Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

[PERSON] , 24.06.2019 звернулася в суд із позовом про розірвання шлюбу із [PERSON] , мотивуючи тим, що їхній шлюб зареєстрований 19.10.2016 Львівським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, актовий запис №3232, у шлюбі мають дитину [PERSON] , [INFO] , що сімейні відносини між ними не склались через різні погляди на шлюб та сімейне життя, постійні сварки та непорозуміння, як наслідок з березня 2019 року проживають окремо, стосунків як подружжя не підтримують та не ведуть спільного господарства, за таких обставин переконана, що втратила до [PERSON] почуття поваги і любові, збереження шлюбу та примирення є неможливим та суперечить її інтересам. Просила позов задовольнити. Ухвалою судді від 30.08.2019 провадження у справі відкрито. Позивачка в суді вимоги підтримала покликаючись на мотиви викладені у заяві, пояснила, що подружні стосунки з відповідачем не склались через постійні сварки та непорозуміння, що 02.04.2019, після чергової сварки з останнім, забрала дитину та повернулася проживати до батьків, з цього часу спільного господарства не ведуть та не підтримують стосунки як подружжя. Окрім цього зазначила, що за час наданий судом для примирення, такого між нею та [PERSON] не відбулось, заперечує щодо подальшого проживання з відповідачем однією сімєю, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач в суді не заперечив щодо розірвання шлюбу із позивачкою. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. За положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24, ч. 3 і ч. 4 ст. 56, ч. 2 ст. 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено , що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Із пояснень сторін в суді, із матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 19.10.2016 шлюб у Львівському міському відділі ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, актовий запис №3232, у шлюбі мають дитину [PERSON] , [INFO] , сторони з квітня 2019 року разом не проживають, з цього часу стосунків, як подружжя не підтримують та не ведуть спільного господарства, що причиною розпаду сім`ї є різні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивачка у суді настоює на розірванні шлюбу з відповідачем, поновлювати сімейні стосунки не бажає. Відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачкою. Вжиті судом заходи щодо примирення сторін позитивного результату не дали. З огляду на вищеозначені обставини та інші фактичні взаємини подружжя Страдомських, суд доходить висновку, що подальше вжиття будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, що має важливе значення, що шлюб носить формальний характер, подружні відносини між сторонами припинено остаточно, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Розриваючи шлюб між сторонами, суд також враховує інтереси їх неповнолітньої дитини, повноцінний розвиток та виховання якої у сім`ї, в якій існують постійні непорозуміння, є неможливим. З огляду на вимоги ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки 768 грн. 40 коп. судового збору.

Outcome: approved