Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася в суд з позовом до Рахівської міської ради, Закарпатської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 15 січня 2000 року, померла мати позивачки, громадянка [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй спадкове майно, в тому числі, на 1/2 частину житлового будинку № 97, що розташований по вул. Київській в м.Рахові, Закарпатської області. 13 листопада 1999 року матір позивачки [PERSON], на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, за яким належну їй 1/2 частину житлового будинку № 97 по вул. Київській в м.Рахові, заповіла позиивачці. На даний час зазначений заповіт є чинним, ніким не змінений та не скасований. Отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері позивачка не змогла, оскільки державним нотаріусом в цьому було відмовлено, через те, що відсутня реєстрація спадкового будинку за спадкодавцем, тобто встановлено відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, про що складено постанову №60 від 17 серпня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Спорів з приводу заявлених нею вимог не існує. На підставі наведеного просили визнати за позивачкою, право власності на 1/2 частину житлового будинку №97 по вул. Київській в м.Рахові, Закарпатської області. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак її представник - [PERSON] надав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять такі задовольнити. Представник відповідача, Рахівської міської ради, Закарпатської області, також в судове засідання не з'явився. Заступник міського голови [PERSON] надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без їхнього представника. Позовні вимоги визнає. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку.\~ У відповідності до положень частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідачем у справі являється особа, діями якої порушуються права та інтереси відповідача. Судом встановлено, що 15 січня 2000 року померла громадянка [PERSON], про що складено відповідний актовий запис №10 та відділом реєстрації актів громадянського стану Рахівського районного управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії І-ФМ №012875 від 15 січня 2000 року. Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку №97, що розташований по вул. Київській в м.Рахові, Закарпатської області. Звернення позивачки до суду з вимогою визнання права власності на спадкове майно зумовлене порушенням її права на отримання власності в порядку спадкування згідно відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в її користь, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на право власності на житловий будинок. Оскільки в даному випадку спадщина відкрилася 15 січня 2000 року (день смерті [PERSON]М.), то в даному випадку слід застосовувати норми Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року, норми якого були чинними на день відкриття спадщини. Згідно ст. 524 ЦК Української РСР, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. При житті, [PERSON], 30 листопада 1999 року, було складено заповіт, яким на випадок своєї смерті, належну їй на праві особистої власності 1/2 частину житлового будинку №97 по вул. Київській в м.Рахові, заповіла позивачці [PERSON]. На день звернення до суду заповіт, складений [PERSON] в користь позивачки, є чинним ніким не оскаржений та не скасований, підтвердженням чого являється Витяг зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №44807302 від 17 серпня 2016 року. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно суд звертає увага на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства та застосовує редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, оскільки до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Країні (УРСР) із 1979 року, в яких при визначення року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку, тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно характеристики житлового будинку з надвірнрими спорудами, вищевказаний житловий будинок побудований в 1973 році. Окрім того, в матеріалах справи міститься будівельний паспорт на забудову земельної ділянки. За таких обставин, суд констатує, що даний житловий будинок не являється об'єктом самочинного будівництва. За нормами статей 548 - 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], як спадкоємець за заповітом, спадщину прийняла, оскільки постійно проживає в спадковій частині житлового будинку, доглядає та утримує його, зареєстрована в даному будинку, що свідчить про те, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, враховуючи, що позивачка по справі є спадкоємцем за заповітом, спадщину прийняла, майнового спору з приводу спадкування не існує, оскільки чоловік померлої - [PERSON], відмовився від обов`язкової частки у спадщині, що залишилася після смерті [PERSON] на користь позивачки (копія нотаріально-засвідченої заяви від 23 вересня 2016 року додана до матеріалів справи) суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Вимоги про відшкодування судових витрат позивачкою не ставилося.

Outcome: approved