Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Цюпки О.В. звернувся з вказаним позовом до [PERSON] та свої вимоги мотивує тим, що позивач до 1998 року був одружений та тривалий час до 2011 року проживав разом із донькою відповідачки [PERSON] , вели спільний бізнес, що був пов`язаний з діяльністю закладів громадського харчування. Вказаним видом діяльності [PERSON] , та [PERSON] займалися через підприємство «Саяни» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, у якому [PERSON] до березня 2011 року була керівником та володіла у розмірі 10% статутного капіталу. Власником інших 90% частки у статутному капіталі вказаного підприємства на початок 2011 року являлася мати позивача, - [PERSON] . Після того як [PERSON] та [PERSON] остаточно розірвали свої сімейні відносини, позивач вирішив самостійно зайнятися справами у підприємстві «Саяни». Для цього позивач попрохав у своєї матері передати йому належну їй частку у статутному капіталі підприємства. [PERSON] не мала ні наміру, ні коштів для придбання частки у статутному капіталі підприємства «Саяни» у [PERSON] , однак, оскільки перебувала у неприязних стосунках із позивачем через розлучення, зажадала від останнього щоб той склав розписку на ім`я її матері, - [PERSON] про начебто отримання в неї в борг 10000 доларів США. [PERSON] пояснила, що у вказану суму вона оцінює свою частку у статутному капіталі підприємства «Саяни», а названа розписка буде слугувати для неї гарантією отримання щороку дивідендів від діяльності підприємства. [PERSON] заявила, що в разі якщо позивач не складе названої розписки, то ніякої згоди на продаж частки у статутному капіталі підприємства «Саяни» [PERSON] вона не надасть, а подасть до суду на [PERSON] про поділ вказаного підприємства, і в такому разі позивач взагалі нічого не отримає. Намагаючись зберегти бізнес в цілісності, а також нерви своєї матері у спокої, [PERSON] вимушений був погодитися на такі умови своєї колишньої дружини, та склав відповідну розписку на ім`я відповідача. Будь-яких коштів від [PERSON] , [PERSON] за вказаною розпискою не отримував, бо у відповідача, яка вже на той час являлася пенсіонеркою, таких коштів і не було взагалі. До 2017 року поки [PERSON] отримувала дивіденди від діяльності підприємства «Саяни» про вказану розписку ніхто не згадував. Проте, коли за результатами 2016 року підприємство «Саяни» не отримало доходів, і відповідно позивач не зміг виплатити дивідендів [PERSON] , як відразу ж [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з нього коштів за названою вище розпискою У зв`язку з тим, що розписка про отримання коштів у відповідача була складена позивачем внаслідок застосування психологічного тиску з боку доньки відповідача, про що остання була достеменно обізнана, а також у зв`язку з неотриманням позивачем грошей за вказаною розпискою, вказаний правочин позики має бути визнаний недійсним. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати недійсним договір позики, який посвідчено розпискою [PERSON] про отримання в борг у [PERSON] грошових коштів в сумі 10000 доларів США та стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати. 24 лютого 2019 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми у зазначеній справі було відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 28 квітня 2020 року о16 год.00 хв. 30 березня 2020 року від представника відповідачки [PERSON] адвоката Сукач О.С. надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що позов необґрунтований і є намаганням позивача уникнути повернення грошових коштів взятих у борг у [PERSON] . Повідомляє, що не заслуговують на увагу посилання позивача про те, що даний договір позики укладався під тиском щодо необхідності посвідчити договір купівлі-продажу частки в майні ТОВ «Саяни». Ці обставини були предметом дослідження в справі № 591/6595/18. Так, суд встановив «не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що угода укладалася ним під тиском в зв`язку з отриманням згоди іншого учасника ТОВ на передачу частки в ТОВ «Саяни». Законом та статутом ТОВ «Саяни» передбачено право учасника на передачу частки в статутному фонді третім особам і цей порядок не відповідає тому, що вказує позивач». \~ \~ \~ \~ Таким чином, судом між тими ж сторонами в іншій справі були встановлені факти і тому вони не підлягають встановленню знову. Не заслуговує на увагу посилання позивача на те, що угода укладалася ним під тиском в зв`язку з отриманням згоди іншого учасника ТОВ на передачу частки в ТОВ «Саяни». Законом та статутом ТОВ «Саяни» передбачене право учасника на передачу частки в статутному фонді третім особам. Викладені факти підтверджуються статутом ТОВ «Саяни», що знаходяться в матеріалах цивільної справи № 591/6595/18. Не заслуговують на увагу посилання позивача про те, що він не отримував від [PERSON] коштів за розпискою. Ці обставини були предметом дослідження в справі № 591/6595/18. Так, суд встановив, «доводи позивача, що йому не передавались та він не отримував від відповідачки грошові кошти в сумі 10000 дол. США суд не може прийняти до уваги, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки укладання договору, а факту передачі грошової суми позичальнику...» До також висновку прийшла і апеляційна інстанції при перегляді рішення суду. [PERSON] , як представник, діючи за дорученням, продала квартиру і мала кошти від продажу квартири. Викладені факти підтверджуються довіреністю та договором купівлі продажу,що знаходяться в матеріалах цивільної справи № 591/6595/18. Позивач просив надати кошти в борг, посилаючись на тяжкий стан, що склався на підприємстві. Він бажав приватизувати додатково частину приміщення, де знаходилося кафе і йому були необхідні гроші. При цьому він посилався, що поверне їй кошти, як тільки продасть і приміщення кафе. Кошти вона передавала позивачу в присутності 2-х свідків, так як вже на той час не дуже довіряла позивачу. Але ж він був чоловіком її дочки, батьком її онука, і вона не могла не допомагати йому, не могла відмовити у грошах, тим більше, що він запевняв її, що бере у неї гроші на нетривалий час. Крім того, зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності. Сам позивач вказує, що договір позики був укладений 24 листопада 2011 року. Як посилається позивач цей договір був укладеним під тиском і при його укладанні він не отримував коштів. Таким чином, позивач з часу написання ним розписки знав, що взяв на себе обов`язок про повернення коштів, яких не брав в борг. Але ж він не звертався до суду про визнання цього договору недійсним протягом 7 років. І навіть, коли [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення зі [PERSON] коштів за цим договором позики, єдиним запереченням з боку позивача було те, що позивач розписки не писав і підпис на розписці виконаний не ним. Навіть тоді, позивач не подав зустрічного позову про визнання договору недійсним. Таким чином, позивачу було з часу написання розписки відомо про порушення його права, було відомо, що у [PERSON] виникло право вимоги шодо повернення коштів за розпискою, але у встановлений законом строк [PERSON] не звернувся з позовом про визнання договору недійсним. Посилаючись на вказані обставини, просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю та за пропуском строку позовної давності (а.с. 24-25). 10 квітня 2020 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що судові рішення у справі №591/6595/18 не можуть слугувати доказами в даній справі, оскільки позивач заявляв про фіктивність договору позики, тобто укладення його без намірів створити правові наслідки, що обумовлювалися ним, а відтак суди не досліджували того питання чи укладався вказаний договір позивачем під тиском чи ні, будь- яких доказів зворотнього відповідачем не надано. Довіреність та договір купівлі-продажу про які йдеться мова у відгуці не підтверджують того факту, що за ними відповідач отримала у своє розпорядження кошти у сумі 10000 доларів США. Так, відповідно до довіреності від 19 березня 2009 року [PERSON] уповноважила [PERSON] на представництво її інтересів при оформленні спадкових прав після смерті [PERSON] . З договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2009 року не вбачається, що грошові кошти в сумі 67000 грн., виручені від продажу квартири, що належала [PERSON] станом на 2011 рік залишилася у розпорядженні відповідача. Твердження відповідача можуть бути спростовані [PERSON] . Крім того, зазначає, що відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Про порушення свого права позивач довідався у вересні 2017 року з позову [PERSON] про стягнення коштів за спірною розпискою, провадження за яким було відкрито судом 14 квітня 2017 року. Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано недійсність договору позики з підстав, зазначених у позовній заяві (а.с.33-34). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 квітня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено дану справу для розгляду по суті на 29 липня 2020 року, 15 год. 00 хв. 29 липня 2020 року протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 23 жовтня 2020 року, 10 год. 15 хв. для направлення повістки свідку за клопотанням представника позивача. 23 жовтня 2020 року протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 25 січня 2021 року, 14 год. 20 хв. здійснено повторний виклик свідка. 25 січня 2021 року протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 29 квітня 2021 року, позивачу надана можливість забезпечити явку свідка [PERSON] в наступне судове засідання. В зазначеному судовому засіданні представник позивача адвокат Цюпка О.В. позовну заяву підтримав у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Сукач О.С. в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечувала та просила суд відмовити у позові з підстав, зазначених у відзиві на позов. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, свідка, дослідивши надані суду документи, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.\~ Під час судового розгляду встановлено що 19 жовтня 1998 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 4). Відповідно до розписки [PERSON] взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 10\~000 доларів США. Зазначену суму зобов`язався повернути після реалізації приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме в день підписання договору купівлі-продажу зазначеного приміщення (нежитлове приміщення, кафе « [INFO] »). Присутні: [PERSON] , [PERSON] (а.с.3). З договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі від 23 листопада 2011 року вбачається, що [PERSON] продала [PERSON] частку в статутному капіталі підприємства «Саяни» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю. Розмір усієї належної продавцю частки у статутному капіталі Товариства складає 90,00% -337 грн. 50 коп. (а.с. 5). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази про те, що вона з позивачем перебувала у шлюбі з 25 жовтня 1986 року та прожила з ним 25 років. З грудня 2010 року свідок з позивачем вже не проживала. Позивач попросив гроші у її матері, оскільки треба було викупити частину площі кафе, яке перебувало в оренді в комунальній власності. Позивач пообіцяв продати кафе і повернути їй кошти. Мати попросила написати розписку, яку позивач написав, зазначивши, що поверне гроші як викупить кафе. Повідомила, що у листопаді 2011 року вона, мати свідка та мати позивача зібралися у нотаріуса і в цей же день передавалися гроші. Зазначила, що позивач майстер спору по карате, він сильний та щось йому заперечувати і натиснути на нього неможливо. У нотаріуса зібралися, оскільки треба було переоформити інформацію в статуті товариства для міськвиконкому щодо адреси. В цей день оформлення часток в товаристві не здійснювалося. Кошти, які мати свідка надавала позивачу, належали [PERSON] від продажу квартири брата, які перебували у матері до моменту, поки не стане питання про весілля її дочки. Зазначила, що її частка в товаристві становила 10%, а матері позивача [PERSON] 90%. Жодних вимог з боку свідка до позивача не висувалося, оскільки розмір її частки не надавав їй вирішального права голоса. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,\~п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин третьої та п`ятої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується\~повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої\~статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій\~статті 640 ЦК України, у відповідності до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах\~від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Частинами першою, другою\~статті 202 ЦК України\~визначено, що правочином є\~дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої і другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох\~документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У абзаці 2 частини першої\~статті 218 ЦК України\~визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення\~правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічні положення містяться й у\~статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із\~статтею 231 ЦК України\~правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;\~2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою\~\~особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вчинення договору позики проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску. Таким чином позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, належними і допустимими доказами не довів факту застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичними або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 11 лютого 2020 року (справа №591/6596/18, провадження №2/591/879/19) за позовною заявою [PERSON] в особі представника адвоката Цюпки Олександра Віталійовича до [PERSON] про визнання договору недійсним, яке залишене без зміни за наслідками апеляційного перегляду постановою Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року (а.с.4143, 44-46) встановлено, що не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо вимоги скласти розписку про отримання грошових коштів з підстав необхідності відчуження частки у статутному капіталі підприємства «Саяни». Так, у відповідності до ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, яка діяла на час укладення договору позики) учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права. Купівля здійснюється за ціною та на інших умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася для продажу третім особам. Якщо учасники товариства не скористаються своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину) або протягом іншого строку, встановленого статутом товариства чи домовленістю між його учасниками, частка (її частина) учасника може бути відчужена третій особі. Частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише в тій частині, в якій її уже сплачено. У разі придбання частки (її частини) учасника самим товариством з обмеженою відповідальністю воно зобов`язане реалізувати її іншим учасникам або третім особам протягом строку, що не перевищує одного року, або зменшити свій статутний капітал відповідно до статті 52 цього Закону. Протягом цього періоду розподіл прибутку, а також голосування і визначення кворуму у вищому органі проводяться без урахування частки, придбаної товариством. З вказаного вбачається, що нормами діючого на момент укладення договору позики законодавства не встановлено обов`язку отримання згоди від учасників товариства в разі відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, чим обумовлює заявлені позовні вимоги позивач. Вказані обставини спростовують доводи позовної заяви з приводу застосованого на позивача тиску з боку [PERSON] , що змусило його написати розписку про отримання грошових коштів від [PERSON] . Також вказаним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року встановлено що доводи позивача щодо того, що йому не передавались та він не отримував від відповідачки грошові кошти в сумі 10000 доларів США суд не прийняв до уваги, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю формою такий документ засвідчує як його укладення, так і умови договору, а також підтверджує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За таких обставин доводи заявленого позову не знайшли свого підтвердження належними та допустимим доказами, а тому заявлені позивачем вимоги про визнання договору позики недійсним задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed