Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

[PERSON] 16.01.2015р. звернулась в суд з позовом до [PERSON], третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон. Свій позов мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] до 2012 року. Її донька, [PERSON], [INFO], проживає з нею у Королівстві Таїланд, де вона працює за контрактом та орендує житло. Вказує, що дитина повністю перебуває на її утриманні, відповідач участі у вихованні дочки не приймає і матеріальну допомогу не надає. У попередніх її виїздах з України з дитиною відповідач [PERSON] давав нотаріально посвідчену згоду та не заперечував проти їхнього проживання там. На даний час для виїзду дитини з Королівства Таїланд в Україну необхідно виготовити проїзний документ дитини. Вона звернулась до Посольства України в Королівстві Таїланд, де заповнила заяву про згоду на оформлення дитині проїзного документу дитини для виїзду за кордон та надала згоду на відкриття в'їздної візи до Таїланду. Відповідач, в свою чергу, відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду. Приймаючи до уваги, що згідно чинного законодавства України про порядок виїзду неповнолітніх дітей за кордон необхідна нотаріально засвідчена згода обох батьків, вона змушена звернутись до суду. Посилаючись на наведене, позивач просила суд надати дозвіл [PERSON] на оформлення та виготовлення проїзних документів для виїзду за межі України, отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах для перетину кордону України її неповнолітньої доньки: [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON]; надати неповнолітній [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд за кордон - з України в Королівство Таїланд, з Королівства Таїланд в Україну зі своєю матір'ю [PERSON], без згоди та супроводу її батька [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності за наявними матеріалами справи, не заперечувала щодо постановлення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення судових повісток. Про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача по наявних матеріалах та зі згоди представника позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради [PERSON] в судове засідання не з'явилась, проте подала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі за наявними матеріалами справи. З погодженням з представником позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 17 вересня 2012 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами по справі розірвано. Також встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітня дочка проживає з матір'ю - [PERSON], та перебуває на її утриманні, відповідач участі у вихованні дочки не приймає і матеріальну допомогу не надає. Як вбачається з матеріалів справи, дитина сторін проживає з позивачем у Королівстві Таїланд, що потребує періодичного виїзду [PERSON] разом з матір'ю за кордон . У попередніх виїздах з України позивача з дитиною відповідач [PERSON] давав нотаріально посвідчену згоду та не заперечував проти їхнього проживання там. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Обставин, які обмежують право неповнолітньої дитини [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України суд не вбачає, виїзд за кордон не суперечить інтересам дитини, а тому, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved