Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

[PERSON] в грудні 2020 року звернувся до суду з позовом до ПП «Вінавтозапчастини» про встановлення факту перебування у трудових відносинах. Позов мотивовано тим, що 16.09.2019 року [PERSON] влаштувався на роботу до приватного підприємства «Вінавтозапчастини» водієм вантажних автомобілів і працював та до 05.05.2019 року. Однак керівництвом підприємства «Вінавтозапчастини» трудовий договір з позивачем не оформлявся у встановленому законом порядку, запис до трудової книжки не вносився. 16.09.2019 року [PERSON] на вимогу керівника ПП «Вінавтозапчастини» [PERSON] через телефонний мессенджер «Viber» відправлено копію паспорта та копію ідентифікаційного номера для оформлення трудових відносин. Однак, незважаючи на вимогу закону, відсутність наказу про прийняття [PERSON] на роботу водієм і відсутність відповідного запису в трудовій книжці, керівник підприємства ПП «Вінавтозапчастини» [PERSON] у вересні 2019 року допустив [PERSON] до роботи на посаді водія транспортних засобів Рено, державний номерний знак [NUMBER] , та Mercedes Benz Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] , власником яких являється ПП «Вінавтозапчастини». Завдання на здійснення вантажних перевезень, заправку вказаних автомобілів паливом та їх обслуговуванням, [PERSON] отримував від директора підприємства [PERSON] і фінансового директора [PERSON] . Про характер трудових відносин свідчать товарно-транспортні накладні, де ПП «Вінавтозапчастини» визначено перевізником, а [PERSON] водієм: ТТН № 254 від 25.09.2019 року, ТТН № 257 від 04.10.2019 року, ТТН № 64784 від 28.11.2019 року, ТТН № 19120014 від 04.12.2019 року, ТТН № 11083 від 05.12.2019 року. Згідно інформації підприємства ТОВ «Берлінек - Інвест» № 568 від 14.12.2020 року, за даними відділом охорони 20.11.2019 року для автомобіля Mercedes Benz Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] відділом охорони була виписана одноразова перепустка з позначкою «самовівиз». Вказаним автомобілем керував [PERSON] . Про факт виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків свідчить копія банківської виписки з банку. 05.12.2019 року під час перевезення вантажу з м. Київ сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля Mercedes Benz Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] , яким керував позивач, власником якого є відповідач та автомобілем ДАФ ТЕ 95 з напівпричепом BLUMGARDT, державний номерний знак [NUMBER] , власником якого [PERSON] . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди постраждав автомобіль відповідача Mercedes Benz Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] . Оскільки після вказаної дорожньо-транспортної пригоди здоров`я позивача погіршилося внаслідок отриманого стресу, позивач з 06.12.2019 року звільнився за власним бажанням, про що повідомив директора підприємства в телефонному режимі. 09.10.2020 року позивач дізнався про надходження до Оратівського районного суду Вінницької області позовної заяви ПП «Вінавтозапчастина» з вимогою про відшкодування майнової шкоди, завданої підприємству внаслідок ДТП, що сталася 05.12.2019 року (цивільна справа № 479/392/20). У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив встановити факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з ПП «Вінавтозапчастина» на посаді водія у період з 16.09.2019 року по 06.12.2019 року; зобов`язати ПП «Вінавтозапчастина» внести запис до трудової книжки [PERSON] про прийняття на роботу на посаду водія з 16.09.2019 року та запис про звільнення із займаної посади 06.12.2019 року за власним бажанням; стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі 1681,60 грн. Також згідно заяви позивач просив визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду зі позовом про встановлення факту перебування у трудових відносинах, так як про порушення відповідачем його трудових прав, позивач дізнався 09.10.2020 року після отримання позовної зави та відповіді на відзив у цивільній справі № 479/392/20 за позовом ПП «Вінавтозапчастина» до нього з вимогою про відшкодування майнової шкоди, завданої підприємству внаслідок ДТП. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Представник ПП «Вінавтозапчастина» просив відмовити в задоволенні позову, надавши суду відзив на позов. З відзиву вбачається, що звільнення працівника за власним бажанням в телефонному режимі чинним трудовим законодавством не передбачено. Також представник зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений 233 КЗпП України і причини такого строку не є поважними. Позивачем не зазначено мету встановлення факту перебування у трудових відносинах з ПП «Вінавтозапчастина», що в свою чергу, виключає встановлення такого факту. Представник відповідача [PERSON] вказав, що [PERSON] знає з вересня 2019 року. Останній звернувся до нього з проханням взяти автомобіль перевезти речі з Борисполя на Вінницю. Також він доручав йому як ФОП здійснити ряд перевезень на зворотньому шляху, за які переважно розраховувались замовники. Позивачем була надана відповідь на відзив, яка мотивована тим, що з вказаними доводами відповідача він не погоджується, оскільки вказані доводи відповідача свідчать про невірне трактування ним вимог законодавства про працю. Саме на відповідача законодавством про працю покладає обов`язок видачі наказу про прийняття на роботу та внесенні відповідного запису до трудової книжки і що відповідач намагається приховати факт трудових відносин шляхом надання низки договорів, укладених з пов`язаними особами, які начебто свідчать про передачу транспорту в оренду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він, позивач та [PERSON] зустрічались біля супермаркету «Варшава». При цьому віддав копію паспорту та ідентифікаційного номеру, а [PERSON] говорила про працевлаштування на офіційну роботу. Свідок працював з липня по жовтень 2019 року, однак йому зробили запис в трудовій книжці лише за один місяць. Працювали водіями та не ночували вдома то тиждень, то два. [PERSON] скидувала у вайбер замовлення чи давала конкретні дані, заправлялись на заправках «Прайм» чи «БРСМ». Розраховувались в кінці тижня, гроші давали на руки чи від замоників, один раз отримав на картку. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПП «Вінавтозапчастини» є юридичною особою, яка зареєстрована 27.04.2011 року, місце знаходження: [ADDRESS] , керівником товариства є [PERSON] . Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом. Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). При цьому, КЗпП України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права громадянина, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору. За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі статтею 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З аналізу вказаних норм права вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва. З такого ж тлумачення наведених норм виходив Верховний Суд у постановах 08 травня 2018 року у справі № 127/21595/16 (провадження № 61-10203св16-ц), від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17 (провадження № К/9901/15518/18), від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18 (провадження № К/9901/3195/19), у справі № 1840/2507/18 (провадження №К/9901/10124/19), у справі № 824/896/18-а (провадження № К/9901/10149/19) та від 03 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18 (провадження № К/9901/8967/19), від 10 червня 2020 року у справі № 298/827/15-ц (провадження № 61-4327св18), від 17 вересня 2020 року у справі № 560/975/19 (провадження № К/9901/35741/19). Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. З аналізу викладеного, встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу тощо. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц (провадження № 61-13454св18). Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що [PERSON] не писав заяву про прийняття на роботу до ПП «Вінавтозапчастини, не надавав трудову книжку та інші документи, не отримував наказ про прийняття на роботу, та не укладав з відповідачем трудовий договір. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання позивачем трудових функцій водія ПП «Вінавтозапчастина». Надані позивачем докази, зокрема, товарно-транспортних накладних достеменно не доводять наявність трудових правовідносин між сторонами. Більш того, позивач не заперечує і того, що згодом зрозумів, що трудовий договір з ним було оформлено в усній формі, тобто фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем. Згідно роз`яснень, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Суд враховує відсутність доказів того, що ПП «Вінавтозапчастина» здійснювались грошові відрахування до податкових органів та пенсійного фонду за такого працівника, як [PERSON] , що могло б свідчити про наявність трудових відносин між сторонами. Крім того, на підтвердження доводів щодо встановлення факту перебування у трудових відносинах позивачем надано скріншоти листування з мобільного телефону. Зазначені роздруківки також не можуть вважатись належними та допустимими доказами, оскільки не відповідають вимогам ст. 95 ЦПК України, якою визначені вимоги до письмових доказів, та вимогам ст. 100 ЦПК України, якої визначені вимоги для електронних доказів. За таких обставин суд не приймає до уваги зазначені роздруківки та фотознімки. Також у суду немає підстав брати за основу як підставу задоволення позову покази свідка [PERSON] , так як дані показання не є свідченням перебування позивача і відповідача саме у трудових, а не будь-яких інших правовідносинах, адже не містять пояснень щодо розпорядку роботи позивача, оплати його праці, умов роботи. Щодо акту Управління держпраці у Вінницькій області № ВН 204/480/АВ від 29.01.2021 року, то він не може бути переконливим доказом того, що [PERSON] перебуав у трудових відносинах з «Вінавтозапчастина». В матеріалах справи міститься копія зауважень на акт № ВН 204/480/АВ від 29.01.2021 року та відповідь Управління держпраці у Вінницькій області від 05.02.2021 року № 573/04-04 за результатом розгляду зауважень на акт інспекційного відвідування, відповідно до якої Управління держпраці у Вінницькій області не може заперечувати ймовірності існування трудових відносин або інших відносин, в тому числі між [PERSON] з ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] . Суд вважає, що це оцінка управлінням виниклохї ситуації та є одним із доказів в справі. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Суд виходить з того, що доведення поважності пропуску строку звернення покладається саме на позивача. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Суд вважає, що позивачем пропущено строк звернення, а наведені позивачем обставини не є поважними. У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Тобто відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Аналогічний висновок щодо застосування вказаної норми викладений в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 757/53948/16-ц (провадження №61-7248св18). На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставини, що він перебував у трудових відносинах з ПП «Вінавтозапчастина», в матеріалах справи відсутня заява про прийняття на роботу та трудова книжка, відсутні докази допущення його до роботи, ознайомлення його з правилами трудового розпорядку, відсутні докази систематичної виплати заробітної плати за трудовим договором. Позивачем належними та допустимими доказами, в розумінні ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України, не доведено, що він починаючи з 16.09.2019 року по 06.12.2019 року перебував в трудових відносинах з ПП «Вінавтозапчастина» та займав посаду водія, та оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, позовні вимоги про встановлення факту перебування його у трудових відносинах із ПП «Вінавтозапчастина» на посаді водія в період з 16.09.2019 року по 06.12.2019 року підлягають залишенню без задоволення. З приводу іншої вимоги про зобов`язання ПП «Вінавтозапчастина» внести запис до трудової книжки [PERSON] про прийняття на роботу на посаду водія з 16.09.2019 року та запис про звільнення із займаної посади 06.12.2019 року за власним бажанням, слід зазначити, що дана вимога є похідною від позовної вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах. Зокрема, ч. 1 ст. 188 ЦПК України закріплено, що похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Згідно зі ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Отже, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed