Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

[PERSON] виклад позиції позивача та відповідача [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ТД «Чернігівський» про визнання дій протиправними, стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 1 311,01 грн (без врахування обовязкових платежів), заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 2 009,41 грн (без врахування обовязкових платежів), середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 74 484,44 грн (без врахування обовязкових платежів) (а.с.1-3). Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що з 19.06.2014 року по 24.04.2015 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТД «Чернігівський». Зазначає, що після звільнення не отримав всіх належних сум, а саме: не виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку, не в повному обсязі виплачена заробітна плата. Вказує, що у вересні, жовтні 2014 року, січні та березні 2015 року виплачена заробітна плата у меншому розмірі у порівнянні з попередніми місяцями. В той же час ніяких повідомлень за два місяці про зміну умов праці у бік погіршення не було. Враховуючи, що у день звільненні не проведено повного розрахунку, тому просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Представник відповідача подав до суду відзив на позов (а.с.20-21), відповідно до якого позов не визнає. Зазначив, що згідно розрахунку при звільненні позивачу нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку, а також виплачена заборгованість по заробітній платі. Вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Також погіршення умов праці не було, коливання заробітної плати повязані з виплатою премій, а тому заборгованості по заробітній платі не існує. Вимога щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є безпідставною, оскільки у день звільнення 24.04.2015 року позивач отримав всі належні виплати. ІІ. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників справи, пояснення учасників справи в судовому засіданні У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити, посилався на обставини зазначені в позовній заяві, відповіді на відзив (а.с.36) та письмових поясненнях (а.с.72). Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову повністю, з підстав, зазначених у відзиві (а.с.20-21) та запереченнях (а.с.52). Ш. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що [PERSON] з 19.06.2014 року прийнятий на роботу в ТОВ «ТД «Чернігівський» на посаду менеджер (управитель) в оптовій торгівлі, що підтверджується наказом (розпорядженням) №ТДЧ0082-к (а.с.32). Під час роботи на підприємстві, у період з 10.11.2014 року до 05.03.2015 року на позивача було покладено виконання обов'язків начальника відділу. Даний факт підтверджується наказами №22/1-к від 20.02.2015 року та №25/1-к від 05.03.2015 року (а.с.33,34). Відповідно до штатного розпису посадовий оклад позивача становить 1 483, 00 грн (а.с.23). Відповідно до розрахункових листів, табелів обліку робочого часу та довідки від 16.03.2018 року у спірні місяці: вересні, жовтні 2014 року, січні та березні 2015 року позивачу нарахована та виплачена заробітна плата згідно посадового окладу (а.с.24, 57-68). Доводи позивача щодо погіршення умов праці, що призвели до зменшення заробітної плати у вказані періоди у порівнянні з попередніми місяцями є безпідставними, так як збільшення заробітної плати у період червень-серпень 2014 року відбулось за рахунок нарахування премій, що підтверджується наказами та довідкою від 16.03.2018 року (а.с.42-44). Також у січні 2015 року нарахування та виплату заробітної плати проведено відповідно до відпрацьованого позивачем часу згідно табелю обліку робочого часу та наказу про роботу у світкові дні (а.с.39-41). Зменшення розміру заробітної плати у березні 2015 року відбулось у звязку припиненням виплати доплати за виконання обовязків начальника відділу (а.с.33-34). 20 квітня 2015 року [PERSON] подав заяву про звільнення згідно ст.38 КЗпП України (а.с.30), а тому наказом №ЧТД48-к начальника підприємства ТОВ «ТД «Чернігівський» від 24 квітня 2015 року припинено трудовий договір між сторонами (а.с.29). Відповідно руху трудових книжок на підприємстві [PERSON] отримав трудову книжку 24.04.2015 року (а.с.25). Як вбачається з розрахунку №ТДЧ00000033 від 23.04.2015 року при звільненні [PERSON] нараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 733,76 грн за весь період роботи (а.с.28). Також у день звільнення 24.04.2015 року [PERSON] виплачено компенсацію за невикористану відпустку та борг по заробітній платі в сумі 3 368,43 грн, що підтверджується відомостями про виплату грошей №164 від 07.04.2015 року та №193 від 24.04.2015 року (а.с.26, 27) та його підписом в них, що підтверджує отримання коштів. Всі вищеперераховані докази суд у відповідності зі ст.ст.77, 78 ЦПК України вважає належними та допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку. ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить, зокрема, від результатів праці. Відповідно до положень ст. 21-22, 30 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної залежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому обєднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Субєкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. При кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить виплатити. Отже законом чітко регламентовані випадки, коли заробітна плата може виплачуватися в меншому розмірі, ніж обумовлено трудовим договором. Статтею 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення робітника йому сплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щомісячної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться у день звільнення. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правової позиції Верховного Суду України, наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13, суд, проаналізувавши норми ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України, прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. З наведеної правової позиції вбачається, що роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України (виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за весь період невиплати, виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам, які належали йому при звільненні. Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача щодо застосування строків позовної давності з наступних підстав. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Вказане вище відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Цивільне судочинство, згідно зі ст.12 цього ж Кодексу, здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем не надано доказів, що підтверджували б протиправні дії відповідача, дані обставини не знайшли свого підтвердження і в судовому засіданні. Крім того, ці твердження позивача спростовуються наданими відповідачем документами, з яких вбачається, що відповідачем в повному обсязі проведено нарахування та виплату заробітної плати у спірні місяці, виплачені всі суми, що належать йому при звільненні, в тому числі і компенсація за невикористану відпустку, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed