Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

[PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] 30.05.2018 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. 11.09.2019 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON] , треті особи: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що його бабусі [PERSON] на праві власності належало 66/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.05.2001 року, зареєстрованого в КП ДМБТІ 26.09.2002 року в реєстрову книгу № 611 за реєстровим № 39. 20.05.2009 року [PERSON] подарувала зазначену вище частину домоволодіння батьку позивача - [PERSON] , вказаний договір не був належним чином зареєстрований в КП ДМБТІ. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 66/100 частин зазначеного вище домоволодіння. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були позивач - син спадкодавця та його бабуся - мати спадкодавця [PERSON] . Оскільки позивач був неповнолітнім, то його мати, як законний представник, у встановлений законом строк звернулася до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина, на яку претендували: позивач за спадковою трансмісією та відповідач, які у встановлений законом строк звернулись до Другої ДДНК з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Оскільки нотаріусу не було надано документ, що підтверджує зареєстроване право власності за [PERSON] на 66/100 частин зазначеного вище домоволодіння, то 20.06.2018 року державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач просив суд встановити факт належності [PERSON] 66/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] що складає квартиру №2 , на підставі договору дарування від 20.05.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. за реєстровим № 899; скасувати державну реєстрацію права власності на 66/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] у 2016 році; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] - на 33/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з квартири №2 , житловою площею 46,8 кв.м., загальною площею 82,3 кв. м . у житловому будинку А-1 житловою площею 76,6 кв.м., загальною площею 134,2 кв.м., та господарських споруд та право власності в порядку спадкування за спадковою трансмісією після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , на 33/200 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з: квартири №2 , житловою площею 46,8 кв.м., загальною площею 82,3 кв. м . у житловому будинку А-1 житловою площею 76,6 кв.м., загальною площею 134,2 кв.м., та господарських споруд. 16.09.2019 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що її матері [PERSON] на праві власності належало 66/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.05.2001 року, зареєстрованого в КП ДМБТІ 26.09.2002 року в реєстрову книгу № 611 за реєстровим № 39. 20.05.2009 року [PERSON] подарувала зазначену вище частину домоволодіння [PERSON] [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, що складалася з 66/100 частин зазначеного вище домоволодіння. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були його син [PERSON] та мати [PERSON] . У встановлений законом строк законний представник [PERSON] звернулась до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. [PERSON] була зареєстрована разом зі спадкодавцем у спадковому будинку за адресою: [ADDRESS] , тому також прийняла спадщину після смерті свого сина. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина, у т.ч. і у вигляді частини спадкового майна, яку вона прийняла після смерті свого сина [PERSON] Спадкоємцями у рівних частках за законом після смерті [PERSON] є позивач та відповідач, які у встановлений законом строк звернулися до Другої ДДНК з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на 33/200 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з: квартири № 2 , житловою площею 46,8 кв.м., загальною площею 82,3 кв . м . у житловому будинку А-1, житловою площею 76,6 кв.м. загальною площею 134,2 кв.м., та господарських споруд. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, натомість його представник - адвокат Сорока Т.В. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, зустрічний позов визнає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, натомість її представник - адвокат Кудряшов Е.В. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги [PERSON] визнає, зустрічний позов підтримує. Представник третьої особи - Другої Дніпровської державної нотаріальної контори письмово просив розглядати справу без його участі відповідно до діючого законодавства. Представник третьої особи - Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належало 66/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.05.2001 року, зареєстрованого в КП ДМБТІ 26.09.2002 року в реєстрову книгу № 611 за реєстровим № 39 (а.с. 82, 85-86 том 2). Зазначені 66/100 частин домоволодіння складалися з квартири №2 житловою площею 46,8 кв.м., загальною площею 82,3 кв.м . у житловому будинку А-1 житловою площею 76,6 кв.м., загальною площею 134,2 кв.м. та господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці площею 820 кв.м. 20.05.2009 року [PERSON] подарувала належні їй 66/100 частин домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 20.05.2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. за реєстровим номером 899 (а.с. 91 том 2). Проте, вказаний договір не зареєстрований в КП ДМБТІ за [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування та відповіддю КП ДМБТІ за № 4296 від 05.04.2017 року (а.с. 133 оберт). Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Згідно п. 11 Договору дарування, обдаровуваному роз`яснено, що право власності на подаровану частину домоволодіння виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваним примірника цього договору після його нотаріального посвідчення або символів речі (ключів). Однак після посвідчення договору дарування дарувальник [PERSON] 16.03.2016 року зареєструвала за собою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.05.2001 року, на підставі якого у 2009 році вже подарувала 66/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 125 том 2). Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналіз частини 3 та 4 ст. 334 ЦК України дає підстави дійти до висновку, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає з моменту такого посвідчення, а усі права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, оскільки договір дарування було нотаріально посвідчено, [PERSON] набув на 66/100 часток спірного домоволодіння право власності, незважаючи на те, що за життя не провів державну реєстрацію права власності на вказане майно. [INFO] [PERSON] помер (а.с. 10 том 1). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 66/100 частин зазначеного вище домоволодіння. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] у рівних частках, тобто по 33/100 частки за кожним (66/100 : 2 = 33/100), були [PERSON] (син спадкодавця) (а.с. 8 том 1) та [PERSON] (мати спадкодавця). [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 122 оберт том 1). Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 20.06.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 134-135 том 1). [PERSON] була зареєстрована зі спадкодавцем на час його смерті (а.с. 128 том 1), тому в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] [INFO] [PERSON] померла (а.с. 5 том 2). Спадкоємцями після її смерті у рівних частках, тобто по 33/200 частки за кожним (33/100 : 2 = 33/200), є позивач (син померлого [PERSON] , який помер [INFO] ) за спадковою трансмісією та донька спадкодавця - [PERSON] , які у встановлений законом шестимісячний строк звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи 719/2016 (а.с. 1-135 том 2). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У положеннях п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 роз`яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] доведені та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved