Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

[PERSON] 21 лютого 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] міськради про визнання права власності на частину квартири. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року позов залишено без руху, а позивачу запропоновано усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 2, 4, 5, 6, 9, 10 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 5, 7 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 7 березня 2018 року представником позивача поштою було направлено виправлений позов, який надійшов до суду 12 березня 2018 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 року позовну заяву було прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач у своєму позові посилалася на те, що на весні 1988 року стала проживати з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] та вести спільне господарство без укладання договору оренди житла. 20 травня 1994 року на підставі рішення виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів № 153/2 вона була призначена піклувальником [PERSON] 9 червня 1994 року з дозволу [PERSON] позивач зареєструвала своє місце проживання за адресою зазначеної вище квартири. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1994 року [PERSON] набула право власності на 53/100 частини спірної квартири. 5 вересня 1995 року [PERSON] померла. За договором дарування частини квартири від 19 травня 1998 року позивач набула право власності на 47/100 частин вказаної квартири, яке у встановленому порядку було зареєстровано в БТІ. З моменту укладення цього договору позивач стала відкрито користуватися усією квартирою в цілому, сплачувати комунальні платежі, дбати про її належний технічний стан, спадкоємців у [PERSON] немає. Позивач просила визнати за нею право власності на 53/100 частини квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Відповідачу [PERSON] міської ради належним чином було відправлено копію позовної заяви з додатками, копію ухвали судді від 6 квітня 2018 року та судову повістку-повідомлення. У встановлений строк відповідачем відзив на позов подано не було, тому судом справа розглядається на підставі наявних у ній матеріалів. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено,\~що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1994 року, виданого АТ «Дніпротяжмаш» на підставі розпорядження № 336 від 10 жовтня 1994 року, належить на праві власності 53/100 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 28). На підставі договору дарування частини квартири від 19 травня 1998 року, який було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1857, [PERSON] прийняла в дар 47/100 частин цієї ж квартири (а.с. 5). Право власності у встановленому законом порядку було зареєстровано в БТІ 3 червня 1998 року в реєстровій книзі № 23п за реєстровим № 35 (а.с. 5 оберт). 5 вересня 1995 року [PERSON] померла (а.с. 6). З підстав того, що позивач проживала у спірній частині квартири з 1988 року і продовжує в ній проживати з часу смерті [PERSON] та до теперішнього часу, утримує цю квартиру у належному стані та сплачує комунальні платежі (а.с. 44-59), вона ставить питання про визнання за нею права власності за набувальною давністю. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1, 2\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК України. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тобто, об'єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі\~ст. 344 ЦК України\~є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах. З аналізу\~ст. 344 ЦК України\~вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Виходячи зі змісту 344\~ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1\~ст.\~81\~ЦПК України повинен довести позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність. У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном\~протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Між тим, в обґрунтування добросовісності володіння 53/100 частинами квартири 8 за адресою: м. Дніпро, вул. Демократична, буд. 30, позивач посилалася лише на те, що вона за життя [PERSON] як орендар житла та після її смерті проживала в спірній квартирі, сплачувати всі комунальні послуги, дбати про її належний стан. Отже зазначені обставини свідчать, що про тимчасовий характер володіння позивачем чужою річчю, при цьому остання була весь час обізнана про те, що ця частина квартири перебувала у власності [PERSON], а тому ніяких правових підстав вважати, що майно було передано їй власником у постійне володіння та користування, немає. Оскільки позивач знала, що 53/100 частин квартири знаходилася у власності [PERSON], у власність будь-якої іншої особи, у тому числі [PERSON] з власної волі [PERSON], вони в порядку, встановленому законом, не передавалися, суд вважає, що користування позивачем таким майном не можна визнати добросовісним. За таких обставин та перелічених вимог матеріального закону, суд вважає, що норми\~ст.\~344\~ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, що виникли між сторонами по даній цивільній справі оскільки позов про право власності за давністю володіння не може предявляти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є власником майна. У такого володільця майно має похідний та обмежений характер, а тому суд доходить висновку, що у даному випадку відсутні правові підстави для ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог, тому в позові слід відмовити. На підставі ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 141\~ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови від позову на позивача.\~ Позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1 130 гривень (а.с. 1), який з урахуванням того, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, необхідно покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed