Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

[PERSON] 19 квітня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення суми. Позивач у своєму позові посилався на те, що 27 листопада 2014 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу, згідно умов якого сторони зобовязались у строк не пізніше 15 вересня 2015 року укласти договір купівлі-продажу домоволодіння № 84а по вул. Повстанчеській у м. Дніпропетровську. На виконання умов договору позивач передав відповідачу платіж у розмірі 20000 грн. Відповідач видала довіреність на імя позивача на вчинення дій, повязаних з підготовкою документів для продажу домоволодіння. Однак, згодом відповідач відмовилась продавати домоволодіння та скасувала довіреність. Позивач неодноразово надсилав відповідачу листи з проханням врегулювати питання мирним шляхом. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь гарантовану суму в подвійному розмірі 40000 грн. та судовий збір у розмірі 551,20 грн. У своїй заяві позивач просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. На підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 27 листопада 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу домоволодіння № 84а по вул. Повстанчеській у м. Дніпропетровську (а.с. 5-6). Згідно п. 2.2. Договору з метою забезпечення договору купівлі-продажу будинку покупець передав, а продавець прийняв гарантійну суму в розмірі 20000 грн. Відповідно до п. 3.5. Договору сторони зобовязались укласти договір купівлі-продажу до 15 вересня 2015 року. У п. 5.2. Договору зазначено, що у разі не укладення договору купівлі-продажу у строк, не пізніше 15 вересня 2015 року з вини продавця, продавець повертає гарантійну суму, передану на підставі п. 2.5. Договору, в подвійному розмірі. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням щодо повернення йому коштів отриманих ним за попереднім договором від 27 листопада 2014 року, однак відповідач ухилялась від виконання взятих на себе зобовязань (а.с. 8-13). Відповідач до теперішнього часу свої договірні зобовязання щодо укладення договору купівлі-продажу домоволодіння або повернення коштів за невиконання умов договору, не виконала. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. На підставі ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Частиною 1 статті 570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Згідно ч. 2 ст. 570 ЦК України , якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У тих випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Згідно\~ст. 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути укладений у письмовій формі та посвідчений у нотаріальному порядку. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Таким чином, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. За таких обставин, суд вважає, що між сторонами був укладений договір авансу, умови якого сторін задовольняли. Позивач умови зазначеного договору добросовісно виконав, передавши відповідачу обумовлену грошову суму, а та отримала ці кошти у вигляді авансу, в подальшому сторони не вчинили будь-яких дій, направлених на оформлення належним чином договору купівлі-продажу домоволодіння. Оскільки договору купівлі-продажу домоволодіння, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачу сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася. Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу домоволодіння між сторонами не відбувся та аванс не повернутий. Зважаючи на те, що [PERSON] умови договору не виконала, договір купівлі-продажу нерухомого майна з позивачем не уклала, суму авансового платежу позивачу не повернула, суд вважає що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму авансового платежу, отриману за попереднім договором купівлі-продажу домоволодіння від 27 листопада 2014 року у розмірі 20000 грн. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн., тому з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial