Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON], [PERSON], Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, в якому з урахуванням уточнень (а.с. 134-137) просили суд визнати приватизацію квартири [ADDRESS] незаконною; скасувати розпорядження органу приватизації про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнати недійсним видане на підставі цього розпорядження свідоцтво про право власності на житло; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; визнати за позивачами право користування квартирою [ADDRESS]; усунути позивачам перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом їх вселення в цю квартиру, а також зобов'язати [PERSON] та [PERSON] надати позивачам дублікати ключів від вхідної двері квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON], [PERSON] посилаються на те, що рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №122 від 17.02.1995р. позивачі - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. були влаштовані до дитячого будинку на повне державне забезпечення. Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15.03.2003р. батьки позивачів - [PERSON] та [PERSON] були позбавлені батьківських прав відносно малолітніх синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Позивачі також вказують, що розпорядженням виконкому Київської райадміністрації Одеської міської ради від 05.06.2001р. було усунено порушення вимог п.3 ст.71 Житлового кодексу України, 129 ч.2, 136 Кодексу про шлюб та сім'ю України у відношенні позивачів, які на той час перебували в школі-інтернаті №4 м. Одеси для дітей-сиріт, та задоволено подання прокуратури Київського району м. Одеси №1510-К-11 від 17.05.2001р. на рішення виконкому народних депутатів Київського району м. Одеси №122 від 09.06.1995 р. про збереження житлової площі [ADDRESS] за неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] під час їх перебування в дитячому закладі. На підтвердження проживання позивачів у квартирі [ADDRESS] до влаштування до школи-інтернату [PERSON], [PERSON] посилаються на копію заяви [PERSON] від 22.09.1994р., подання №39/35 від 11.01.1995р. Позивачі також зазначають, що всупереч положень ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування», ст.ст. 7, 8, 18 Закону України «Про охорону дитинства», в порушення інтересів та житлових прав малолітніх дітей 01.03.2001р. квартира [ADDRESS] була приватизована в рівних частках [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В 2007 році право власності на 1/3 частку в спірній квартирі, яка належала [PERSON], після його смерті в порядку спадкування перейшло до відповідача [PERSON] Таким чином, позивачі вважають, що приватизація спірної квартири як і подальше спадкування 1/3 її частини є незаконними, оскільки за неповнолітніми на той час позивачами на час приватизації квартири рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №122 від 17.02.1995р. була закріплена та збережена частина житла. У 2011 році позивачі звернулись до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з питанням про надання їм житла і тоді їм стало відомо про збереження за ними житлової площі в квартирі [ADDRESS]. На їх звернення до відповідачки [PERSON] з питанням щодо вселення в наведену квартиру, їм було відмовлено. Іншим житлом позивачі не забезпечені. Викладені обставини зумовили звернення [PERSON] та [PERSON] із відповідним позовом до суду. У судовому засіданні [PERSON] та представник обох позивачів наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON], її представник, а також представники [PERSON] у судове засідання з'явилися, позов не визнали. У наданому суду письмовому запереченні вказували, що 22 червня 1974 року на підставі ордера № 1663 [PERSON] на склад сім'ї з 4-х осіб ([PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON] та дочка [PERSON].) була надана 3-х кімнатна квартира [ADDRESS]. Вказані особи були прописані та постійно проживали в цій квартирі. Відповідачі зазначають, що мати позивачів - [PERSON] є дочкою [PERSON] від першого шлюбу та у 1986 року [PERSON], забравши свої особисті речі, пішла з будинку і стала мешкати однією сім'єю з громадянином Танзанії [PERSON], який навчався в Одеській державній академії будівництва та архітектури. Близько 10 років [PERSON] не спілкувалася з членами своєї сім'ї, і відповідачам не було відомо про місце її проживання. Відповідачі також вказують, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 1996 року мати позивачів - [PERSON] була визнана такою, що втратила права на житлову площу в квартирі [ADDRESS]. Від знайомих відповідачам стало відомо, що [PERSON] зареєструвала брак з [PERSON] і у них народилися діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після відрахування [PERSON] з Одеської державної академії будівництва та архітектури і його від'їзду до Англії [PERSON] з дітьми стала бродяжити. До своєї сім'ї [PERSON] по допомогу ніколи не зверталася і до спірної квартири [ADDRESS] вона з дітьми не вселялася. Відповідачі зазначають, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2013 року була задоволена апеляційна скарга [PERSON], постанову Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2013 року по справі за адміністративним позовом [PERSON] до Київської райадміністрації, треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним рішення суб'єкта владних повноважень скасовано; прийнято нову постанову, якою адміністративний позов [PERSON] задоволено повністю; визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 823 від 05.06.2001 року, яким збережено житлову площу [ADDRESS] за неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] під час їх перебування в дитячому закладі. Таким чином, відповідачі вважають, що розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло від 12.12.2000 року є законними з моменту їх видачі, оскільки на момент їх видачі у 2000 році не було прийнято розпорядження голови Київської райадміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 823 від 05.06.2001 року, яке в подальшому було визнано судом незаконним та скасовано. Представник третьої особи - Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] підтримав, просив суд їх задовольнити. Вказував, що недбале ставлення матері позивачів до своїх обов'язків призвело до того, що її малолітні діти своєчасно не були прописані у квартирі [ADDRESS], а тому спірна квартира була приватизована відповідачами без урахування часток дітей та з порушенням їх житлових прав. Представники Одеської міської ради та Департаменту міського господарства Одеської міської ради у судове засідання не з'явилися, неодноразово належним чином сповіщалися судом про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 245, 246, 249, 250, 260, 261 та інш.). Вислухавши пояснення позивачів, їх представника, відповідачки [PERSON], її представника, представників [PERSON], представника Київської районної адміністрації Одеської міської ради, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні 22 червня 1974 року на підставі ордера № 1663 [PERSON] на склад сім'ї з 4-х осіб ([PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON] та дочка [PERSON]) була надана 3-х кімнатна квартира [ADDRESS]. Вказані особи були прописані та постійно проживали в цій квартирі. [PERSON], яка була дочкою [PERSON] від першого шлюбу, пішла з дому і стала мешкати однією сім'єю з громадянином Танзанії [PERSON], який навчався в Одеській державній академії будівництва та архітектури. В подальшому [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і у них народилися діти [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] (а.с. 9-10). Показанні свідків про те, що позивачі ніколи у спірній квартирі не мешкали суперечать поясненням самих позивачів, які вказували, що пам'ятають як мешкали у цій квартирі, та як їх дідусь (батько матері) разом із мачухою вигнали їх зі спірної квартири. Рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №122 від 17.02.1995р. позивачі - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] були влаштовані до дитячого будинку на повне державне забезпечення (а.с. 11). Після цього, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 1996 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] мати позивачів - [PERSON] була визнана такою, що втратила права на житлову площу в квартирі [ADDRESS] (а.с. 45). Розпорядженням виконкому Київської райадміністрації Одеської міської ради від 05.06.2001р. № 823 було усунено порушення вимог п.3 ст.71 Житлового кодексу України, 129 ч.2, 136 Кодексу про шлюб та сім'ю України у відношенні позивачів, які на той час перебували в школі-інтернаті №4 м. Одеси для дітей-сиріт, та задоволено подання прокуратури Київського району м. Одеси №1510-К-11 від 17.05.2001р. на рішення виконкому народних депутатів Київського району м. Одеси №122 від 09.06.1995 р. про збереження житлової площі [ADDRESS] за неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] під час їх перебування в дитячому закладі (а.с. 16, 57). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.03.2003р. батьки позивачів - [PERSON] та [PERSON] були позбавлені батьківських прав відносно малолітніх синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 13). Судом також встановлено, що свідоцтво про право власності на житло було видано 12 грудня 2000 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто особам, зареєстрованим у даному житловому приміщенні (а.с. 83), на підставі розпорядження органу приватизації від 12 грудня 2000 року № 155284 (а.с.231). Після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], відповідачу [PERSON] 19.02.2007 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири (а.с. 86-87). Постановою Київського районного суду р. Одеси від 09 квітня 2013 року [PERSON], було відмовлено в задоволенні адміністративного позову до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним рішення суб'єкта владних повноважень у повному обсязі. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2013 року 113-116), залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 червня 2014 року (а.с. 270-271) була задоволена апеляційна скарга [PERSON]: постанову Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2013 року по вказаній справі скасовано, прийнято нову постанову, якою адміністративний позов [PERSON] задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 823 від 05.06.2001 року. Судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що предметом позову по справі є розпорядження голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 823 від 05.06.2001 року. Даним розпорядженням голова районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради вніс зміни до мотивувальної частини рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 122 від 17.02.1995 року. Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 122 від 17.02.1995 року [PERSON], [PERSON] були влаштовані до будинку дитини на повне державне утримання. На підставі подання прокуратури Київського району м. Одеси № 1510-К-П від 17.05.2001 року було видано розпорядження голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 823 від 05.06.2001 року, яким було внесено зміни до рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 122 від 17.02.1995 року щодо збереження жилої площі у квартирі [ADDRESS] за неповнолітніми [PERSON], [PERSON], які залишилися без опіки батьків та на час перебування в дитячому закладі. Судами встановлено, що з припиненням повноважень Київської районної ради 1996 році, новий склад ради не обирався, а повноваження відповідної ради на території Київського району м. Одеси, в силу Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», перейшли до представницького органу - Одеської міської Ради. 23 жовтня 1996 року рішенням виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 437, в зв'язку із закінченням повноважень Київської районної ради м. Одеси, було створено Київську районну адміністрацію виконавчого комітету Одеської міської ради, а також затверджено Положення про Київську районну адміністрацію виконавчого комітету Одеської міської ради. Вказаним положенням не передбачено право новоствореного виконавчого органу - Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради щодо внесення змін, доповнень та скасування рішень колегіального органу - виконавчого комітету Київської районної ради м. Одеси. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 524 від 15.06.1999 року, було затверджено нове Положення про районну адміністрацію виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому, так само як і в Положенні, затвердженому рішенням № 437 від 23.10.1996 року, жодним чином не передбачено право голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради вносити зміни, доповнювати або скасовувати рішення вже не існуючого виконавчого комітету Київської районної ради м. Одесі. За таких обставин адміністративні суди дійшли висновку, що голова Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради в червні 2001 року не був наділений повноваженнями щодо внесення змін до рішень виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів, прийнятих в 1995 році. Отже, приймаючи розпорядження № 823 від 05.06.2001 року голова Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради вийшов за межі своїх повноважень, у зв'язку з чим дане розпорядження є незаконним. Таким чином, скасовуючи розпорядження № 823 від 05.06.2001 року голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради, адміністративні суди виходили тільки з порушення суб'єктом владних повноважень процесуальних питань, тобто з того, що голова Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради в червні 2001 року не був наділений повноваженнями щодо внесення змін до рішень виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів, прийнятих в 1995 році, однак про незаконність суті розпорядження щодо збереження жилої площі у квартирі [ADDRESS] за неповнолітніми [PERSON], [PERSON], які залишилися без опіки батьків та на час перебування в дитячому закладі, у судових рішеннях адміністративних судів не йдеться. Судом встановлено, що мати позивачів [PERSON] на момент народження дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], як і на момент передання дітей до дитячого будинку 17.02.1995 року була прописана у квартирі [ADDRESS]. Враховуючи принцип дії законів у часі, суд зазначає, що відповідно до п. 22 Положення «Про паспортну систему в СРСР», затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 р. № 677 прописка дітей, що не досягли 16-літнього віку, які проживають разом з батьками (опікунами, піклувальниками), проводиться шляхом внесення відомостей про них у відповідні документи про прописку одного з батьків (опікуна, піклувальника). Згідно п.п. 26, 34, 35 вказаного положення громадяни, що підлягають прописці, зобов'язані в 3-денний строк від дня прибуття здати документи на прописку особам, відповідальним за дотримання правил паспортної системи, або особам, уповноваженим на ведення паспортної роботи. Громадяни, що проживають без прописки або реєстрації, зазнають в адміністративному порядку попередженню або штрафу у розмірі до 10 рублів. За злісне порушення правил паспортної системи винні громадяни залучаються до кримінальної відповідальності відповідно до законодавства. Особи, відповідальні за дотримання правил паспортної системи, що допускають проживання громадян без паспортів або по недійсних паспортах, або без прописки або реєстрації, а рівно громадяни, що допускають проживання в займані ними житлових приміщеннях осіб без паспортів, без прописки або реєстрації, зазнають в адміністративному порядку попередженню або штрафу у розмірі до 10 рублів. Згідно п. 1 Постанови Ради міністрів СРСР від 28 серпня 1974 р. № 678 «Про деякі правила прописки громадян» в містах і селищах міського типу прописуються незалежно від розміру житлової площі неповнолітні діти й підопічні - на житлову площу батьків і опікунів. Отже, мати позивачів [PERSON] на момент народження дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], на момент передання дітей до дитячого будинку у 1995 році, будучи прописаною у квартирі [ADDRESS], нехтуючи своїми батьківськими обов'язками, в порушення вищенаведених норм чинних на той час нормативний актів, своїх малолітніх дітей за своїм місцем прописки не прописала, чим істотним чином порушила їх житлові права. У зв'язку із цим, при розгляді Київським районним судом м. Одеси справи за позовом [PERSON] до [PERSON] та при ухваленні рішення суду 09 жовтня 1996 року про визнання матері позивачів - [PERSON] такою, що втратила права на житлову площу в квартирі [ADDRESS], питання про місце проживання її малолітніх дітей судом не досліджувалося, орган опіки та піклування до участі у справі не залучався. Відповідно до п. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку поміщення дітей на виховання в державний дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування в цьому закладі, у родичів, опікуна чи піклувальника, якщо в жилому приміщенні, з якого вибули діти, залишились проживати інші члени сім'ї. Згідно ст.ст. 134, 135 КпШС установи і особи, яким стане відомо про неповнолітніх, які залишились без опікування батьків, або неналежне виконання батьками (одним з них) обов'язків по вихованню чи про зловживання батьківськими правами та про громадян, які потребують опіки чи піклування, зобов'язані негайно повідомити про це органи опіки і піклування за фактичним місцезнаходженням осіб, які підлягають опіці чи піклуванню. При одержанні відомостей про неповнолітніх, які лишилися без опікування батьків, органи опіки і піклування зобов'язані негайно провести обслідування і при встановленні факту відсутності опікування батьків забезпечити тимчасове влаштування неповнолітніх до вирішення питання про призначення опікуна чи піклувальника. При цьому орган опіки повинен був встановити опіку над майном в порядку ст. 136 КпШС. Виконком Київської районної ради народних депутатів при прийнятті рішення №122 від 17.02.1995р. про влаштування позивачів до дитячого будинку на повне державне забезпечення питання про збереження за ними житла не вирішив, та лише після надходження численних листів зі школи - інтернату (а.с. 146-150) та подання прокурора усунув цей недолік, але, як було встановлено адміністративними судами, із перевищенням повноважень у зв'язку із ліквідацією без правонаступництва Київської районної ради народних депутатів. Малолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] на момент виникнення спірних правовідносин не здатні були самостійно захищати свої права, не могли самостійно прописатися у спірній квартирі за місцем прописки їх матері, яка бродяжила та жебракувала. Дід та бабка позивачів в порушення вимог ст. 134 КпШС органи опіки і піклування про це не повідомили. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Таким чином, суд вважає, що приватизація спірної квартири відбулась із порушенням вимог закону, без урахування інтересів неповнолітній на той час позивачів, адже рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №122 від 17.02.1995р. за ними повинна бути збережена частина житла за адресою: [ADDRESS], що і було підтверджено поданням прокурора та законним за своєю суттю розпорядженням № 823 від 05.06.2001 року голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради. Враховуючи викладене, суд вважає встановленими факти того, що [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] незаконно здійснили 12.12.2000 року приватизацію вказаної квартири, незаконно отримали свідоцтво про право власності та стали власниками спірної квартири, адже якби Виконком Київської районної ради народних депутатів при прийнятті рішення №122 від 17.02.1995р. про влаштування позивачів до дитячого будинку дотримувався вимог закону та вирішив питання про збереження за позивачами житлової площі, [PERSON] та [PERSON] мали би право нарівні з відповідачами приватизувати спірну квартиру. Згідно п. 10 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За таких обставин позовні вимоги щодо скасування розпорядження органу приватизації є обґрунтованими та задовольняються судом. Відповідно до ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року, недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону в тому числі порушує майнові права неповнолітніх дітей. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. З огляду на встановлену судом незаконність набуття права власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] шляхом її приватизації, суд вважає за необхідне визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 12 грудня 2000року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження від 12 грудня 2000року, суд також вважає, що відповідач [PERSON] в подальшому незаконно одержав у спадщину 1/3 спірної квартири після смерті [PERSON], а тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 лютого 2007року, видане державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., на 1/3 частину квартири слід визнати недійсним, оскільки його видача також призвела до порушення житлових прав позивачів. При цьому, скасовуючи розпорядження органу приватизації та визнаючи недійсним видане на його підставі свідоцтво про право власності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання приватизації незаконною, оскільки ця вимога є абстрактною та вона конкретизується у інших вимогах позову. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування» За дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім'ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до положень ст.ст. 17, 18 зазначеного закону батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Як до так і після набуття чинності зазначеними законами у 2001 та 2005 роках відповідно лише школа - інтернат, в якій перебували позивачі (а не орган опіки та піклування) вживала заходів, спрямованих на збереження житла за [PERSON], [PERSON] та їх реєстрацію у спірній квартирі, проте ніяких результатів щодо реєстрації дітей ці дії не принесли. Підсумовуючи вищенаведене, суд визнає за позивачами право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS], вселяє їх у спірну квартиру, зобов'язує відповідачів [PERSON], [PERSON] не перешкоджати позивачам у користуванні квартирою, шляхом надання їм дублікатів ключів від вхідної двері квартири, а також в порядку ст. 217 ЦПК України встановлює порядок виконання цього рішення суду відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для скасування державної реєстрації права власності [PERSON], [PERSON] на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачами не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: partial