Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Позов мотивують тим, що 19.05.1993 року комітетом по найму комунальної власності м. Луцька видано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого чотирикімнатна квартира загальною площею 62,3 кв.м, що за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онука). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23.08.2016 року визнано право власності кожного із позивачів на ? частку зазначеної квартири. [INFO] року співвласник [PERSON] заповів своїй дочці [PERSON] належну йому частку вказаної квартири, в той же день помер. Спадкоємець прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріуса, свідоцтво про право на спадщину не отримала, своє право власності на частку у спірній квартирі - не зареєструвала. Позивачі вказують також, що частка відповідача у спірній квартирі порівняно із часткою позивачів є незначною, спірна квартира є неподільною річчю, спільне володіння та користування майном для сторін є неможливим; відповідач проживає за межами України та має інше житло, а отже припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім'ї, а також той факт, що з моменту набуття права власності на 1/4 частини спірної квартири відповідач жодних витрат на утримання квартири у придатному до використання стані не несла, а також відмовилась отримати компенсацію за свою частку у спільному майні. Покликаючись на викладені обставини, просять суд припинити право [PERSON] на 1/4 частку у квартирі [ADDRESS], визнавши за позивачами право кожного на 1/12 частки у вказаній квартирі. В судовому засіданні представник позивачів заявлені вимоги підтримав із підстав зазначених у позовній заяві. Просив суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Заслухавши пояснення представника позивачів, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Судом встановлено, що спірна квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онука). [INFO] року [PERSON] заповів своїй дочці [PERSON] ? частку вказаної квартири (а.с. 12). [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 13). [PERSON] у передбачений законом строк подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, відповідне свідоцтво не отримала, своє право власності на частку у спірній квартирі - не зареєструвала. Згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.08.2016 року по ? частці квартири [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 16-17). Відповідно до приписів і гарантій статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Аналогічні гарантії непорушності права власності закріплено статтею 321 ЦК України). За визначенням частини першої статті 316, статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; власність зобов'язує; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі; держава не втручається у здійснення власником права власності; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. При цьому суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, для припинення права особи на частку у спільному майні слід встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України з обов'язковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, та попереднє внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (постанова ВСУ від 16.01.2012 р. у справі № 6-81цс11, постанова ВСУ від 02.06.2014 р. у справі № 6-68цс14). Судом встановлено, що відповідачеві належить 1/4 частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, яка, на думку суду, є значною часткою у цьому праві. Припинення права власності відповідача на значну частку в майні, що одночасно з позбавленням права власності на житлове приміщення, не може бути визнано таким, що не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, оскільки така шкода є очевидною. З приводу посилань позивача на те, що частка відповідача не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, то зазначене, саме по собі не є достатньою підставою для задоволення позову про припинення права особи на частку у спільному майні. Крім того, жодного доказу в підтвердження зазначених обставин позивачами суду не надано. Суд зазначає також, що реалізація права на свободу пересування жодним чином не впливає на обсяг права власності особи, на її повноваження як власника майна, не може слугувати підставою для обмеження особи у праві користування своїм жилим приміщенням, у здійсненні права власності, тим більше підставою для позбавлення відповідного права. За наведених обставин суд вважає, що відсутні передбачені статтею 365 ЦК України підстави для прийняття рішення про припинення права [PERSON] на частку у спільному майні, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 365 ЦК України ,

Outcome: dismissed