Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з даним позовом до ПАТ «Ідея Банк» (далі - «Відповідач»), треті особи: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на наступні обставини. 01.03.2016 року між Позивачем та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №220.232.71774 відповідно до якого банк повинен був надати позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 39 999,00 грн. 29.06.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис №941 де запропоновано стягнути з Позивача на користь ПАТ «Ідея Банк» суму боргу в розмірі 68 409,49 грн. 09.01.2018 року постановою головного державного виконавця Білоцерківського МВ ДВС ГТ УЮ у Київській області Гаєвою М.І. звернуто стягнення на заробітну плату. Банком не вірно визначено суму заборгованості за кредитним договором, а саме виконавчий напис вчинено з порушенням закону та підлягає скасуванню. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 р. у справі № 826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 р., визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі. Зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». Посилаючись на приписи матеріального та процесуального права України, Позивач просила суд визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., зареєстрований в реєстрі за №941 від 29.06.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Ідея Банк» невиплачені в строк грошові кошти за Кредитним договором № Z20.232.71774 від 01.03.2016 року в сумі 68 409,49 грн. - таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути на її користь понесені судові витрати та витрати на правничу допомогу. Ухвалою суду від 15.11.2020 року було відкрито провадження у даній справі та постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.32-33). 11.12.2019 року у встановлений судом строк на адресу суду від представника Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві Відповідач зазначив, що повністю заперечує проти позовних вимог, у задоволенні позову просив відмовити та розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача (а.с.50-58). 15.06.2020 року на адресу суду від Позивача надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням його направлення Відповідачу. У відповіді на відзив той зазначив, що зазначені Позивачем вимоги є обґрунтовані та просив позов задовольнити в повному обсязі, розгляд справи проводити без участі позивача та її представника (а.с.125-129). 01.07.2020 року на адресу суду від представника Відповідача надійшло заперечення на відповідь, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У запереченні Відповідач зазначив, що повністю заперечує проти позовних вимог, у задоволенні позову просив відмовити, подальший розгляд справи здійснювати із урахуванням заперечення АТ «Ідея Банк» (а.с.156-159). В судові засідання у справі представник третьої особи Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області та третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М. жодного разу не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 16.06.2020 року представником третьої особи - державним виконавцем Лінецькою О.В. засобами електронного зв`язку була направлена заява про розгляд справи без її участі (а.с.145). В зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно із приписами ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з приписами ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.39 Закону «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України за №282/20595. 28.09.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №941, відповідно до якого запропоновано стягнути заборгованість на користь ПАТ «Ідея Банк» з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором №220.232.71774 від 01.03.2016 року. Сума, що підлягає стягненню складає 68 409,49 грн., з урахуванням: сума основного боргу за кредитом - 27 733,67 грн., сума простроченого боргу за кредитом 8 289,79 грн., сума прострочених процентів 14 521,86 грн., строкові проценти 20,59 грн., нарахованої плати за обслуговування кредиту 1 469,00 грн., пені (за останній рік) 14 774,58 грн., а також плата за вчинення виконавчого напису 1 600,00 грн. (а.с.79). Згідно з Постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №54555294 від 09.01.2018 року, головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Гаєвою М.І. постановлено звернути стягнення на доходи боржника [PERSON] на користь ПАТ «Ідея Банк» (а.с.29). У той же час, за приписами ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ від 26.11.2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» було внесено зміни до вказаного Переліку, зокрема, щодо можливості вчинення виконавчих написів на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, визнано незаконною та нечинною Постанову КМУ від 26.11.2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: «а після слів «заставлене майно доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1: доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Вказані постанови були опубліковані в Офіційному віснику України: від 21.03.2017 року №23, від 24.11.2017 року №92. Враховуючи викладене, виконавчі написи можуть вчинятися на нотаріально посвідчених договорах, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Вчинення виконавчих написів на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, не вбачається за можливе. При цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». При цьому суд відхиляє викладені у відзиві на позов доводи Відповідача про те, що у вказаній постанові суду не визначено моменту, з якого втрачає дійсність постанова Кабінету Міністрів України, оскільки вони не відповідають дійсності, а сама постанова суду набула законної сили в день її ухвалення - 22.02.2017 року. У той же час, оспорюваний виконавчий напис було вчинено після цього - 29.06.2017 року. Таким чином, суд погоджується з доводами Позивача про те, що даний виконавчий напис було вчинено нотаріусом помилково, на підставі кредитного договору, який не був нотаріально посвідченим, а також не на самому договорі, а окремим документом. Правової позиції щодо неможливості вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями дотримується й Міністерство Юстиції України (лист «Щодо вчинення виконавчих написів» від 25.06.2020 року). Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність вимог Позивача. Наявні всі правові підстави для задоволення його вимог та визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Стосовно вимог Позивача про стягнення на її користь понесених витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн. суд зазначає наступне. Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до ст.137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Гаделія В.Р. та Позивачем [PERSON] був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги від 18.09.2019 року . Витрати на правову допомогу складаються з: підготовка позовної заяви - 2,5 години - 2500,00 грн.; участь у судовому засіданні 12.03.2020 року - 1 година - 1000,00 грн.; ознайомлення з матеріалами справи - 0,5 години - 500,00 грн.; підготовка відповіді на відзив - 1 година - 1000,00 грн., що разом складає 5000 грн. Тобто, в обґрунтування витрат на правничу допомогу, стороною позивача було додано договір про надання правової допомоги та розрахунок судових витрат за надану правову допомогу, який містить в собі детальний опис робіт (а.с.130-136). При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача, суд враховує обставини, визначені ч.4 ст.137 ЦПК України. Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», у якому суд зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у певному розмірі, він виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97), при цьому судом враховано складність справи та виконаних представником робіт (наданих послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони позивача. У даній справі суд приходить до висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим та підлягає стягненню в розмірі 5 000,00 грн. з Відповідача на користь Позивача. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 768,40 грн. також стягується з Відповідача на користь Позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved