Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Рубіжанського управління юстиції, якою просила зняти арешт з нерухомого майна у вигляді ? частини квартири №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не зявились. [PERSON] канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивач і представник відповідача подали заяви про розгляд справи без їх участі. Третя особа не зявилась, причини неявки суду не повідомила. Тому, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, а справа розглядалась без їх участі. Позиція позивача полягала у тому, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, 03 липня 1996 року вона придбала у [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] квартиру №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області. Однак незважаючи на те, що вона стала одноособовим власником цієї квартири, 04 травня 2005 року, на підставі постанови Рубіжанського відділу державної виконавчої служби міського управління юстиції, на ? частину цієї квартири було накладено арешт, як на власність [PERSON], з чим вона і незгодна. Відповідач не заперечував проти зняття арешту. Суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, перевіривши їх достатність та взаємозвязок у сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], 03 липня 1996 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого нотаріально і зареєстрованого в реєстрі під №1546, продали [PERSON] квартиру №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області (а.с.5,6,9). Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 січня 2005 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною 2 статті 307, частиною 1 статті 14, частиною 2 статті 305 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією у дохід держави ? частини майна, яке являється його власністю (а.с.23-24). На підставі виконавчого листа, виданого №1-40 від 25 березня 2005 року, виданого Краснолиманським міським судом Донецької області про конфіскацію з [PERSON] ? частини його майна, Відділ державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції відкрив виконавче провадження №641213 (а.с.40). А на підставі постанови державного виконавця від 12 квітня 2005 року, на ? частину квартиру №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області було накладено арешт, відомості про що, 04 травня 2005 року були зареєстровані у Єдиному реєстрі заборон відчудження обєктів нерухомого майна (а.с.11-12,23-24,25-30,36-39). Шостого червня 2005 року, [PERSON], у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради Луганської області, зареєструвала право власності на квартиру №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, за собою (а.с.10,11-12,23-24). А 27 вересня 2005 року, державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.40). Станом на дату розгляду справи судом, згідно з відомостями Єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна, арешт з ? частини квартири №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, не знятий (а.с.37-39). При цьому, згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на дату розгляду справи судом, право власності на квартиру №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, зареєстровано за [PERSON], яка, через наявність арешту на ? частину квартири не має можливості розпорядитись нею (а.с.31,32,3-4). Отже, із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини у сфері власності, в межах яких, між ним і відповідачем виник спір щодо правомірності втручання відповідача у право позивача самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном, як його власником. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. А стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, квартиру №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини повязані з такою реєстрацією є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Стаття 3 цього закону передбачає, що державна реєстрація прав є обовязковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 4 цієї ж статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. З огляду на положення частини 4 статті 86 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), цивільне право власності, існувало у чотирьох формах, серед яких була і особиста власність, яка нині іменується приватна. Згідно положень статті 100 та 101 вказаного кодексу, в особистій власності громадян могли бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, а також жилі будинки (або їх частини). А згідно частини 1 статті 13 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року №697-XII, обєктами права приватної власності визнавались і квартири. При цьому, виходячи з положень частини першої статті 4 та статей 224 і 227 ЦК УРСР кодексу, право особистої (приватної) власності могло виникнути на підставі угоди, у тому числі договору купівлі продажу. І якщо такий договір укладався, він підлягав нотаріальному посвідченню та реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Суд враховує, що за діючими, на момент придбання позивачем квартири, положеннями статті 50 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік, право власності у набувача майна по договору виникало з моменту передачі речі, якщо інше не було передбачено законодавством або договором; якщо договір про відчудження майна підлягав державній реєстрації або нотаріальному посвідченню, право власності у набувача виникало в момент реєстрації або посвідчення договору; а якщо договір про відчудження майна підлягав державній реєстрації, право власності у набувача виникало в момент такої реєстрації. Однак будь-яких нормативно-правових положень, які б унормовували порядок державної реєстрації договорів купівлі-продажу або передбачали виникнення права власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу виключно після реєстрації такого права, на момент укладення договору купівлі-продажу позивачем, не існувало. Суд враховує, що на момент придбання позивачем квартири діяли «Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджені Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56. Проте,з огляду на положення пунктів 1.1., 1.2., 1.4., 1.5. названих правил, державній реєстрації підлягали не договори купівлі-продажу нерухомого майна чи будь-які речові права на них, а конкретні обєкти нерухомого майна, що вочевидь неможна ототожнювати з державною реєстрацією договорів чи речових прав на них. І хоча пункт 4.1. вказаних правил і передбачав оформлення права власності на обєкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності фізичним особам, таке оформлення здійснювалось на підставі документів, які вже підтверджували право власності фізичних осіб на обєкти нерухомого майна. І до таких документів, відносились договори купівлі-продажу посвідчені нотаріально. Отже, на момент придбання позивачем квартири на підставі договору купівлі-продажу, діючі нормативно-правові положення передбачали, що право власності у таких випадках виникало у покупця в момент нотаріального посвідчення договору. Таким чином, з огляду на те, що позивач придбала квартиру №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області на підставі договору купівлі-продажу, який був нотаріально посвідчений 03 липня 1996 року, саме в цю дату позивач набула право власності на вказане нерухоме майно в силу законодавства, що діяло на момент укладення договору купівлі-продажу. А у [PERSON], як одного із співвласників вказаної квартири, право власності було припинено. Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на дату розгляду справи судом, право власності на квартиру №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, зареєстровано виключно за [PERSON], яка, через наявність арешту на ? частину квартири не має можливості розпорядитись нею (а.с.31,32,3-4). За таких обставин, а також в силу положень частини 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з ? частини квартири №7 у будинку №47, що розташований по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, слід зняти. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. І тому,

Outcome: approved