Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись в суд із позовом до [PERSON], Виконкому Марківської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області з приводу визнання нечинним свідоцтва про право власності на будинковолодіння в [ADDRESS], яке було видане на ім'я [PERSON] на підставі рішення виконкому Марківської сільської ради від 09.11.1999 року №42, а також свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON], яке видано Богородчанською державною нотаріальною конторою 18.04.2000 року на вказане домоволодіння. Крім того, позивачами поставлено питання про визнання за кожним з них права власності на ? частку у домоволодінні - майні колишнього колгоспного двору та виділення їм спільно ? частки домоволодіння в натурі. Заявлені вимоги мотивовані тим, що в період з 14.02.1985 року по 25.12.2011 року позивачка та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі [INFO] року народився син [PERSON]. Подружжя з сином проживало в господарстві матері відповідача [PERSON] і господарство відносилось до колгоспного двору. У період з 1986 по 1990 року членами колгоспного двору спільно побудовано новий житловий будинок та господарські споруди, які існують на даний час. З 1994 року позивача [PERSON] виїхала на тимчасове проживання до США і не була обізнана з тим, що у 1999 році за рішенням Марківської сільської ради право власності на усе домоволодіння було визнано одноосібно за матір'ю відповідача [PERSON], яка померла [INFO] року. На підставі незаконно виданого свідоцтва про право власності на [PERSON], відповідач у 2000 році успадкував домоволодіння в [ADDRESS] в цілому. Про те, у який спосіб відповідач оформив право власності на себе позивачі довідались лише при підготовці позовної заяви до суду. До 2007 року позивачка разом з неповнолітнім сином перебувала закордоном на нелегальному становищі і тому не могла виїхати в Україну для вирішення спірних правовідносин, згодом син продовжував навчання. Вказані причини вважає поважними і просила поновити строк позовної давності щодо вимог про скасування незаконно виданих свідоцтв про право власності. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлений позов підтримала, пояснила, що з 14.02.1985 року, з моменту одруження перейшла проживати до чоловіка в господарство [PERSON] Ще до народження дитини, через відсутність нормальних житлових умов, почали скуповувати будівельні матеріали за весільні гроші. Частину будівельних матеріалів було придбано нею та її батьками ще до одруження. Після народження сина у квітні-травні 1986 року розпочали будівництво нового житлового будинку. Отримані декретні кошти в сумі 1300 руб. були використані на будівництво. Її родичі фізичною працею допомагали у виконанні усіх будівельних робіт. В 1990 році вони перейшли проживати до нової хати, де повністю готовою була половина будинку. В 1991 році виїхала на 3 місці до США і повернувшись, привезла 2 тис.дол.США, які також були використані на завершення будівництва. В 1991 році було завершено літню кухню, в якій надалі проживала мати відповідача. В 1993 році навесні провели опоряджувальні роботи в другій половині будинку, яка була приданою для проживання. Станом на 1993 рік не було завершено ремонт лише у веранді і кухні. У червні 1994 року виїхала знову до США на заробітки. Шлюб розірвано в 2001 році, після того, як довідалась, що відповідач підтримує стосунки з іншою жінкою. Через відсутність документів на легальне перебування у США не мала змоги приїхати в Україну до 2007 року. В 2007 році змогла приїхати в Україну на кілька днів, відповідач запевнив, що визнає їх з сином право на половину домоволодіння і пообіцяв добровільно вирішити питання шляхом дарування в користь сина половини будинку. З цією метою в останній день їх перебування в Україні їздив з сном до нотаріуса в Богородчани, однак ввів його в оману, фактично оформивши заповіт. Відповідачем самостійно без її участі було газифіковано будинок, проведено воду до літньої кухні, зроблено ванну та оббито сайдингом літню кухню. Однак з 1994 року відповідач не брав жодної участі в утриманні дитини. Оскільки разом з сином мають право на частку в будинку,просила виділити їм належну частину в натурі. Представники позивачів [PERSON], [PERSON] заявлений позов підтримали з наведених в заяві підстав. Вказали, що станом на 1991 рік житловий будинок і господарські споруди були збудовані членами колгоспного двору і позивачі, мають право на частку в майні колгоспного двору. Після смерті голови двору [PERSON] відповідач, скориставшись своїм службовим становищем сільського голови с. Маркова, у незаконний спосіб оформив право власності на усе домоволодіння на покійну [PERSON], а потім в порядку спадкування отримав свідоцтво про право власності на усе домоволодіння на своє ім'я. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] заявлені вимоги в судовому засіданні не визнав. Вказав, що шлюбні стосунки з позивачкою були фактично припинені з моменту її виїзду в 1994 році до США. До виїзду позивачки закордон у житловому будинку була вилагоджена лише 1 кімната та кухня. Веранда та дві інші кімнати були непридатними для проживання. З господарських будівель і споруд була побудована літня кухня дерев'яна та стодола. Обидві господарські споруди були незавершені, опоряджувальні роботи проводились ним особисто в 2002-2008 роках. З 2002 року він офіційно зареєстрував шлюб з [PERSON], разом з якою проводили роботи по газифікації будинку, проведенню води, а також усі опоряджувальні роботи - зовнішню штукатурку будинку, влаштування ванни, заміну столярки в приміщенні літньої кухні, в будинку була відремонтована веранда, прихожа, вимурувана піч у прихожій, зроблені сходи на горище, тощо. Вважає, що позивачі, попри те, що до сьогоднішнього дня зареєстровані в житловому будинку, фактично в ньому не проживають з 1994 року, а тому втратили право на користування цим житлом. В 2002 році позивачка зверталась до суду з заявою про поділ майна, однак через її неявку в судове засідання позов було залишено без розгляду. В 2007 році після першого приїзду в Україну позивачі не зупинялись на проживання в цьому житлі, таким чином вони втратили право на це житло. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що заявлені позовні вимоги вважають безпідставними і не обґрунтованими. Шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний 25.12.2001 року, а позовна заява подана до суду в червні 2011 року. Тому вважають, що позивачі пропусти строк позовної давності . Клопотання про поновлення строку вважать таким, що не підлягає задоволенню, оскільки перебування закордоном, на яке посилається позивачка, не перешкодило їй подати аналогічну заяву до Богородчанського районного суду в 2004 році, яка була залишена без розгляду. Крім того, рішення виконавчого комітету Марківської сільської ради від 09.11.1999 року відповідно до ст. 99 КАС України, могло бути оскаржене позивачами в місячний строк. Крім того вказали, що позивачка неподала ніяких доказів того, що брала участь у будівництві житлового будинку. Віс=сутні докази на підтвердження того, що позивачка допомагал відповідачу матеріально, крмі висилання посилок з речами. Позивач [PERSON] на момент виїзду закордон мав лише 8 років тому не може претендувати на майно. Також зазначили, що поданими до матеріалів справи квитанціями на ім'я [PERSON] підтверджено, що вона придбавала будівельні матеріали, які згодом використовувались для ремонтних робіт. Тому просили в задоволенні позову відмовити. Представник Марківської сільської ради [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що про обставини прийняття сільською радою оскаржуваного рішення йому нічого невідомо. При вирішенні спору поклався на розсуд суду. Вказав також, що знає, що в 2007-2008 роках [PERSON] та [PERSON] звертались з проханням до сільської ради надати дозвіл на переобладнання частини будинку під магазин і такий дозвіл отримали, однак магазин так і не обладнали. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 1998 року підтримувала стосунки з [PERSON] і в 1999 році перейшла до нього жити. На час, коли вона прийшла проживати до відповідача житловий будинок був не завершений, веранда і прихожа не були готові, підсофітка в будинку не підбита, будинок не поштукатурений. Усі вказані роботи, а також газифікацію будинку та капітальний ремонт літньої кухні проводився [PERSON] та нею за спільні кошти. В [INFO] у них народжна спільна дочка, яка проживає разом з ними. В 1998 році, родичі позивачки, довідавшись про її стосунки з [PERSON] забрали з будинку усе рухоме майно, хата залишилась фактично порожньою. Тому вважає, що все нажите з того часу майно є спільною власністю її та [PERSON], як подружжя. Просила в позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] 14.02.1985 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Після укладення шлюбу позивачка перейшла проживати та була зареєстрованою в будинку матері відповідача [PERSON] в с.Маркова Богородчанського району Івано-Франківської області, який входив до складу майна колгоспного двору, а [PERSON] була головою колгоспного двору, що підтверджується даними по господарської книги №6, особовий рахунок [NUMBER] Марківської сільської ради за 1983-1985 роки. 08.02.1985 року рішенням виконкому Марківської сільської ради [PERSON] надано дозвіл на перебудову індивідуального житлового будинку на старому місці на зареєстрованій за нею земельній ділянці. 19.03.1985 року районною архітектурою видано план на перебудову. У шлюбі [INFO] року народився син [PERSON], який був зареєстрований та проживав разом з батьком та матір'ю. Протягом 1986-1990 років спільною працею та коштами членів господарства було побудовано новий житловий будинок і господарські споруди - літню кухню, стайню, стодолу, шопу. Відповідно до даних погосподарської книги №5 особовий рахунок [NUMBER], станом на 15.04.1991 року [PERSON] була головою господарства, що належало до суспільної групи - колгоспний двір і членами колгоспного двору були, крім неї, син [PERSON], невістка [PERSON] та онук [PERSON]. Вказана обставина сторонами не заперечується. Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК УРСР (в редакції кодексу 1963 року) колгоспний двір це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення спільного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (ст.112 цього кодексу). Згідно положень ч.2 ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена колгоспного двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п.6 постанови від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на часту в його майні. Таким чином, оцінюючи правовідносини, які виникли в той період між сторонами, суд вважає, що позивачі [PERSON] та [PERSON] як члени колгоспного двору, поряд з [PERSON] та [PERSON] були співвласниками майна колгоспного двору, яке існувало станом на квітень 1991 року, в рівних долях, тобто по ? частці. Відповідно до довідки виконкому Марківської сільської ради від 01.08.2003 року, яка представлена суду відповідачем, виконком сільської ради підтвердив той факт, що протягом 1994 - 2000 років будівництво житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] не проводилось. З пояснень сторін встановлено, що протягом 1991-1994 року в будинку виконувались незначні опоряджувальні роботи. Таким чином, суд вважає, що при визначенні майна, яке до 15.04.1991 року було власністю колгоспного двору, можливо взяти до уваги технічний паспорт на домоволодіння, виготовлений Івано-Франківським ОБТІ 13.12.1999 року, відповідно до якого до складу домоволодіння входили житловий будинок цегляний загальною площею 110 кв.м., літня кухня дерев'яна, стайня цегляна, стодола, шопа, вбиральня та колодязь. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 25.12.2001 року. [PERSON] померла [INFO] року. Відповідно до заповіту, посвідченого 29.12.1996 року секретарем Бабченської сільської ради Богородчанського району, [PERSON] усе належне їй майно заповіла синові [PERSON] Разом з тим, 09.11.1999 року за заявою відповідача [PERSON], виконавчий комітет Марківської сільської ради, який сам [PERSON] і очолював, прийняв рішення про визнання права власності на будинковолодінні по [ADDRESS] за [PERSON]. Вказане рішення є незаконним і підлягає скасуванню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи, тобто здатність мати цивільні права та обов'язки, припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Здійсненням права власності є можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, станом на 1999 рік [PERSON], яка померла [INFO] року, не могла реалізовувати своє право на володіння користування та розпорядження майном. Крім того, згаданим рішенням виконкому Марківської сільської ради від 09.11.1999 року порушено право власності на майно інших осіб, які його створювали та набули відповідно до норм цивільного права. Зокрема було порушено право позивачів [PERSON] та [PERSON], які станом на 15.04.1991 року були членами колгоспного двору і не втратили право на частку у належному їм майні. Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Тому з наведених вище мотивів, згадане рішення виконкому Марківської сільської ради від 09.11.1999 року слід визнати незаконним. Виходячи з цього слід також визнати недійсним і видане Марківською сільською радою на підставі даного рішення та зареєстроване 13.12.1999 року Івано-Франківським ОБТІ свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Недійсним з тих же мотивів слід визнати також і свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], видане державним нотаріусом Богородчанської районної державної нотаріальної контори 18.04.2000 року [PERSON] на увесь житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS], оскільки судом встановлено, що покійна [PERSON] була не одноосібним власником, а співвласником домоволодіння і її частка у ньому складала ?. Заява позивачів про поновлення строку позовної давності щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва виданого на ім'я [PERSON] про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] та свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] підлягає задоволенню. Суд вважає, що перебування позивачів тривалий час закордоном за відсутності їх легалізації в країні перебування, перешкоджали можливості приїхати до України для вирішення майнових питань. Заявлені позивачами вимоги про виділення частки зі складу майна, що є спільною сумісною власністю і поділ такого майна в натурі (майна колишнього колгоспного двору) не обмежені строком давності. Позивачі були членам колгоспного двору на момент припинення його існування, майно належало в рівних частках усім членам двору, а тому мають право ставити питання про визнання за ними права власності. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду, частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Вирішуючи питання про поділ майна, суд виходить з того, що [PERSON] та [PERSON] мають право кожен на ? частку і заявили вимогу про виділення їм у спільну власність у натурі ? частини домоволодіння. Вказана вимога не суперечить закону і може бути задоволена. Відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи, яка призначалась за ухвалою суду, з технічної точки зору існує тільки один варіант поділу домоволодіння в натурі на двох власників по ? частині. Оцінивши висновок експерта, суд прийшов до переконання про необхідність розподілу будинковолодіння за єдиним можливим варіантом, вказаним експертом. З урахуванням обставин справи, архітектурно-планувальних особливостей і будівельно-технічних характеристик будинку, суд вважає за можливе виділити позивачам приміщення визначені експертом в таблиці №12 (веранда площею 8 кв.м., дві житлові кімнати площею 22,6 та 23 кв.м. та комора в підвалі 5,3 кв.м.) загальною площею в цілому по будинку 58,9 кв.м., що складає 53,9 % від загальної корисної площі будинку, вартістю 161831 грн. Для можливості користуватись виділеними приміщеннями співвласникам слід влаштувати цегляну перегородку у веранді 1-3 і демонтувати дверну коробку та замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-1 і 1-5, пробити дверний проріз між приміщеннями 1-4 і 1-3Б. З господарських споруд за запропонованим експертом варіантом позивачам слід виділити у власність огорожу, позначену літ.N4, вартістю 9461 грн. і у спільному користуванні слід залишити криницю - літ.N1. вартістю 2093/2 грн. Відповідно до висновку експерта ідеальні частки кожного із співвласників ? частини домоволодіння в цілому становлять по 246354,5 грн. Частка, яка виділяється позивачам оцінена експертом у 172688,5 грн. Разом з тим, суд вважає, що підстав для стягнення з відповідача у користь позивачів 73555 грн. за відхилення від ідеальної частки в домоволодінні немає. При цьому суд виходить з того, що відповідач самостійно з 2002 року, після розірвання шлюбних стосунків з позивачкою [PERSON] газифікував та поштукатурив зовні житловий будинок, встановив 35% підлоги в житловому будинку (відповідно до даних технічного паспорта 1999 року), завершив ремонт в 1-й з кімнат будинку та влаштував зовнішнє сайдингове покриття на літній кухні. Вказані обставини визнані позивачем в судовому засіданні. Земельна ділянка підлягає розподілу за визначеною експертом схемою, при якій позивачам слід виділити в користування частину земельної ділянки позначену №1 на схемі розподілу земельної ділянки (Додаток №9 до висновку судової будівельно-технічної експертизи) загальною площею 294 кв.м., в тому числі під житловим будинком 67 кв.м. На підставі наведеного, ст.ст.213-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved