Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до ДПІ у Франківському районі м.Львова, [PERSON], Генеральної прокуратури України, в якому просили суд зняти арешт з майна по вул.Гіпсовій,38а у м.Львові, накладений згідно протоколу про накладення арешту від 16.02.2011 року Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.02.2011 року слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Ткачуком А.С. у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи відносно [PERSON], що проживає [ADDRESS] було накладено арешт на будинок, земельну ділянку., котел опалюваний та інші речі за вказаною адресою, які перелічені у п.п. 1-57 протоколу накладення арешту на майно. Вважають, що накладення арешту на майно безпідставним і неправомірним у зв'язку тим, що будинок, який знаходиться по [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, та частки будь-якого із членів родини, які зареєстровані та проживають у такому будинку є відсутні. Для обслуговування даного будинку [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування будинку [ADDRESS]. В будинку є автономне опалення, так як [PERSON] придбала котел, а також інше майно за особисті кошти, які зазначені у п.п. 3,4, 6, 8, 10 протоколу накладення арешту від 16.02.2011 року, а саме: холодильник двохкамерний «Самсунг», пральна машинка «АEG» 72630, шкіряний куточок світло-жовтого кольору, ванна джакузі «POOL SPA» та спальний гарнітур. При цьому [PERSON] належить більярдний стіл, що був залишений на горищі в занедбаному стані попередніми мешканцями будинку та кольоровий телевізор «Шарп», який [PERSON] було подаровано на її день народження у 2006 році. Майно зазначене в п.п. 5, 7,9, 11 зазначеного протоколу від 16.02.2011 року від 16.02.2011 року, а саме: холодильник «самсунг» ДА 990630 ОВ, телевізор кольоровий марки «Соні», шкіряний куточок темно-зеленого кольору та гарнітур модель належить [PERSON], яка разом із сином [PERSON] з 2004 року зареєстровані та проживають в будинку по [ADDRESS] та користуються таким. Також просять зняти арешт із золотих виробів, перелічених у п.п. 14-57 протоколу від 16.02.2011 року, які належить їй та їхнім дітям на праві особистої приватної власності, що були ними придбані за власні кошти, подаровані їм, успадковані та які були вилучені, але в подальшому їм повернуті. Оскільки накладений арешт на їх вказане майно, позбавляє їх можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись належним їм майном, а тому вважають, що їх право та інтереси порушені, а тому звернулася у суд за захистом такого. У судовому засіданні позивачі [PERSON], та яка діє в інтересах неповнолітнього позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Представник відповідачів ДПІ у Франківському районі м.Львова, [PERSON], Генеральної прокуратури України в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який містяться в матеріалах справи. Просять відмовити позивачам у задоволенні їх позовних вимог, оскільки обраний позивачами спосіб звернення до суду не відповідає законодавству та за безпідставністю позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по всі докази у їх сукупності, суд вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.126 КПК України забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Майно, на яке накладено арешт, описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам. Судом встановлено, що 16.02.2011 року слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Ткачуком А.С. у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи відносно судді Залізничного районного суду м.Львова Ганича І.М. за ч.ч. 2,3 ст.368 КК України та адвоката [PERSON] за ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України було накладено арешт майно, яке належить [PERSON] та його дружині [PERSON], яке перебуває за місцем проживання за адресою: [ADDRESS](а.с.27-33). Відповідно д ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами та доповненнями) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що грунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках -особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. Судам необхідно мати на увазі, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Відповідно до п. п. 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно врахувати, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, і у випадку поділу їх частки визнаються рівними. Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, суд визначає з урахуванням всього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом з цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягає опису, так і майно, що не підлягало опису. Якщо згідно з вироком підлягає конфіскації конкретне майно, що становить спільну сумісну власність подружжя, позови інших учасників спільної власності про виключення з опису їх частки цього майна можуть бути задоволені, якщо не залишилось іншого сумісного майна або його залишилось менше, ніж припадає на їх частку. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Позивачі у поданому позові стверджують, що підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення їхніх майнових прав, оскільки останні вважають себе власниками майна переліченого у п.п. 1-57, що зазначені у протоколі накладення арешту на майно. Однак всупереч положенням ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України позивачі не надали суду доказів, які вказують про те, що дане майно є їх особистим, куплені за їх особисті кошти, подаровані або успадковані, жодним чином не обґрунтували свого висновку, а матеріали справи не містять доказів, що це майно є особистим. При цьому позивачі просили зняти арешт з майна по [ADDRESS], накладений згідно протоколу про накладення арешту від 16.02.2011 року не обґрунтовуючи, на яке саме майно суд повинен знімати арешт. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 року № 6-26 цс 13 вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з - під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. При цьому обраний позивачами спосіб звернення до суду не відповідає ст. 16 ЦК України, оскільки останні звернулися до суду не за захистом свого права, яке підлягає захисту судом шляхом звільнення майна з - під арешту, а тому суд вважає, що такі вимоги є безпідставні. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ДПІ у Франківському районі м.Львова, [PERSON], Генеральної прокуратури України про зняття арешту з майна в повному обсязі..

Outcome: dismissed