Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

[PERSON] 17 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку направила до суду позов до відповідача [PERSON] про вселення в житлове приміщення, який надійшов до суду 21 грудня 2020 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі і призначено судовий розгляд на 27 січня 2021 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2021 року розгляд справи було відкладено і визначено дату розгляду 26 лютого 2021 року. Позивач у своєму позові посилалася на те, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 25 травня 2012 року. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований і проживає з відповідачем у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Раніше у спірній квартирі проживали [PERSON] , померла [INFO] , та [PERSON] . Квартира перебуває у користуванні відповідача, який згоди на її проживання та реєстрацію у квартирі не надає. Позивач та малолітній син є членами її родини, позивач іншого житла не має, оскільки відповідач і син зареєстровані в квартирі, вона має законне право проживати у житловому приміщенні з відповідною реєстрацією місця проживання. Просила суд вселити її до квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлений у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 130 ЦПК України, у встановлений строк відзив на позовну заяву відповідачем подано не було, тому суд вважає за необхідне розглядати справу за наявними в ній матеріалами. Третя особа [PERSON] про розгляд справи повідомлений у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 130 ЦПК України, надав до суду пояснення, в яких проти позовних вимог заперечував. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 697 серії 5 від 25 грудня 1979 року [PERSON] з родиною, складом із трьох осіб, було надано право на зайняття житлового приміщення [ADDRESS] , відповідно до Розпорядження міського голови № 897-р від 26 листопада 2015 року змінено адресу на [ADDRESS] (а.с. 6). 18 липня 1989 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с. 36). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 37). Відповідно до довідки № 2176 від 19 лютого 2021 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] , його малолітній син [PERSON] , [INFO] , та третя особа [PERSON] (а.с. 71). 25 травня 2012 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Згідно з довідкою ДУ «Селидівської виправної колонії (№ 82)» № 2/4-37 від 09 лютого 2021 року відповідач [PERSON] вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року засуджений до 7 років і 2 місяців позбавлення волі та відбуває покарання строком з 03 серпня 2018 року по 03 жовтня 2025 року (а.с. 70). 04 лютого 2020 року відповідач [PERSON] звертався із заявою до Новокодацького ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області із заявою про застосування заходів до позивача [PERSON] щодо недопущення нею перешкод [PERSON] у проживанні та користуванні спірною квартирою (а.с. 78). На підставі заяви третьої особи [PERSON] до Новокодацького ВП ДНП ГУНП у Дніпропетровській області від 28 липня 2020 року з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду про неприпустимість здійснення протиправних дій стосовно [PERSON] (а.с. 46). Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Між тим, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з положеннями ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Оскільки повнолітні члени родини наймача, зокрема відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] згоди на вселення позивача у спірне житлове приміщення не надавали, фактично у квартиру [PERSON] не вселялася, доказів проживання однією сім`єю з наймачем та його сім`єю не надала, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог. Щодо тверджень позивача про непроживання [PERSON] у спірному житловому приміщенні та наданого [PERSON] на підтвердження акту про не проживання (а.с. 11), суд критично оцінює зазначений доказ, оскільки третьою особою [PERSON] до пояснень долучено акт від 20 лютого 2021 року, яким встановлено, що він проживає у спірному житловому приміщенні (а.с. 72), тобто надані доказі суперечать твердженням позивача та спростовують один одного. Тому суд не приймає їх до уваги. З приводу тверджень позивача, що малолітній син [PERSON] , [INFO] , фактично проживає у квартирі з відповідачем спростовуються матеріалами справи, оскільки з наданих судові доказів вбачається, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у житловому приміщенні з 2018 року з поважних причин у зв`язку із відбування покарання на підставі вироку Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року. Також суд приймає до уваги, що позивач чинить перешкоди третій особі [PERSON] , який на законних підставах вселився в житлове приміщення, набув право користування ним, має зареєстроване місце проживання у спірній квартирі. Крім цього, [PERSON] зазначає, що іншого житла вона не має і проживає в орендованій квартирі, доказів зазначеному не надає, при цьому з копії паспорта позивача вбачається, що зареєстрованим місцем її проживання є [ADDRESS] (а.с. 16), та як стверджує [PERSON] право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем. За таких обставин, позовні вимоги про вселення у квартиру [ADDRESS] є такими, що не ґрунтуються на законі, тому у їх задоволенні [PERSON] слід відмовити. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 гривень 80 коп. (а.с. 1) слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed