Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

[PERSON] 23 січня 2006 року звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 12 квітня 2005 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (нині ПАТ КБ «Приватбанк») був укладений договір депозитного вкладу № On48631287, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 64 264,32 євро, строком на 3 місяці до 12 липня 2005 року зі сплатою 11 % річних. В подальшому, 18 квітня 2005 року за меморіальним ордером [PERSON] вніс до вкладу ще 590 євро. Внесення коштів підтверджується відповідними меморіальними ордерами. У червні 2005 року позивач звернувся на адресу відповідача із вимогою про повернення вкладу. Листом №08020001000/2-3241 від 12 серпня 2005 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив [PERSON], що рахунок за вказаним депозитним вкладом не відкривався, грошові кошти до каси банку не вносились. В травні 2006 року позивач доповнив обґрунтування позову, зазначивши, що вперше договір депозитного вкладу ним був укладений приблизно в середині 2004 року, строком на 3 місяці, на суму 59146,70 євро, а після закінчення строку дії цього договору, він переукладався, у тому числі 11 січня 2005 року за № 0n48631234, а останнього разу 12 квітня 2005 року. При переукладенні договору кошти за попереднім договором, із урахуванням процентів, перераховувались на рахунок нового договору, про що відповідачем видавались меморіальні ордери. При цьому, договори та документи про внесення позивачем коштів за 2004 рік не збереглись. Позивач просив розірвати договір депозитного вкладу № 0n48631287 від 12 квітня 2005 року, стягнути із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 64854,32 Євро депозитного вкладу, 46 405 Євро процентів на вклад, 200 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачу відповідачем у зв'язку із неповерненням вкладу. [PERSON] 11 червня 2012 року звертався із заявою про уточнення позовних вимог, якою доповнив мотивувальну частину позову посиланням на ч. 1 ст. 1172 ЦК України, обґрунтовуючи тим, що в договорі від 12 квітня 2005 року, за яким він просить стягнути кошти, в графі «виконавець» та «банк» підписи зроблені [PERSON], що перебував із банком у трудових відносинах. Зазначив, що підписи у меморіальних ордерах від 12 квітня 2005 року та від 18 квітня 2005 року також зроблені [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року задоволено частково позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення грошових коштів. Стягнуто із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 64 854,32 Євро. У задоволенні решти позову - відмовлено. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року стягнуто із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 6090 гривень. В апеляційній скарзі товариство посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду і додаткове рішення суду, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Позивачем судові рішення не оскаржені. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу на рішення суду відхилити, а на додаткове рішення задовольнити частково. Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із того, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», від імені якого діяв співробітник банку [PERSON] (повноваження останнього підтверджуються матеріалами справи на а. с. 58, 66 том 1), був укладений договір банківського вкладу №0n48631287 від 12 квітня 2005 року на суму 64 264,32 Євро, внесення грошових коштів за договором підтверджується меморіальними ордерами № 01 від 12 квітня 2005 року на суму 64264,32 Євро та № 01 від 18 квітня 2005 року на суму 590 Євро (том 1 а.с.7, 8, 9). По закінченню строку дії договору [PERSON] звернувся до банку із заявою про повернення вкладу, у відповідь на яку отримав лист від 12 серпня 2005 року з повідомленням про відмову в поверненні коштів, оскільки договір банківського вкладу не укладався (том 1 а. с. 11, 12). За відомостями ПАТ КБ «Приватбанк», із відповідачем у Правобережному відділенні банку не укладався договір 0n48631287 від 12 квітня 2005 року на суму 64264,32 євро. В програмних комплексах МО та Приват 48 зазначені договори також відсутні. Рахунки за вкладом та відсотками на ім'я [PERSON] за цим договором не відкривались. До каси Правобережного відділення ПриватБанка 12 квітня 2005 року грошові кошти на суму 64.264 євро 32 цента та 18 квітня 2005 року грошові кошти на суму 590 євро від [PERSON] не надходили (том 1 а. с. 32, 114). З матеріалів справи вбачається, що 31 жовтня 2002 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я [PERSON] - начальника відділу заощаджень та кредитування фізичних осіб Правобережного відділення була видана довіреність №432 з правом укладення від імені банку кредитних договорів та інших договорів, що пов'язані з розміщенням коштів (за виключенням угод з векселями та угод по придбанню майна) з обмеженим їх розміром. Довіреність видана строком до 31 жовтня 2003 року (том 1 а.с.31). Після переміщення [PERSON] на посаду заступника директора відділення така довіреність від імені банку не була оформлена і права підпису договорів, що пов'язані з розміщенням коштів, він не мав (том 1 а. с.30). Згідно з висновком службового розслідування за фактом виявлення та вилучення у заступника директора Правобережного відділення [PERSON] печатки приходної каси під №25, 17 травня 2005 року з ящика робочого столу в службовому кабінеті [PERSON] співробітниками банку вилучена печатка приходної каси №25 КБ «Приватбанк», яка не мала використовуватись. У зв'язку з реорганізацією банку в ЗАТ КБ «Приватбанк» у 2003 році здійснювалась інвентаризація печаток, проте печатка приходної каси №25 КБ «Приватбанк» до неї не ввійшла, оскільки не була передана працівниками банку. Таким чином, починаючи з листопада 2004 року у відділенні малось дві печатки приходної каси №25, одна з яких поза обліком знаходилась у [PERSON] Причинами вказаних порушень, за висновком службового розслідування банку, стало неналежне виконання головними бухгалтерами своїх обов'язків щодо забезпечення обліку печаток і штампів та відсутність належного контролю за діяльністю підлеглих співробітників з боку директора Правобережного відділення банку (том 1 а.с.67-69). За заявою ЗАТ КБ «Приватбанк» 24 травня 2005 року за фактом заволодіння чужими грошовими коштами при укладенні зазначеного договору постановою слідчого відділу УСБ в Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України. В матеріалах справи наявний висновок експерта від 14 червня 2006 року (експертиза проведена в межах відповідної кримінальної справи), в якому зазначено, що договір банківського вкладу від 12 квітня 2005 року та меморіальні ордери про перерахунок коштів від 12 та 18 квітня 2005 року підписані [PERSON], який займав посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ КБ «Приватбанк» (том 1 а. с. 82-88), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно із висновком експерта від 02.02.2007 року (складеного у кримінальній справі) відтиски круглої печатки на зазначеному договорі та меморіальних ордерах здійснені круглою печаткою КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.142-149). Врахувавши зазначені обставини суд прийшов до висновку про доведеність факту отримання співробітником ЗАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] при виконанні його службових обов'язків від [PERSON] грошових коштів в загальному розмірі 64854,32 Євро за договором банківського вкладу №0n48631287 від 12 квітня 2005 року, на підтвердження чого [PERSON] були видані позивачу вказані меморіальні ордери. Суд критично оцінив посилання сторони відповідача на те, що вказані меморіальні ордери не можуть бути доказами внесення грошових коштів за договорами банківського вкладу, оскільки меморіальний ордер є банківським документом, який оформлюється виключно банківською установою. Відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року, меморіальний ордер - це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку щодо оформлення операції зі списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до нормативно-правових актів НБУ та ЗУ «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні». Видані позивачу [PERSON] меморіальні ордери оформлені згідно з вимогами законодавства України, містять підпис особи, що перерахувала кошти з одного рахунку на інший, відтиск печатки, тощо. Не проведення [PERSON] через відповідне програмне забезпечення отриманих від [PERSON] грошових коштів, породжує питання до самого співробітника банку, а не до позивача, який виконав покладене на нього за договором банківського вкладу зобов'язання щодо внесення грошових коштів, оскільки саме співробітник банку мав би скористатись відповідним програмним забезпеченням для оформлення угоди та видати належний документ, натомість у позивача не було причин для сумнівів щодо повноважень та компетенції співробітника ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] на оформлення депозитного договору та приймання грошових коштів від вкладника. Також суд врахував, що згідно із Інструкцією «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою правління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу; сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок; строк зберігання коштів (за строковим вкладом); розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін; умови дострокового розірвання договору; інші умови за погодженням сторін (пункт 1.10); на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку (пункт 10.1). Зазначеним також підтверджується факт укладання спірного договору та внесення позивачем на його виконання грошових коштів. Видача [PERSON] позивачу саме меморіальних ордерів на підтвердження внесення останнім грошових коштів за договором банківського вкладу, а не іншого банківського документу - не є підтвердженням не укладання договору та не внесення [PERSON] грошових коштів за ним. Частиною 1 ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Оцінивши усі докази, досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача суд прийшов до висновку, що оскільки спірний договір від імені банку був укладений неуповноваженою на те особою, врахувавши, що в подальшому банк не визнав та не схвалив цього договору, а також те, що внесення грошових коштів не підтверджено документами, що відповідають вимогам, встановленим нормативними актами у сфері банківської діяльності, суд прийшов до висновку щодо нікчемності договору №0n48631287 від 12 квітня 2005 року, у зв'язку із чим вимоги про розірвання договору не підлягають задоволенню. Проте, взявши до уваги, що був встановлений факт отримання працівником відповідача при виконання ним службових обов'язків від позивача грошових коштів в загальному розмірі 64 854,32 євро, суд вважав за можливе стягнути із відповідача на користь позивача зазначену суму грошових коштів, частково задовольнивши позовні вимоги. У задоволенні вимог щодо стягнення відсотків за договором суд вважав за необхідне відмовити, оскільки ці вимоги не є шкодою в розумінні ст. 1172 ЦК України. Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача про відшкодування моральної шкоди суд також не вбачав підстав для їх задоволення, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів спричинення саме відповідачем позивачу страждань нематеріального характеру. Суд вважав за можливе роз'яснити відповідачу його про право на звернення до суду за захистом своїх прав із відповідними вимогами до [PERSON] (ст. 1191 ЦК України). Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно визначив правовідносини у справі та неправильно застосував норми матеріального права, внесення грошових коштів позивачем не підтверджено належними та достовірними доказами, а визначена сума стягнення є неправильною, оскільки банк не нараховував процентів. За ч.1 ст.1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. Матеріалами справи підтверджено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», від імені якого діяв співробітник банку [PERSON] (повноваження останнього підтверджуються матеріалами справи на а. с. 58, 66 том 1), був укладений договір банківського вкладу №0n48631287 від 12 квітня 2005 року на суму 64 264,32 Євро, внесення грошових коштів за договором підтверджується меморіальними ордерами № 01 від 12 квітня 2005 року на суму 64264,32 Євро та № 01 від 18 квітня 2005 року на суму 590 Євро (том 1 а.с.7, 8, 9). Згідно з висновком службового розслідування за фактом виявлення та вилучення у заступника директора Правобережного відділення [PERSON] печатки приходної каси під №25, 17 травня 2005 року із ящика робочого столу в службовому кабінеті [PERSON] співробітниками банку напрямку «Безпека» вилучена печатка приходної каси №25 Комерційний банк «Приватбанк», яка не мала використовуватись. У зв'язку з реорганізацією банку в ЗАТ КБ «Приватбанк» у 2003 році здійснювалась інвентаризація печаток, проте печатка приходної каси №25 КБ «Приватбанк» до неї не ввійшла, оскільки не була передана працівниками банку. Починаючи із листопада 2004 року у відділенні малось дві печатки приходної каси №25, одна з яких поза обліком знаходилась у [PERSON] Причинами вказаних порушень, за висновком службового розслідування банку, стало неналежне виконання головними бухгалтерами своїх обов'язків щодо забезпечення обліку печаток і штампів та відсутність належного контролю за діяльністю підлеглих співробітників з боку директора Правобережного відділення банку (том 1 а.с.67-69). За заявою ЗАТ КБ «Приватбанк» 24 травня 2005 року за фактом заволодіння чужими грошовими коштами при укладенні зазначеного договору постановою слідчого відділу УСБ в Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України. В матеріалах справи наявний висновок експерта від 14 червня 2006 року (експертиза проведена в межах відповідної кримінальної справи), в якому зазначено, що договір банківського вкладу від 12 квітня 2005 року та меморіальні ордери про перерахунок коштів від 12 та 18 квітня 2005 року підписані [PERSON], який займав посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ КБ «Приватбанк» (том 1 а. с. 82-88), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно із висновком експерта від 02 лютого 2007 року відтиски круглої печатки на зазначеному договорі та меморіальних ордерах здійснені круглою печаткою КБ «Приватбанк» (том 1 а. с. 142-149). Отже, матеріалами справи підтверджено факт отримання співробітником ЗАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] при виконанні його службових обов'язків від [PERSON] грошових коштів в загальному розмірі 64854,32 євро за договором банківського вкладу №0n48631287 від 12 квітня 2005 року, на підтвердження чого [PERSON] були видані позивачу вказані меморіальні ордери. Не можуть бути підставою для відмови у позові, доводи банку про те, що меморіальні ордери не можуть бути доказами внесення грошових коштів за договорами банківського вкладу, оскільки меморіальний ордер є банківським документом, який оформлюється саме банківською установою, і не є обов'язком вкладника, який фактично ніякого оформлення банківських документів не здійснює. А тому порушення працівниками банку Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року, Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою правління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року, а також інших нормативних документів, не може покладати на вкладника грошових коштів негативних наслідків. Факт отримання працівником відповідача при виконанні ним службових обов'язків грошових коштів в загальному розмірі 64 854,32 євро підтверджений належними та достовірними доказами. Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права. Але із висновками суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення погодитись не можна. Відповідно до вимог підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції станом на 2011 рік) максимальний розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру складав 3 розміри мінімальної заробітної плати. Розмір мінімальної заробітної плати у період 01.10.2011 - 30.11.2011 року складав 985 гривень, згідно із Законом України від 23.12.2010 року № 2857-VI. Позивач уточнював свої позовні вимоги у жовтні 2011 року (т.2 а.с.156). Отже із відповідача необхідно було стягнути 3 155 гривень (985 грн. х 3), але суд першої інстанції стягнув 6090 гривень, що суперечить вимогам Закону України «Про судовий збір», ст.88 ЦПК України. Тому додаткове рішення суду необхідно змінити в частині визначення суми судового збору.

Outcome: partial