Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 01 червня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення моральної шкоди, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 21 січня 2018 року в результаті скоєння відповідачем ДТП помер її (позивача) чоловік, вироком суду від 07 травня 2018 року [PERSON] визнано винною у скоєнні цього ДТП і призначено покарання, вирок набрав законної сили. Смертю чоловіка позивачу завдана значна моральна шкода, їй спричинені душевні страждання, виникають конфлікти в сім`ї, вона повинна докладати значних зусиль для додаткової організації свого життя та інш., розмір моральної шкоди вона оцінює в 200\~000 грн.. Відповідач [PERSON] погодилася з вироком суду і завданням нею моральної шкоди позивачу і частково відшкодувала її в розмірі 30\~000 грн., а решту відшкодовувати відмовилася. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдана значна моральна шкода та просили стягнути з відповідача 170 000 грн. моральної шкоди, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги не визнала, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними і не підтвердженими. Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх інших прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди більше не завдавала. Позовні вимоги не доведені, немає взагалі підтвердження завдання моральної шкоди і нею в тому числі. Вважає позовні вимоги до них безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, а справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому\~засіданні встановлено,\~що, 21 січня 2018 року о 00.15 год. водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Сузукі Джимі», державний номер автомобіля [NUMBER] , що належить йому ж (відповідачу), рухалася по пр. Гагаріна в м. Дніпро, та біля електроопори № 831 перед здійсненням маневру не пересвідчився, що це буде безпечно, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діяла таким чином, щоб не завдавати загрози життю та здоров`ю громадян, грубо порушуючи вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3, 2.9, 12.1 Правил дорожнього руху України, не впоралася з керуванням свого автомобіля, заходів для своєчасного зниження швидкості аж до зупинки керованого нею транспортного засобу не прийняла, не обрала безпечної дистанції, продовжила рух, втратила контроль над керуванням автомобіля, автомобіль в некерованому стані виїхав за межі проїзної частини і продовжуючи некерований рух та скоїла наїзд на паркан і пішохода [PERSON] (чоловік позивача), який в цей час знаходився на тротуарі, скоївши ДТП. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] від отриманих травм [INFO] помер. При цьому порушення зазначених в протоколі і вироку суду Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому зв`язку із наслідками у вигляді завданих ушкоджень чоловіка позивача та пошкодження названого автомобіля. Стосовного винного в цій ДПТ відповідача [PERSON] . було зареєстроване кримінальне провадження, проведене досудове розслідування і справа скерована до суду. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року [PERSON] визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання в вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки та на підставі ст. 75, 76 КК України вона звільнена від відбування основного покарання, вказане покарання умовне на три роки, вирок суду не оскаржений і набрав законної сили. \~ \~ \~ \~За результатами розгляду справи, дослідженням матеріалів цивільної справи та частини кримінальної справи, на думку суду, винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є відповідач [PERSON] .. При цьому порушення цим водієм правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому зв`язку із наслідками у вигляді смерті потерпілого, пошкодження автомобілів сторін, завданню шкоди. Згідно ст. 82 ЦПК України Підстави звільнення від доказування 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2016 року встановлено факт вчинення відповідачем на вказаному автомобілі кримінального правопорушення відносно чоловіка позивача, винним є відповідач, вказаним вироком суду встановлено факт завдання діями вказаної винної особи шкоди позивачу, а також наявність причинно-слідчого зв`язку між винними діями відповідача та зазначеними наслідками у вигляді немайнової шкоди позивачу і відповідно винність цього відповідача в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена. Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року належними доказами не спростовано, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії цього відповідача на своєму автомобілі, а саме дії, що містять в собі склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, факт завдання ушкоджень чоловіку позивача, наявність причинно-слідчого зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, цим відповідачем і завданням шкоди також немайнової позивачу. Вказаними протиправними діями позивачу було завдано моральної шкоди. Смертю чоловіка позивачу завдана значна моральна шкода, їй спричинені душевні страждання, виникають конфлікти в сім`ї, вона повинна докладати значних зусиль для додаткової організації свого життя та інш., розмір моральної шкоди вона оцінює в 200\~000 грн.. Відповідач [PERSON] погодилася з вироком суду і завданням нею моральної шкоди позивачу і частково відшкодувала її в розмірі 30\~000 грн., а решту відшкодовувати відмовилася. [PERSON] вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдана значна моральна шкода в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що дійсно 21 січня 2018 року о 00.15 год. водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Сузукі Джимі», державний номер автомобіля [NUMBER] , що належить йому ж (відповідачу), рухалася по пр. Гагаріна в м. Дніпро, та біля електроопори № 831 перед здійсненням маневру не пересвідчився, що це буде безпечно, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діяла таким чином, щоб не завдавати загрози життю та здоров`ю громадян, грубо порушуючи вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3, 2.9, 12.1 Правил дорожнього руху України, не впоралася з керуванням свого автомобіля, заходів для своєчасного зниження швидкості аж до зупинки керованого нею транспортного засобу не прийняла, не обрала безпечної дистанції, продовжила рух, втратила контроль над керуванням автомобіля, автомобіль в некерованому стані виїхав за межі проїзної частини і продовжуючи некерований рух та скоїла наїзд на паркан і пішохода [PERSON] (чоловік позивача), який в цей час знаходився на тротуарі, скоївши ДТП. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] від отриманих травм [INFO] помер. Стосовного винного в цій ДПТ відповідача [PERSON] . було зареєстроване кримінальне провадження, проведене досудове розслідування і справа скерована до суду. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року [PERSON] визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання в вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки та на підставі ст. 75, 76 КК України вона звільнена від відбування основного покарання, вказане покарання умовне на три роки, вирок суду не оскаржений і набрав законної сили. Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем було надано належні докази наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він (позивач) довів вину відповідача, надав докази причинно-наслідкового зв`язку між діями (винними, а не будь-якими) відповідача та завданою моральною шкодою. \~ \~ \~ \~Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з позовними вимогами, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 100\~000 грн., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди слід відмовити, а також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 1 000 грн.. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial