Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

[PERSON] 03 липня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] підприємства Торговий будинок Мушкетер про стягнення заробітку, грошових коштів і моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що 27 січня 2016 року [PERSON] був наказом № 29-к офіційно прийнятий на роботу і працював у ПП ТБ Мушкетер водієм; 01 квітня 2016 року позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних силах України і знаходиться зараз на службі в ЗСУ. Позивача не звільнено з роботи, але і нараховану заробітну плату не виплачено за весь відпрацьований час і після цього, позивач поніс втрати та відбулося знецінення навіть не виплачених коштів по зарплаті. Він звернувся до відповідача з питанням виплати йому нарахованої зарплати за час роботи до служби за контрактом, але відповідач відмовився це робити, мотивуючи це тим, що повний розрахунок з ним буде проведено пізніше. Вказана затримка є незаконною і позивач звернувся до відповідача з питанням виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, але отримав відмову. Вважає такі дії відповідача протиправними, виплата зарплати за час затримки виплати розрахунку працівника передбачена законом, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Він поніс втрати, йому завдана значна моральна шкода: порушено уклад його життя, зазнав страждань, хворіла дочка і через невиплату зарплати він не зміг оплатити своєчасно лікування дочки, що призвело до необхідності проведення операції та інш.. Просили стягнути з відповідача на користь позивача в повному обсязі вказаний ним середній заробіток за час роботи і затримки розрахунку, компенсацію втрати частини заробітку в заявленій позивачем сумі та моральну шкоду, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача ПП ТБ Мушкетер в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому звернення на адресу суду позовні вимоги частково визнали, але не погодилися з викладеними в цьому позові обставинами і заперечували проти задоволення цього позову, просили розглянути справу за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] 27 січня 2016 року був наказом № 29-к офіційно прийнятий на роботу і працював у ПП ТБ Мушкетер водієм, що підтверджується копією трудової книжки позивача; 01 квітня 2016 року позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних силах України і знаходиться зараз на службі в ЗСУ. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, які проходять військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи, посада і зарплата. Позивача не звільнено з роботи, але і нараховану заробітну плату не виплачено за весь відпрацьований час і після цього, позивач поніс втрати та відбулося знецінення навіть не виплачених коштів по зарплаті. Він звернувся до відповідача з питанням виплати йому нарахованої зарплати за час роботи до служби за контрактом, але відповідач відмовився це робити, мотивуючи це тим, що повний розрахунок з ним буде проведено пізніше. Вказана затримка є незаконною і позивач звернувся до відповідача з питанням виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, але отримав відмову. Вважає такі дії відповідача протиправними, виплата зарплати за час затримки виплати розрахунку працівника передбачена законом, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Він поніс втрати, йому завдана значна моральна шкода: порушено уклад його життя, зазнав страждань, хворіла дочка і через невиплату зарплати він не зміг оплатити своєчасно лікування дочки, що призвело до необхідності проведення операції та інш.. В добровільному порядку вирішити спір не вдалося, на звернення до відповідача позивач отримав відмову, звернення до інших органів ні до чого не призвели і він вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. В судовому засіданні зясовано, що дійсно позивач [PERSON] 27 січня 2016 року був наказом № 29-к офіційно прийнятий на роботу і працював у ПП ТБ Мушкетер водієм, що підтверджується копією трудової книжки позивача; 01 квітня 2016 року позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних силах України і знаходиться зараз на службі в ЗСУ. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, які проходять військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи, посада і зарплата. Позивача не звільнено з роботи, але і нараховану заробітну плату не виплачено за весь відпрацьований час і після цього, позивач поніс втрати та відбулося знецінення навіть не виплачених коштів по зарплаті. Він звернувся до відповідача з питанням виплати йому нарахованої зарплати за час роботи до служби за контрактом, але відповідач відмовився це робити, мотивуючи це тим, що повний розрахунок з ним буде проведено пізніше Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно зст. 36, 38, 39 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу за відпрацьований час, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. Позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації у повному обсязі. Проте до цього часу його законні вимоги відповідачем не задоволені, належні йому до сплати суми відповідачем не виплачені. Суд також вважає, що підлягає частковому задоволенню і вимога на підставі ст. 237-1 КЗпП України про стягнення моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні стороною позивача доведено, що саме через не своєчасну виплату та не виплату взагалі зарплати позивачу було порушено уклад його життя, зазнав страждань, хворіла дочка і через невиплату зарплати він не зміг оплатити своєчасно лікування дочки, що призвело до необхідності проведення операції малолітній дитині, позивачу довелося докладати значних зусиль для організації свого життя і життя його сімї через невиплату відповідачем заробітної плати. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати крім основної та додаткової заробітної плати включаються інші заохочувальні виплати, позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Тобто, відповідач повинен довести, що йогшо дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача (крім договірних, передбачених законом, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Наявність боргу підтверджена довідкою і листом відповідача, належного спростування не відбулося. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача: позивач при подачі позову не сплатив судовий збір, звільнений за законом, тому вказане потрібно стягнути на користь держави з відповідача. Також з метою належного і однозначного тлумачення цього рішення суду, його належного і правильного виконання після набрання законної сили, суд вважає за необхідне розяснити наступні встановлені і відомі обставини. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року суд передбачено, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Частиною 5 ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобовязання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з стягнути з ПП Торговий будинок Мушкетер ради на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по травень 2017 року у розмірі 26 923 грн. 54 коп., заборгованість по заробітний платі у вигляді індексації заробітної плати за період з січня 2016 року по травень 2017 року в розмірі 1 370 грн. 40 коп. і моральну шкоду в розмірі 3 000 грн., а всього 31 293 грн. 94 коп., стягнути з ПП Торговий будинок Мушкетер на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до ПП Торговий будинок Мушкетер про стягнення моральної шкоди відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial