Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

[PERSON] в січні 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивований тим, що 01.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 01 від 01.08.2018 року. Відповідно до п. 1 даного договору [PERSON] надає позику (тимчасову фінансову поворотну допомогу) в сумі 45\~200,00 доларів США в термін до 01.08.2019 року. Згідно п. 2 договору [PERSON] зобов`язується повернути отриману суму в термін, вказаний в договорі та виплатити винагороду 8% річних від суми позики. Починаючи з 02.08.2019 року позичальник прострочив виконання зобов`язання за договором. 24.11.2020 року на поштову адресу позичальника було направлено вимогу про погашення заборгованості за договором, в якій надано додатковий семиденний строк для погашення заборгованості з дня отримання вимоги. Проте станом на момент подання позову позичальником не повернуто основної суми боргу та не сплачено проценти за користування кредитними коштами. Тому, станом на момент звернення з даною позовною заявою, загальна заборгованість за договором складає 57\~531,41 доларів США, з них: основна сума боргу 45\~200,00 доларів США; винагорода (8% річних від суми позики) за користування коштами в період з 02.08.2018 року по 06.01.2021 року 8\~797,28 доларів США; неустойка (пеня) в період з 02.08.2019 року по 06.01.2021 року у розмірі 1\~581,07 доларів США, а також інфляційні втрати за вказаний період 1\~953,06 доларів США. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив стягнути вказану суму. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача заперечила проти задоволення позову, надавши суду відзив на позов, який мотивовано тим, що вимоги позовної зави із зазначенням валюти та без належного розрахунку на дату подання позову суперечить чинному регулюванню валютних розрахунків на території України. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії по передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Вказала, що в договорі відсутнє посилання на фактичне отримання відповідачем коштів. Свідок [PERSON] , донька позивача, в судовому засіданні повідомила, що сторони перебували в дружніх стосунках. Відповідач просила гроші під бізнес, який відкривала в м. Вроцлав, Польща, зійшлись на сумі 45200 доларів США. Свідок була присутня під час передачі коштів на Хмельницькому шосе біля Укрсоцбанку. Тато просив бути присутнім [PERSON] бо сума була немаленка, гроші передавали в машині батька. В подальшому батькові були необхідні кошти на лікування, однак відповідач не повертала, передавала з Польщі додаткову угоду про продовження договору позики, однак позивач відмовився. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що безпосередньо [PERSON] бачив лише під час передачі коштів. Позивач попросив його підїхати до Украсоцбанку. [PERSON] і [PERSON] вийшли з напівпідвального приміщення, просили, щоб він був свідокм передачі коштів. Кошти перерахували і передали [PERSON] та підписали документ. Відповідач просили продовжити договір, була зустріч з сестрою відповідача. Зараз позивач перебуває в критичному стані та потребує коштів на лікування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказв, що в серпні 2018 року сторони працювали разом. Відповідач вговорила позивача позичити у нього кошти в сумі 45000 доларів, після чого поїхала в Польщу відкривати бізнес. В подальшому відповідач передавала лист про продовження позики, однак позивач заперечив та просив повернути гроші. Так, на початку липня 2020 року сестра відповідача [PERSON] покликала позивача. Під час зустірічі, на якій був присутній свідок, [PERSON] просила підписати лист про продовження повернення коштів до серпня 2023 року, однак позивач наполягав на поверненні коштів в звязку з необіхдністю лікування. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. 01.08.2018 року між сторонами було укладено договір позики відповідно до якого [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] з іншої сторони, уклали цей договір про наступне: [PERSON] надає позику (тимчасову фінансову поворотну допомогу) в сумі: 45\~200,00 доларів США в термін до 01.08.2019 року. [PERSON] зобов`язується повернути отриману суму в термін, вказаний в договорі та виплатити винагороду 8% річних від суми позики. [PERSON] було порушено умови та строки договору. Попри домовленість відповідач не виконала взяте на себе зобов`язання та кошти ні у визначений строк, ні на момент написання позову не повернула. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошових сум позичальнику. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047\~ЦК\~України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Підтвердженням не повернення [PERSON] грошових коштів, отриманих в позику, є наявність договору позики у позивача, що встановлено судом. Факт укладення договору позики та його реальність відповідач не спростував, оскільки в силу\~ст. 204 ЦК України\~діє презумпція правомірності правочину, яку відповідач не спростував, договір позики не оспорив як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість, в тому числі, із підстав вчинення правочину під впливом обману. Посилання відповідача на те, що одержання позики позичальником має бути підтверджене виключно розпискою позичальника, є безпідставним, оскільки стаття 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі; додатково зазначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника і не містить положень про обов`язкове посвідчення передання суми позики розпискою позичальника. Згідно ст.\~1046\~ЦК\~України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1049\~ЦК\~України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст.\~610\~ЦК\~України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч. 1 ст.\~612\~ЦК\~України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Проаналізувавши зміст договору позики від 01.08.20218 року суд дійшов висновку, що виконання та припинення зобов`язань, які випливають з неї, повинно здійснюватися виходячи із вищенаведених загальних положень про зобов`язання, а також справедливості та добросовісності, як загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) вказав що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути суму боргу в іноземній валюті. Суд звертає увагу, що ст.\~99\~Конституції\~України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192\~ЦК\~України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньо економічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524\~ЦК\~України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533\~ЦК\~України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд зважає, що сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договори не передбачають виконання зобов`язання в іншій валюті, отримана сума не повернута і до цього часу, а тому з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість саме в іноземній валюті, тобто в розмірі 45\~200,00 доларів США є відповідно до договору позики від 01.08.2018 року. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача винагороди (8% річних від суми позики) за користування коштами в період з 02.08.2018 року по 06.01.2021 року в сумі 8\~797,28 доларів США, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 договору позики від 01.08.2018 року [PERSON] зобов`язується повернути отриману суму в термін, вказаний в договорі та виплатити винагороду 8% річних від суми позики. А тому 8% річних від суми позики (45\~200,00 доларів США) за один рік становить 3\~616,00 доларів США. В іншій частині позову щодо стягнення 8% річних слід відмовити. Правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо вимоги про стягнення 3% річних, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі\~статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Отже, 3% річних щодо боргу 45\~200,00 доларів США розраховуються множенням цієї суми на кількість днів прострочення -524, помноженої на 3, поділеної на 100 та поділеної на 365 (днів у році). Тобто, 45 200 х 524 день х 3 : 100 : 365 = 1\~946,70 доларів США. Але, оскільки позивач просить стягнути 3% річних в розмірі 1\~581,07 доларів США, а суд в силу\~ст. 13 ЦПК України\~розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та не може вийти за межі позовних вимог та стягнути більше ніж просить позивач. Суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення 3 % річних за прострочення повернення позики в розмірі 1\~581,07 доларів США підлягають задоволенню, так як вони знайшли своє підтвердження доказами у судовому засіданні та суд погоджується з наданими розрахунками з боку позивача, з боку відповідача контр розрахунків суду не було надано. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1\~953,06 доларів США, суд зазначає наступне. Стаття 625\~ч.\~2\~ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року (справа № 369/6540/16-ц) зазначено, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625\~ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи те, що предметом договору позики, укладеного між сторонами, було грошове зобов`язання, виражене в іноземній валюті (доларах США)\~45\~200,00 доларів США, то дана вимога про стягнення з відповідача інфляційних в розмірі 1\~953,06 грн. задоволенню не підлягає. Відповідно до с. 141\~ЦПК України\~зважаючи, що позов задоволений з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 9\~942,51 грн., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial