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу, на думку Позивача, неможливо. Спору про поділ майна немає. Згода про місце проживання дітей досягнута, а тому просить розірвати шлюб. Сторони, будучи повідомленими про дату і час судового розгляду, в судове засідання не з'явилися, подали заяви з проханням справу слухати у їх відсутності, позов задовольнити, на примирення не згідні, дітей залишити проживати з матір'ю. Дослідивши матеріали справи, враховуючи заяви сторін, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 01 липня 2002 року Миколаївською сільською радою Бучацького району Тернопільської області, 01 липня 2002 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON] Від шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 07 серпня 2012 року Богданівською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області) та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 15 жовтня 2003 року Миколаївською сільською радою Бучацького району Тернопільської області). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до чч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач і Відповідач не мають бажання зберегти сім'ю та дальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Діти сторін, які є неповнолітними, проживають разом із сторонами за адресою: [ADDRESS] Оскільки сторони дійшли спільної згоди про подальше проживання спільних неповнолітніх дітей із матір'ю, тому суд приходить до висновку, що місце проживання [PERSON], [INFO] року та [PERSON], [INFO], слід визначити разом із Позивачем у справі. Таким чином суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved