Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] в інтересах малолітньої дочки [PERSON] 10 квітня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання дитини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що 04 липня 2009 року вони уклав шлюб з відповідачем [PERSON], від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Спочатку вони мешкали разом, але потім в них стали виникати непорозуміння, сімейні стосунки не склалися, в сімї стали виникати сварки, конфлікти, почалися складнощі, сімя фактично розпалась і стало питання про розлучення, рішенням суду їх шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу позивач з дочкою мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймав, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дитиною не надавав і не надає. Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання їх дитини і рішенням суду такі аліменти було стягнуто; але і після цього поведінка відповідача не змінилася. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей, органу опіки і піклування за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обовязків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в м. Дніпрі і своєю дитиною не цікавиться. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, зясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично забула свого батька, останній веде паразитичне життя, дитиною не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає, аліменти не платить, є заборгованість і кримінальна справа за ухилення від сплати аліментів. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. У відповідача на тепер з цією дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги. Просила суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відносно їх спільної вказаної дитини (дочки), збільшити розмір стягуваних аліментів з 1500 грн. щомісяця на 2000 грн. щомісяця до повноліття дитини, задовольнивши позовну заяву в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги визнав, погодився з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Представник органу опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, матеріалами справи, на думку суду, і в письмовому зверненні на адресу суду позовні вимоги підтримали, погодилися з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечували проти задоволення позову і розгляду справи за їх відсутності; надали письмові пояснення та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, вважають обставини позовних вимог правильними і доведеними, підтримавши висновок органу опіки та піклування про можливість задоволення цього позову. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Зясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~Судом в судовому засіданні встановлено, що 04 липня 2009 року [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON], від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Спочатку вони мешкали разом, але потім в них стали виникати непорозуміння, сімейні стосунки не склалися, в сімї сторін стали виникати сварки, конфлікти, почалися складнощі, їх сімя фактично розпалась і стало питання про розлучення, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2014 року їх шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу позивач з дочкою мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймав, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дитиною не надавав і не надає. Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання їх дитини і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року такі аліменти було стягнуто в твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісяця на утримання дитини до повноліття дочки; але і після цього поведінка відповідача не змінилася. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей, органу опіки і піклування за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обовязків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в м. Дніпрі і своєю дитиною не цікавиться. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, зясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично забула свого батька, останній веде паразитичне життя, дитиною не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає, аліменти не платить, є заборгованість і кримінальна справа за ухилення від сплати аліментів. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. У відповідача на тепер з цією дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги. Питання батьківських прав відповідача, реальна виплата аліментів, на думку позивача, не вирішені, є спір стосовно виховання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і мама цієї дитини звернулася з позовом до суду про позбавлення відповідача батьківських прав і збільшення розміру стягуваних аліментів, оскільки дитина росте, потреби збільшуються, а допомоги від відповідача немає. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобовязує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». Судом встановлено, що 04 липня 2009 року сторони уклали шлюб, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2014 року їх шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу позивач з дочкою мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймав, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дитиною не надавав і не надає. Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання їх дитини і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року такі аліменти було стягнуто в твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісяця на утримання дитини до повноліття дочки. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей, органу опіки і піклування за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обовязків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в м. Дніпрі і своєю дитиною не цікавиться. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, зясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично забула свого батька, останній веде паразитичне життя, дитиною не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає, аліменти не платить, є заборгованість і кримінальна справа за ухилення від сплати аліментів. Відповідно до висновку № 182/05 38 виконкому Соборної районної в місті Дніпрі ради від 21 серпня 2018 року вважається доцільним позбавити відповідача [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Так, згідно ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав у тому випадку, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має зокрема другий з батьків та сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання. Спосіб життя відповідача на сьогодні фактично є антисоціальним і неповнолітня дитина фактично зараз боїться його; дитина фактично зараз не має до батька родинних почуттів і не бажає проживати разом з ним. Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України). З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів неповнолітньої [PERSON], [INFO] позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав, з чим погодилися орган опіки та піклування. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Позивачка [PERSON] є рідною мамою малолітньої [PERSON], вона має житло у м. Дніпрі та дохід. Позивачка приймає активну участь у вихованні та утриманні своєї дочки, вони разом подорожують, читають книжки, готують домашні завдання, відвідують музеї, спільно займаються приготуванням смачних домашніх страв, а також відвідують різні дитячі пізнавальні та розважальні заходи. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обовязками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у звязку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Стосовно позовних вимог про збільшення розміру стягуваних аліментів, то суд вважає можливим в задоволенні цих вимог відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 184 якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що при винесенні рішення 19 жовтня 2015 року при визначенні розміру стягуваних аліментів суд вже врахував і стан здоровя позивача і відповідача та їх сімї, і матеріальне становище відповідача і дитини, позивача, наявність у платника аліментів інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків і інш. та інші обставини, що мають суттєва значення для вирішення спору і стягнення конкретної суми аліментів. Зараз матеріальне становище відповідача не змінилося, не покращилося, він має стабільний заробіток, вимоги закону змінилися в бік захисту прав неповнолітніх дітей та збільшення сум на їх утримання при стягненні аліментів, і тому відповідач не в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж раніше. Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. \~ \~ \~ \~Отже позивач зараз має скрутне матеріальне становище, матеріальне положення відповідача після рішення суду про стягнення аліментів не змінилося, доказів іншого суду не надано. Частиною 1\~статті 185 СК України\~\~передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки\~Сімейний Кодекс України\~виходить із принципу рівності прав й обов'язків батьків.\~\~ Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.\~\~ Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно них стосовно виховання та утримання їх дочки, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. \~ \~ \~ \~Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача. \~ \~ \~ \~При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково та позбавити [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO], в задоволенні позовних вимог [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру стягуваних аліментів відмовити, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.. \~ \~ \~ \~Таким чином позовні вимоги про позбавлення батьківських прав і збільшення розміру стягуваних аліментів в такому вигляді частково ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial