Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

[PERSON] , 06.03.2020 звернувся в суд із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , мотивуючи тим, що їхній шлюб зареєстрований 02.03.2002 відділом реєстрації актів громадянського стану Городоцького районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №27, у шлюбі мають дитину [PERSON] , [INFO] , що спільне життя між ними не склалося через різні погляди на шлюб та сім`ю, як наслідок тривало разом не проживають, стосунків як подружжя не підтримують та не ведуть спільного господарства, за таких обставин переконаний, що втратив до [PERSON] почуття поваги і любові, збереження шлюбу та примирення є неможливим та суперечить його інтересам. Просив позов задовольнити. Ухвалою судді від 21.04.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач в суді вимоги підтримав з мотивів наведених у заяві, пояснив, що з березня 2020 року з відповідачкою разом не проживають, близько двох років з останньою подружніх стосунків не підтримують та понад чотири роки не ведуть спільного господарства, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити його інтересам. Наполягає на розірванні шлюбу, категорично заперечує можливість примирення, просить позов задовольнити, судові витрати з відповідачки не стягувати. Відповідачка у суді позов визнала, зазначила, що причиною розпаду їх сім`ї є різні погляди на шлюб та сім`ю, відсутність взаєморозуміння. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. За положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24, ч. 3 і ч. 4 ст. 56, ч. 2 ст. 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Із пояснень сторін в суді, із матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 02.03.2002 шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Городоцького районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №27, у шлюбі мають дитину [PERSON] , [INFO] , сторони з березня 2020 року проживають окремо, близько двох років подружніх стосунків не підтримують та понад чотири роки не ведуть спільного господарства, що причиною розпаду сім`ї є різні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивач у суді настоює на розірванні шлюбу з відповідачкою, покликаючись на те, що не бажає підтримувати сімейні стосунки з [PERSON] , шлюбні відносини між ними погіршилися, що призвело до їх фактичного припинення, в т.ч. і припинення ведення спільного господарства, сумісного проживання та спілкування, що він втратив до відповідачки почуття любові, а їхня сім`я існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити його інтересам. Відповідачка у суді розірванню шлюбу не заперечує. З огляду на вищеозначені обставини та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON] , суд доходить висновку, що подальше вжиття будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, що має важливе значення, що шлюб носить формальний характер, подружні відносини між сторонами припинено остаточно, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Розриваючи шлюб між сторонами, суд також враховує інтереси їх неповнолітньої дитини, повноцінний розвиток та виховання якої у сім`ї, в якій існують постійні непорозуміння, є неможливим.

Outcome: approved