Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] 16 серпня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON]В про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітньою дитиною батьком, який мешкає окремо від дитини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що з 19 вересня 2012 року перебували з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають одну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки в них з дружиною не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння і з 2013 року вони припинили спільне мешкання, перестали вести спільний бюджет та повністю припини сімейно-шлюбні відносини, наміру відновлювати ці подружні відносини та проживати разом не мають, їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з матірю. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року їх шлюб було розірвано. Оскільки самостійно і добровільно сторони не можуть визначитися з питаннями спільної участі в вихованні і утриманні їх дитини стало питання про участь у вихованні та вільному спілкуванні з їх неповнолітньою дитиною батьком, який мешкає окремо від дитини, так як, на думку позивача, відповідачка перешкоджає йому в цьому. В добровільному порядку це вирішено не було, позивач вже звертався з таким питанням до суду і судом раніше було вирішене це питання. Дитина росте і у позивача виникли нові обставини і питання щодо участі в вихованні та утриманні сина, тому і було заявлено цей позов. Просив суд ухвалити рішення про усунення перешкод з боку відповідачки щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітньою дитиною батьком, який мешкає окремо від дитини (тобто позивачем): дозволити батьку бачитись із сином кожного тижня в середу і суботу, при цьому батько забирає дитину у матері біля її будинку в певний конкретний час, а мати забирає дитину біля будинку батька о визначеній годині, в разі відїзду матері з дитиною на інше місце проживання, зобовязати її повідомляти батьку про свої місце знаходження за 10 днів, той із батьків, до кого буде привезено дитину, із своєї сторони зобовязаний відвозити дитину назад, до того із батьків який привіз дитину раніше, встановити право позивача спільно із матірю дитини вирішувати всі суттєві і нагальні питання щодо виховання дитини, в тому числі відвідувати дитячий садок, школу, виїжджати із сином на відпочинок, на море, турбази, разом відвідувати різноманітні культурні заходи, знати адресу проживання дитини та інш., задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги фактично визнала частково, пояснивши, що дійсно перебували в шлюбі і мають спільну неповнолітню дитину, разом не мешкають і фактично встановлено режим окремого проживання, вважає можливим спілкування батька з їх дитиною з урахуванням висновку третьої особи, а також особливостей її особистого життя і роботи, стану дитини і її виховання та утримання, відпочинку і розвитку та інш.. Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавав. Не заперечувала проти частково задоволення позову. Представник третьої особи управління-служба в справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. В зверненні до суду просили справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону за їх відсутності з урахуванням наданого письмового висновку по спірному питанню. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України Вислухавши пояснення позивача і відповідача, зясувавши думку сторін третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] з 19 вересня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають одну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки в них не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння і з 2013 року вони припинили спільне мешкання, перестали вести спільний бюджет та повністю припини сімейно-шлюбні відносини, наміру відновлювати ці подружні відносини та проживати разом не мають, їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з матірю. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року їх шлюб було розірвано. Оскільки самостійно і добровільно сторони не можуть визначитися з питаннями спільної участі в вихованні і утриманні їх дитини стало питання про участь у вихованні та вільному спілкуванні з їх неповнолітньою дитиною батьком, який мешкає окремо від дитини, так як, на думку позивача, відповідачка перешкоджає йому в цьому. В добровільному порядку це вирішено не було, позивач вже звертався з таким питанням до суду і судом раніше було вирішене це питання. Дитина росте і у позивача виникли нові обставини і питання щодо участі в вихованні та утриманні сина. Тому і стало питання про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітньою дитиною батьком, який мешкає окремо від дитини. На думку позивача, вказане питання неможливо вирішити без суду, тому він вважає, що є спір, який в добровільному порядку не вирішено і він вимушений був звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 pоку, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.\~ \~ Відповідно до ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як встановлено у судовому засіданні, сторони [PERSON] і [PERSON] з 19 вересня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають одну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки в них не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння і з 2013 року вони припинили спільне мешкання, перестали вести спільний бюджет та повністю припини сімейно-шлюбні відносини, їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з матірю. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року їх шлюб було розірвано, сторони проживають окремо, дитина залишилася проживати разом з матірю. Сторони не дійшли згоди щодо участі батька у вихованні дитини. Позивач звернувся до управління-служби у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпрі ради з заявою щодо розяснення прав та обовязків батьків відносно їхньої дитини, на що отримав відповідь, що з матірю дитини проведена бесіда та розяснено її права та обовязки її як матері та батька дитини, надано висновок щодо участі батька в вихованні неповнолітньої дитини сторін. Відповідно до вимог ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Положеннями ст. 159 СК України визначено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Питання виховання дитини повинно вирішуватися батьками спільно, і той із батьків, хто проживає окремо, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а другий з батьків не має права перешкоджати йому в цьому. Проте необхідно врахувати також права матері на спілкування з дитиною у вихідні дні, враховуючи інтереси дитини, її вік, беручи до уваги, що спілкування не повинно бути перешкодою в установленому життєвому ритмі дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобовязує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів неповнолітнього позивач повинна була в такому разі вирішити питання про батьківські права сторін, що погодити з орган опіки та піклування. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Суд враховує і пояснення відповідача з приводу того, що на теперішній час син підріс і у нього змінився режим, а тому нею не заперечувалось визначити для спілкування батька та сина наступні дні та часи: середа з 17.00 до 08.00 четверга (ранок), субота з 10.00 до 19.00. Крім того, відповідачем не заперечувалось надання дитини для спілкування з батьком і в інші дні, за наявності домовленостей. Надавши оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги наявну конфліктну ситуацію, що виникла між батьками, враховуючи вік, стан здоровя та інтереси дитини, принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні його сина та вважає за доцільне визначити наступний спосіб участі батька (позивача) у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] у вигляді систематичних побачень: кожної середи з 17.00: батько особисто забирає дитину з дитячого садка і до 08.00 четверга: батько особисто приводить сина до цього ж дитячого садка, без присутності матері та третіх осіб; кожної суботи з 10.00 до 19.00 без присутності матері та третіх осіб; а також відпочинок у літній період: 14 днів за попередньою домовленістю з матірю дитини, [PERSON]; крім того можливо зобовязати матір у разі зміни місця проживання завчасно (не менше семи днів) повідомляти батька дитини про нове місце проживання дитини та дозволити [PERSON] спільно із матірю дитини вирішувати всі суттєві і нагальні питання щодо виховання дитини, в тому числі відвідувати дитячий садок, школу, виїжджати із сином на відпочинок, на море, турбази, разом відвідувати різноманітні культурні заходи. Зазначений графік спілкування позивача з сином не буде порушувати режиму малолітньої дитини, відпочинку малолітньої дитини, сталий уклад життя сторін, відповідатимуть інтересам дитини та не суперечитимуть законним інтересам позивача і відповідачки. Вимоги позивача, що батько забирає дитину у матері біля її будинку, а мати забирає дитину біля будинку батька задоволенню не підлягають, оскільки, не є належним способом захисту порушеного права позивача, та у відповідності до вимог ст. 159 СК України не є належним способом участі одного з батьків у вихованні дитини при вирішенні судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, який мешкає окремо від нього. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків чи інше, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання або незаконні дії стосовно позивача чи дитини по вихованню цієї дитини, а позивач цього не довів, можливе твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності дій відносно неї чи цієї дитини є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та визначити спосіб участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні його сина [PERSON], [INFO], систематичні побачення з сином, а саме: - кожної середи з 17.00: батько особисто забирає дитину з дитячого садка і до 08.00 четверга: батько особисто приводить сина до цього ж дитячого садка, без присутності матері та третіх осіб; - кожної суботи з 10.00 до 19.00 без присутності матері та третіх осіб; - відпочинок у літній період: 14 днів за попередньою домовленістю з матірю дитини, [PERSON]; зобовязати матір у разі зміни місця проживання завчасно (не менше семи днів) повідомляти батька дитини про нове місце проживання дитини; дозволити [PERSON] спільно із матірю дитини вирішувати всі суттєві і нагальні питання щодо виховання дитини, в тому числі відвідувати дитячий садок, школу, виїжджати із сином на відпочинок, на море, турбази, разом відвідувати різноманітні культурні заходи; в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітньою дитиною батьком, який мешкає окремо від дитини слід відмовити. Таким чином позовні вимоги про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітньою дитиною батьком, який мешкає окремо від дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial