Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

[PERSON] 07 жовтня 2015 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про розірвання кредитного договору № DNG0GK00002206 від 22 травня 2007 року з дати ухвалення рішення по справі (а. с. 1). Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачем 22 травня 2007 року був укладений кредитний договір № DNG0GK00002206, за умовами якого банк надав [PERSON] грошові кошти, який останній зобовязався повернути у строки та умовах, визначених договором. Оскільки на протязі останніх півтора роки позивач є безробітним, у нього наявна прострочена заборгованість перед банком, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд його задовольнити. Позивач та представник його інтересів у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнавав, просив суд у задоволенні позову відмовити посилаючись на їхню безпідставність та необґрунтованість (а. с. 30-32). Вислухавши пояснення сторони позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22 травня 2007 року між Приватбанком, найменування якого змінено на ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNG0GK00002206, за умовами якого банк надав [PERSON] грошові кошти, який останній зобовязався повернути у строки та умовах, визначених договором. Також судом встановлено, що у вересня 2015 року [PERSON] звернувся на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» із письмовою заявою про прийняття від позивача 100\~000,00 грн. в рахунок погашення всієї кредитної заборгованості перед банком за кредитним договором № DNG0GK00002206 від 22 травня 2007 року та укласти додаткову угоду до цього кредитного договору, якою встановити, що договір є погашеним та сторони не мають ніяких претензій один до одного (а. с. 16), на яку відповідач направив на адресу позивач пропозицію щодо реструктуризації боргу (а. с. 17), якою, в свою чергу, останній не скористався. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, умовами кредитно-заставного договору № DN4HAN36720093 від 22 вересня 2008 року, укладеного між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 599 зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частинами 1,2 ст. 652 ЦК України визначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у судовому засіданні у їх сукупності, суд приходить до висновку щодо необхідності відмови у задоволенні даного позову з огляду на те, що втрата роботи не є тією істотною обставиною, що не могла бути передбачена [PERSON] станом на день підписання ним цього договору. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат по даній цивільній справі між сторонами та враховуючи результат розгляду справи судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачеві. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed