Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

[PERSON] 11 квітня 2016 року від імені колективу клініко-діагностичної лабораторії комунальної державної лікарні комунального закладу «Галицька центральна районна лікарня» (далі КЗ Галицька ЦРЛ), де вона працює завідуючою, звернулася до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до редакції газети «Галицьке слово», [PERSON] та [PERSON] і просить визнати інформацію про колектив клініко-діагностичної лабораторії КЗ Галицька ЦРЛ, поширену 05 лютого 2016 року в № 6 та 26 лютого 2016 року в № 29 газети «Галицьке слово», засновником якої є Галицька районна рада, Галицька міська рада та колектив редакції в статтях «Гіркий осад на дні пробірки, або коли лікар санітарці не указ» та «Чому залишається осад на дні пробірки ?» недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право кожного працівника клініко-діагностичної лабораторії КЗ Галицька ЦРЛ на недоторканість ділової репутації та зобовязати редакцію газети «Галицьке слово» спростувати протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірну інформацію. В позовній заяві [PERSON] посилається на ті обставини, що вона працює завідуючою клініко-діагностичної лабораторії КЗ Галицька ЦРЛ (далі лабораторія) з березня 2006 року по теперішній час. Лабораторія з 24-х працівників цілодобово у складі 4-х лаборантів у чотири зміни забезпечує виконання покладених на колектив керівництвом КЗ Галицька ЦРЛ завдань по обслуговуванню стаціонарних хворих. Протоколом зборів № 3 від 16.03.2016 року працівників лабораторії її уповноважено представляти інтереси колективу та оскаржити в судовому порядку завідомо неправдиву, на погляд працівників лабораторії, публікацію в місцевому засобі масової інформації. Так, 05 лютого 2016 року в № 6 та 26 лютого 2016 року в № 29 газети «Галицьке слово», засновником якої є Галицька районна рада, Галицька міська рада та колектив редакції, поширено інформацію, яка є недостовірною та принижує ділову репутацію колективу клініко-діагностичної лабораторії КЗ Галицька ЦРЛ в статтях «Гіркий осад на дні пробірки, або коли лікар санітарці не указ» (№ 6) та «Чому залишається осад на дні пробірки ?» (№29). Газета «Галицьке слово» виходить накладом у 2500 примірників, існує електронна версія газети. Отже, зміст статтей було доведено невизначеному колу осіб, оскільки поширено як письмово, так і через мережу інтернет. Суть поширеної інформації полягає в наступному: З посиланням на мешканку м. Галича [PERSON], журналіст [PERSON] у статті повідомляє, що в [PERSON], як у мами школяра, виникла потреба разом з сином відвідати лабораторію, яких у Галичі дві, здати аналізи… бо, як відомо вона починає приймати пацієнтів на годину раніше, аніж поліклінічна. І далі продовжує… Тож, о восьмій ранку школяр з мамою були під дверима з написом «Біохімічна та гематологічна лабораторія. Стороннім вхід заборонено». Збігав час, але чарівні жіночки в білих халатах працювати не квапились. Можливо й у справах, але зовні здавалося, що просто так, ходили від дверей до дверей, немов на подіумі. - Навіть не стійте мені під лабораторією! Сюди треба мати направлення від лікаря! Та й пробірки ще не готові, бачите мию. Мають сохнути зо дві години, - гарячкувато відреагувала на пані [PERSON] і ще декількох пацієнтів працівниця (як її звати та при яких повноваженнях вона була ніхто не запитував. - Замість того, щоб якось прискорити процес прийому хворих, медики ніяк не могли наговоритися та напитися пахучої кави. Тому не дивина, що між смачним сьорбанням кави почулось таке: - що будете тут чекати дві години? Кажу ж вам, йдіть до поліклініки! - Хто б міг подумати, що визнаний лікар впертому працівникові нижчого рівня не указ. Тож коли хлопчина з направленням у руках сів біля столика лаборанта, його мама почула несподіване: «навіть не сідайте, у мене нема на вас часу». Більше того, та працівниця попередила й колегу, яка щойно прийшла на зміну, щоб та не брала у цих людей ніякого аналізу. [PERSON] [PERSON] у цій же статті стверджує, що поведінка працівників лабораторії є ганебними явищами з якими треба якось боротись, а тим паче з працівниками, які своєю черствістю та навіть невіглаством спосібні заплямувати добре імя цілого колективу визнаних фахівців. Не кажучи вже про те, наскільки згубно позначаються на здоровї людей демарші так званих «професорів від медицини». Також, [PERSON] в статті посилається на нічим не підтверджену думку головного лікаря КЗ Галицька ЦРЛ [PERSON] про те, що хворий ніби-то звернувся за направленням лікаря. Насправді, направлення лікарем підписано не було, а підписала це направлення медсестра хірургічного відділення [PERSON], яка є знайомою [PERSON] Від себе, як пише [PERSON], залишається додати, що з часом у цій системі недолугих працівників не залишиться. Вважає, що газета «Галицьке слово» поширила інформацію, яка є недостовірною і не відповідає дійсності, тобто є неповною і перекрученою. При цьому було порушено передбачене ст. 94 ЦК України особисте немайнове право колективу клініко-діагностичної лабораторії КЗ Галицька ЦРЛ на недоторканість ділової репутації в розумінні негативної оцінки професійної діяльності цілого колективу, яка спотворила та принизила в очах громадськості діяльність працівників лабораторії, поставила під сумнів відсутність в них необхідного досвіду роботи, дотримання ними моральних та правових норм, створює враження вчинення колективом лабораторії неправомірних дій при обслуговуванні населення. Не відповідає дійсності також інформація про те, що в Галицькій ЦРЛ є дві лабораторії, робота яких розпочинається з 08 год. Насправді, є одна лабораторія, яка знаходиться в різних приміщеннях, робота лабораторії розпочинається о 09 год. В статті також зазначено, що малолітній пацієнт прийшов до лаборанта з направленням лікаря. В той же час, направлення для відібрання зразків для дослідження виписано не лікарем, а старшою медсестрою хірургічного відділення лікарні, що не наділена такими повноваженнями, лаборант нічної зміни взагалі не бачила матері з хворою дитиною і не могла попередити колегу про те, щоб та не відбирала зразки крові для дослідження. Робота лабораторії називається в статті «ганебними явищами», працівники лабораторії звинувачуються у черствості, що своїм невіглаством можуть заплямувати добре імя цілого колективу визнаних фахівців, а наприкінці вказана стаття закінчується словами: «Але якщо кожне виявлене порушення буде наражатися на принциповість пацієнтів та жорстку оцінку з боку керівників медичних закладів, то з часом у цій системі недолугих працівників не залишиться». Таким чином, інформація викладена журналістом [PERSON] в газеті «Галицьке слово» № 6 від 05 лютого 2016 року та № 29 від 26 лютого 2016 року є поширеною, тобто доведеною до невизначеного кола осіб; стосується саме колективу клініко-діагностичної лабораторії КЗ Галицька ЦРЛ; не відповідає дійсності, тобто є недостовірною; порушує особисте немайнове право колективу лабораторії на недоторканість ділової репутації і працівники цього колективу мають право на відповідь та на спростування цієї інформації. Якщо відомості були поширені через засоби масової інформації вони мають бути спростовані у тому самому друкованому виданні або іншим адекватним способом. Законом України «Про інформацію» передбачено, що друковані видання з визначеним тиражем вважаються друкованими засобами масової інформації і несуть відповідальність за поширення недостовірної інформації, яка ганьбить честь і гідність особи, а винна особа, яка поширювала таку інформацію, несе цивільно-правову відповідальність. При цьому, до відповідальності притягається також особа, яка надала таку інформацію. Обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Позов просила задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Представник залученої до участі в якості третьої особи на стороні позивача комунального закладу «Галицька центральна районна лікарня» в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON], яка позов подала в інтересах колективу клініко-діагностичної лабораторії, який вона очолює і який є структурним підрозділом КЗ Галицька ЦРЛ та не являється юридичною особою, підтримала. При цьому доповнила, що обидві статті в районній газеті «Галицьке слово» ганьбить честь і гідність та принижує ділову репутацію не тільки колективу лабораторії, а й ставить під сумнів професійну діяльність та дотримання медичної етики і деонтології медичних працівників Галицької ЦРЛ в цілому. Статті в газеті надруковані без належного попереднього журналістського розслідування та без погодження з адміністраціїєю лікарні. Вважає, що позов слід задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, головний редактор газети «Галицьке слово» [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав і суду пояснив, що інформація, яка стала основою для публікації в газеті статей «Гіркий осад на дні пробірки, або коли лікар санітарці не указ» та «Чому залишається осад на дні пробірки ?» отримана з відкритих джерел, тобто зі слів конкретної особи, що не суперечить ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», яка також передбачає звільнення від відповідальності за дослівне відтворення матеріалів, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень субєктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Статті створено журналістом [PERSON], яка має багатолітній стаж журналістської роботи в різних друкованих виданнях, підготовлені до друку зі слів конкретної особи. При цьому, було надано можливість прокоментувати інформацію адміністрації Галицької ЦРЛ. Зокрема, заступник головного лікаря [PERSON], вислухавши [PERSON], сказав: «Мені прикро, що так сталося. Буду доповідати про це головному лікарю, бо саме він має повноваження щодо прийняття відповідних дисциплінарних рішень. Ми обовязково встановимо, які саме працівники неналежним чином поводили себе, проведемо з працівниками розяснювальну бесіду і відреагуємо на цю скаргу» Пізніше, головний лікар Галицької ЦРЛ [PERSON] зазначив, що у випадку, якщо буде встановлено вину будь-кого з працівників лабораторії, цей працівник може отримати догану, а то й бути звільненим з роботи. Тобто, в редакції газети не виникало сумнівів у тому, що надана інформація має належну фактичну основу, є суспільно значимою. Вважає, що позивачем не надано жодного обґрунтування настання шкоди для нього особисто від порушення особистих немайнових прав, через що в задоволенні позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позову не визнала і суду пояснила, що журналістом вона працює близько двадцяти років. Інформацію, яка стала підставою для публікації статей в газеті «Галицьке слово», з якими не погоджується позивач, їй надала співробітниця редакції [PERSON], з якою все і трапилось. Знаючи про те, що така проблема (дотримання медичної етики) в суспільстві існує, не маючи наміру ображати чи принижувати ділову репутацію будь-кого з працівників, а тим більше цілого колективу лабораторії, вона підготувала ці статті і головний редактор з нею погодився та надав дозвіл на їх публікацію в газеті. Жодних прізвищ чи посад в статтях не вказується, однак позивач [PERSON] стверджує те, що автор насправді видає лише як припущення або оціночні судження. Як в позовній заяві, так і в судовому засіданні жодним чином не було доведено твердження позивача про спричинення їй особисто чи будь-кому з працівників лабораторії «непоправної шкоди», заподіяної публікаціями в газеті. Насправді, жодних негативних змін у роботі лабораторії не відбулося, адже стабільною залишається кількість пацієнтів, ніхто не відмовлявся від послуг того чи іншого лаборанта, немає жодних доказів того, що через критику у пресі хтось із працівників лабораторії захворів або звільнився з роботи. Це вказує й на те, що використані у статтях такі тези, як: - «чарівні жіночки у білих халатах ходили як по подіумі», «не могли наговоритися», «поміж сьорбанням кави почулося таке…» - сприйняті читачем як оціночні судження, причому доволі етичної етимології. Не заперечила, що в статтях містяться критичні зауваження, які сприймаються важко тими,кого критикують. Не відповідають дійсності також твердження позивача про те, що статті в газеті були опубліковані без попереднього погодження з керівництвом Галицької ЦРЛ. Одразу ж після того, як працівники лабораторії відмовили пацієнтові у взятті крові на аналіз, вона ([PERSON]) разом із [PERSON] мали розмову з головним лікарем та його заступником, які запевнили, що за даним фактом буде проведено службове розслідування і газета отримає офіційну відповідь. Вважає, що надруковані у газеті статті були підготовлені у відповідності до Конституції України та Закону України «Про інформацію» в звязку з чим, в задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позову теж не визнала і пояснила суду, що її право звертатися за якісною медичною допомогою гарантоване Конституцією України і це її право грубо було порушено в результаті звернення до клініко-діагностичної лабораторії комунальної Галицької ЦРЛ. Вважає, що якби в лабораторії у відкритому доступі для всіх пацієнтів була б розміщена друкована інформація про режим роботи лабораторії та перелік пацієнтів, яких вона обслуговує, в неї ([PERSON]) була б можливість зважити свої дії і звернутись до іншої лабораторії. Оскільки, їй надавали усну, нечітку інформацію, яка до того ж супроводжувалась зневагою до пацієнта, вона з сином стали жертвами вказаних обставин. Подробиці того, що сталося з нею і сином 01 лютого 2016 року, вона розповіла журналістові газети «Галицьке слово», що вона й відобразила у своїй статті «Гіркий осад на дні пробірки». Перш ніж підготувати вказану статтю, автор разом з нею звернулися до головного лікаря Галицької ЦРЛ та його заступника, які запевнили, що з приводу інциденту, що стався, буде проведено службове розслідування, про що редакції газети буде повідомлено. Однак, замість цього, невідомі особи занесли в редакцію листа без підпису відповідальної особи та без печатки закладу від імені колективу лабораторії районної лікарні, сповненого необґрунтованих звинувачень на її та журналіста адресу, в якому зазначалося, що стаття в газеті «сфабрикована на підставі брехливої розповіді матері хворого». Можливо, при розповіді журналістові про інцидент, який мав місце 01 лютого 2016 року, була присутня певна емоційність, викликана станом здоровя її неповнолітнього сина. Претензій до всього колективу клініко-діагностичної лабораторії вона не мала і не має, а тільки до окремих її працівників, про що і йдеться в опублікованій в газеті статті. Про те, що висвітлена в статті проблема є суспільно значимою, свідчать численні відгуки галичан у соціальних мережах, телефонних дзвінках в редакцію. В задоволенні позову просила відмовити. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона працює на посаді молодшої медсестри клініко-діагностичної лабораторії Галицької ЦРЛ і в її обовязки входить, в тому числі, й утримання в належній чистоті приміщення та обладнання загально-клінічного підрозділу лабораторії. В понеділок, 01 лютого 2016 року, вона прийшла на роботу раніше, щоб після вихідних днів підготувати (помити та продезинфікувати) до роботи медичний посуд та обладнання. [PERSON] зайшла в приміщення лабораторії приблизно о 07 год. 50 хв. і сказала, що їй необхідно здати на аналіз кров неповнолітнього хворого сина і що в неї є направлення лікаря. Вона (свідок) порекомендувала [PERSON] дочекатись лаборанта. Будь-яких образливих слів в адресу [PERSON] вона не висловлювала. Вважає, що статті в газеті «Галицьке слово» є голослівними та упередженими щодо працівників всього колективу лабораторії. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працює лаборантом загально-клінічного підрозділу клініко-діагностичної лабораторії Галицької ЦРЛ і в її обовязки входить забір для дослідження біоматеріалу (в т.ч. крові), а також проведення лабораторних досліджень, аналізу та діагностику їх результатів. Коли, 01 лютого 2016 року вона ранком прийшла на зміну, [PERSON], яка в цей час готувала до роботи лабораторний посуд, повідомила, що в лабораторію зверталася [PERSON] з проханням відібрати на аналіз кров неповнолітнього сина. Вона вийшла в коридор і в коректній формі порекомендувала [PERSON] звернутися в поліклініку, оскільки їхній підрозділ здійснює відбір та аналіз крові в стаціонарних хворих, а прийом амбулаторних хворих здійснюється в поліклініці. Також, вона сказала [PERSON], що відібрати аналіз терміново неможливо, оскільки після вихідних до роботи не готове обладнання лабораторії. Про те, щоб [PERSON] не приймала інший лаборант, вона нікому не говорила. Викладені в статтях газети «Галицьке слово» факти, вважає недостовірними та перекрученими, а також такими, що ганьблять ділову репутацію працівників лабораторії, в тому числі і її (свідка). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дали аналогічні показання, що й свідки [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні всі вони ствердили, що жодних упереджених дій з боку будь-кого із співробітників лабораторії до [PERSON] в той день не було. При цьому, свідок [PERSON] доповнила, що [PERSON] працює в редакції «Галицьке слово» бухгалтером, а медсестра хірургічного відділення Галицької ЦРЛ [PERSON], яка видала направлення, є однокласницею [PERSON] Вважають, що викладені в статтях факти підлягають спростуванню, оскільки принижують ділову репутацію цілого колективу лабораторії. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона працює старшою медсестрою хірургічного відділення Галицької ЦРЛ. Ранком, 01 лютого 2016 року вона прийшла на роботу і в коридорі побачила свою однокласницю [PERSON] Остання пояснила, що захворів її неповнолітній син і вона чекає на прийом до лікаря. Щоб не гаяти часу, вона порадила [PERSON] ще до прийому лікаря здати на загальний аналіз кров хворого сина. Для цього, вона (свідок) зайшла в кабінет лікаря-хірурга [PERSON] і в його присутності та згоди заповнила бланк направлення, який передала [PERSON] Вважає, що в її діях не було нічого протиправного. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, перевіривши матеріали справи суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що 05 лютого 2016 року в № 6 та 26 лютого 2016 року в № 29 газети «Галицьке слово» було надруковано статті журналіста [PERSON] «Гіркий осад на дні пробірки, або коли лікар санітарці не указ» та «Чому залишається осад на дні пробірки ?». Обидві статті опубліковані на підставі інформації [PERSON], яка працює в цій же редакції бухгалтером. Остання, ранком 01 лютого 2016 року прийшла в лікарню разом із хворим неповнолітнім сином і ще до прийому лікаря вважала за необхідне здати на загальний аналіз кров хворого сина. Для цього попросила свою знайому, медсестру хірургічного відділення лікарні [PERSON], посприяти у видачі направлення, що остання і зробила. Однак, у відборі крові сина на аналіз працівники лабораторії їй відмовили з посиланням на те, що підрозділ лабораторії безпосередньо в лікарні здійснює відбір та аналіз крові в стаціонарних хворих, а прийом амбулаторних хворих здійснюється в поліклініці. При цьому, як зазначено в статтях, працівники лабораторії віднеслись до [PERSON] недоброзичливо, проявили грубість і черствість, порушивши тим самим правила медичної етики та деонтології. Позивач [PERSON], яка працює завідуючою клініко-діагностичної лабораторії Галицької ЦРЛ, просить визнати поширену у вищевказаних статтях інформацію недостовірною і такою, що порушує її особисте немайнове право і таке ж право інших працівників клініко-діагностичної лабораторії Галицької ЦРЛ на недоторканість ділової репутації, зобовязавши редакцію газети «Галицьке слово» спростувати, на її погляд, недостовірну інформацію. Вирішуючи даний спір суд вважає, що зазначені в позові правовідносини регулюються Конституцією України, нормами ЦК України, Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» та Законом України «Про інформацію», а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Так, стаття 32 Конституції України передбачає, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 34 передбачає, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Нормами ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Частиною 2 статті 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, в тому числі й та, яка свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб. Стаття 30 вказаного Закону передбачає,що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростованню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обовязок відшкодувати завдану моральну шкоду. Статтею 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію. Відповідно до ст.21 вказаного Закону підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації за дорученням засновника (співзасновників) здійснює редакція або інша установа, що виконує її функції. Редакція діє на підставі свого статуту та реалізує програму друкованого засобу масової інформації, затверджену засновником (співзасновниками). Статтею 26 названого вище Закону передбачено, що здійснюючи свою діяльність на засадах професійної самостійності, журналіст використовує права та виконує обовязки, передбачені Законом України «Про інформацію» та цим Законом і має право на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації. При цьому він (журналіст) зобовязаний подавати для публікації обєктивну і достовірну інформацію, задовольняти прохання осіб, які надають інформацію, щодо їх авторства або збереження таємниці авторства. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобовязана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком «Спростування» на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов предявлено про спростування цієї інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Аналізуючи позовні вимоги [PERSON] та співставляючи їх з вищенаведеними нормами законодавства суд приходить до наступного висновку: [PERSON] працює завідуючою клініко-діагностичної лабораторії КЗ Галицька ЦРЛ. Лабораторія з 24-х працівників працює цілодобово у чотири зміни і у складі 4-х лаборантів забезпечує обслуговування стаціонарних хворих. 05 лютого 2016 року в № 6 газети «Галицьке слово», засновником якої є Галицька районна рада Івано-Франківської області, Галицька міська рада та колектив редакції, журналістом газети [PERSON] було опубліковано статтю «Гіркий осад на дні пробірки, або коли лікар санітарці не указ». З посиланням на мешканку м. Галича - [PERSON], (яка працює в цій же редакції бухгалтером), журналіст [PERSON] у статті повідомляє, що в понеділок, 01 лютого 2016 року п. Ірина разом із своїм неповнолітнім сином прийшли в Галицьку ЦРЛ, оскільки протягом кількох днів у сина-семикласника була висока температура. Коли, щоб не гаяти часу, [PERSON] звернулася в лабораторію лікарні, щоб здати на аналіз кров сина, працівники лабораторії їй в цьому відмовили. При цьому, віднеслись до неї упереджено та грубо, не звертаючи уваги на те, що та предявила направлення лікаря-хірурга. [PERSON] очолює лабораторію і вважає поширену в статті інформацію недостовірною і такою, що принижує ділову репутацію цілого колективу працівників лабораторії, в тому числі, стосується і її, як керівника суд вважає, що вона є належним позивачем. Належними відповідачами є редакція газети «Галицьке слово», яка опублікувала статтю, автор статті журналіст [PERSON] та [PERSON] як джерело інформації. З відповіді в.о. головного лікаря Галицької ЦРЛ [PERSON] на скаргу [PERSON] з приводу неналежного ставлення до неї з боку працівників лабораторії за № 01-7/155 від 29.02.2016 року вбачається, що клініко-діагностична лабораторія Галицької ЦРЛ обслуговує стаціонарних хворих лікарні, а також ургентних пацієнтів, які звертаються у приймальний відділ лікарні. Забір крові для проведення загального аналізу здійснюється ургентним лаборантом за призначенням та направленням лікаря. Направлення, яке [PERSON] предявила в лабораторії, було виписане старшою медичною сестрою хірургічного відділу [PERSON], а лікар-хірург [PERSON] хвору дитину не оглядав. За медичною допомогою [PERSON] могла б звернутися у приймальний відділ, який працює цілодобово, де хвору дитину міг оглянути черговий лікар, скерувати на обстеження і ургентний лаборант міг здійснити забір крові у приймальному відділенні. З персоналом клініко-діагностичної лабораторії проведено розяснювальну роботу про дотримання медичної етики і деонтології та належне виконання функціональних обовязків згідно посадових інструкцій. Старшій медичній сестрі [PERSON] вказано на те, що виписка направлень на обстеження без огляду лікаря не входить у функціональні середнього медичного персоналу. З приводу звернень [PERSON] із скаргою на дії працівників лабораторії до головного лікаря та його заступника, 16 лютого 2016 року було проведено службове розслідування, результати якого відображено у письмовій відповіді [PERSON] на подану нею скаргу. Той факт, що направлення в лабораторію на забір крові в пацієнта для загального аналізу було виписане старшою медичною сестрою хірургічного відділу [PERSON], а не лікарем, ствердила в судовому засіданні сама [PERSON] Таким чином, частина оспорюваної інформації, яка викладена в абзаці статті, зокрема: «Хто б міг подумати, що визнаний лікар впертому працівникові нижчого рівня не указ. Тож коли хлопчина з направленням у руках сів біля столика лаборанта, його мама почула несподіване: «навіть не сідайте, у мене нема на вас часу». Більше того, та працівниця попередила й колегу, яка щойно прийшла на зміну, щоб та не брала у цих людей ніякого аналізу… Робота лабораторії є «ганебними явищами», працівники лабораторії звинувачуються у черствості, що своїм невіглаством можуть заплямувати добре імя цілого колективу визнаних фахівців, а наприкінці вказана стаття закінчується словами… «Але якщо кожне виявлене порушення буде наражатися на принциповість пацієнтів та жорстку оцінку з боку керівників медичних закладів, то з часом у цій системі недолугих працівників не залишиться» є недостовірно і підлягає спростуванню. Що стосується абзацу статті, де використані такі тези, як «чарівні жіночки у білих халатах працювати не квапились. Можливо й у справах, але зовні здавалося, що просто так, ходили від дверей до дверей, немов на подіумі. - Навіть не стійте мені під лабораторією! Сюди треба мати направлення від лікаря! Та й пробірки ще не готові, бачите мию. Мають сохнути зо дві години, - гарячкувато відреагувала на пані [PERSON] і ще декількох пацієнтів працівниця (як її звати та при яких повноваженнях вона була ніхто не запитував. - Замість того, щоб якось прискорити процес прийому хворих, медики ніяк не могли наговоритися та напитися пахучої кави. Тому не дивина, що між смачним сьорбанням кави почулось таке: - що будете тут чекати дві години? Кажу ж вам, йдіть до поліклініки!», то в цій частині суд вважає поширену інформацію оціночними судженнями автора статті і в цій частині позову слід відмовити. Зважаючи на те, що частину оприлюдненої інформації в оскаржуваних статтях суд вважає доведеним, а також такою, що порушує особисті немайнові права позивача, оскільки дескридетує її як керівника клініко-діагностичної лабораторії Галицької ЦРЛ щодо організації роботи підлеглих працівників цієї лабораторії, цю інформацію слід спростувати. Судові витрати частково покласти на відповідача редакцію газети «Галицьке слово». На підставі ст.ст. 22, 270, 277, 1167 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 47 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: partial