Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернувся до Макарівського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (далі - відповідачі), третя особа - Реєстраційна служба Макарівського РУЮ Київської області, в якому просив визнати за ним право власності на спадкове нерухоме майно, яке складається з житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані по [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [INFO] помер його дід - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, зокрема на зазначене домоволодіння. За життя дід склав заповіт, яким все своє майно заповів йому - [PERSON]. Він спадщину після смерті дідуся прийняв своєчасно, подавши до державного нотаріуса у визначений законом строк заяву про її прийняття. Спадкоємці, які мали право на обов'язкову частку у спадщині, а саме дружина померлого [PERSON] - [PERSON] та його дочка - [PERSON], відмовились від прийняття спадщини після смерті [PERSON] Таким чином він є єдиним спадкоємцем померлого, проте, отримати у встановленому законодавством порядку свідоцтво про право на спадщину на вищевказане нерухоме майно не має змоги, оскільки правовстановлюючий документ на зазначене домоволодіння спадкодавець за життя належним чином не оформив. Позивач в судове засідання не прибув, в своїй письмовій заяві просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповідно до доданих документів. Відповідачі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також подали до суду письмові заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, а позов визнали. Відповідач [PERSON], в своїй письмовій заяві просила розглядати справу за її відсутності, проти позову заперечила, так на її думку вона має право на частку у спірному домоволодінні. Третя особа в своєму листі також просила слухати справу за відсутності її представника. Дослідивши письмові матеріали справи та матеріали спадкової справи №425 за 2012 рік до майна померлого [INFO] [PERSON], заведеної Макарівською районною державної нотаріальною конторою Київської області, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер гр. [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18.06.2012 року (а.с. 8). Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема на житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS]. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.11) згідно заповіту, посвідченого 01.03.2011 року секретарем виконкому Ситняківської сільської ради Макарівського району Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №7, [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що він за законом матиме право заповів [PERSON], [INFO], який є позивачем в справі. Як вбачається із спадкової справи №425 за 2012 рік до майна померлого [PERSON], позивач спадщину після смерті останнього прийняв своєчасно, подавши до Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області у визначений ст.1270 ЦК України шестимісячний строк заяву про її прийняття. Дружина померлого - [PERSON] та його дочка - [PERSON], як спадкоємці на обов'язкову частку у спадщині згідно ст.1241 ЦК України, у визначений законом шестимісячний строк відмовились від прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] Проте, державний нотаріус своїм листом №1654/02-31 від 26.07.2014 року відмовив позивачу у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Леніна, 135 в с. Ситняки, оскільки правовстановлюючий документ на зазначене домоволодіння спадкодавець за життя належним чином не оформив. Вирішуючи спір, суд виходить також з наступного. Відповідно до технічного паспорту на спірне домоволодіння, що видане КП КОР «Північне бюро технічної інвентаризації», копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 16-21), житловий будинок, що по [ADDRESS], має загальну площу 95,6 кв.м., житлову площу 56,8 кв.м., рік побудови - 1968. Відповідно до письмових доказів, що надані суду позивачем по справі і містяться в матеріалах справи (а.с. 10), а саме виписки з погосподарської книги №2 за 2011-2015 роки, у вказаній погосподарській книзі Ситняківської сільської ради Макарівського району Київської області зроблено особистий запис №149 про те, що власником житлового будинку розташованого по [ADDRESS], є [PERSON]. У 1968 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, громадяни набували статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року набували право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. На час будівництва будинку не було передбачено, чинним на той час законодавством, обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в бюро технічної інвентаризації. Така реєстрація була введена в дію в 90-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено. Відповідно до вимог ст. 25, 346, 328 ЦК України у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як видно із матеріалів справи, первинна реєстрація спадкового житлового будинку була проведена у відповідності із діючим на той час законодавством. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин ), надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових права на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно із діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Право власності на спірний спадковий будинок було набуто після закінчення його будівництва відповідно вимог до діючого на той час законодавства. Враховуючи, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці (а.с.12) на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємець не може оформити належне йому право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, можна дійти висновку, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування. Позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину за заповітом у встановлений законом строк ст. 1270 ЦК України має право на спадкове майно - домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами відповідно до технічного паспорту на житловий будинок. Так відповідно до технічного паспорту на спірне домоволодіння за вказаною вище адресою входить: житловий будинок загальною площею 95,6 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м. - під літерою «А», погріб «Д», прибудова «а», веранда «а1», тамбур «а3», веранда «И», сарай «Б», вбиральня «Г», сарай «Е», літня кухня «Ж», гараж «З», ганок «до а1», огорожа №3, ворота з хвірткою №4, огорожа №5, колодязь №6, свердловина №7, інженерний колодязь №8, вартістю 148514 грн. Відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Що до заперечень відповідача [PERSON] проти позову, суд звертає увагу на те, що виходячи зі змісту ст. 1223 ЦК України, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, у разі відсутності заповіту. Проте, відповідач [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом. Крім того, спадщини після смерті [PERSON] вона не прийняла, оскільки на час відкриття спадщини разом з ним не проживала та заяви про прийняття спадщини до нотаріуса не подавала, що підтверджується матеріалами справи та матеріалами спадкової справи до майна померлого, а відтак права на частку у спадщину немає. Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved