Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

[PERSON] 08.09.2016 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому просить суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 14 травня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, про що в Книзі реєстрації шлюбів 14 травня 2005 року був зроблений відповідний актовий запис №199; допустити негайне виконання рішення у частині визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів з [PERSON] на користь його дітей [PERSON] та [PERSON] у межах твердої грошової суми платежу 3000 гривень за один місяць; винести роз'яснення про проведення індексації аліментів. У позовній заяві позивачка в обґрунтування вимог посилається на те, що вона з [PERSON] вступила у шлюб 14 травня 2005 року. Від шлюбу у них народилось двоє дітей - донька [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. На протязі останніх чотирьох років сімейне життя між ними поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, та ії батьків, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. Як стверджує позивач, з його ініціативи між ними постійно виникали сварки. Спільне життя у позивача з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. Позивач вважає, що збереження сім'ї неможливо, і суперечить її інтересам. На цей час ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. Оскільки відповідач зобов'язаний утримувати дітей, позивач просить суд визначити розмір аліментів. Відповідач офіційно не працевлаштований та не є суб'єктом підприємницької діяльності. Кошти заробляє шляхом надання разових будівельних послуг приватним фізичним особам. Про щомісячні розміри таких заробітків останнього часу їй не відомі. В минулому 2015 р. розміри таких заробітків відповідача становили від 5000 до 8000 грн. на місяць. Тому позивач просить суд призначити аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно, тобто по 1500 гривень на кожну дитину. Після розірвання браку позивач просить суд залишити фамілію [PERSON]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні частково заперечив щодо задоволено позовних вимог, надав пояснення, що проти розірвання шлюбу не заперечує, в цій частині позовні вимоги визнає, щодо стягнення з нього аліментів заперечив щодо заявленої позивачем суми стягнення у розмірі 3000 гривень щомісячно, зазначив, що такої суми грошових коштів в нього не має, на цей час офіційно не працює, має тимчасові короткочасні заробітки, згоден на виплату аліментів у розмірі, який встановить суд згідно з чинним законодавством України. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 14 травня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, про що в Книзі реєстрації шлюбів 14 травня 2005 року був зроблений відповідний актовий запис №199. За час шлюбу сторони мають малолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що сім'я розпалася остаточно, шлюб носить формальний характер, подальше сумісне проживання суперечить інтересам сторін, а тому позов [PERSON] в частині про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 180, ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Позивачем не надано до суду доказів, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на дітей у розмірі 3000 гривень щомісячно. При викладених обставинах, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню частково, а саме підлягає стягненню з відповідача [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], аліменти на дочку [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, а саме з 22 червня 2016 року, до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO]; та підлягає стягненню з відповідача [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], аліменти на дочку [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, а саме з 22 червня 2016 року, до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO]. Суд також зазначає, що вимоги позивача в частині встановлення негайного виконання рішення суду у частині визначення місця проживання дітей задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не були заявлені вимоги щодо визначення проживання малолітніх дітей. Відповідно до ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Позивачем було сплачено за подання до суду позовної заяви судовий збір за заявлені дві вимоги у загальній сумі 1102 гривні 40 копійок, однак позивачем 10.08.2016 року було надано до суду заяву, в якій позивач просила суд не стягувати з відповідача при ухваленні рішення суду судові витрати на її користь, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: partial