Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

[PERSON] 31 січня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Дніпропетровськгаз» про визнання дій протиправними щодо відмови в перарахунку заборгованості за спожитий природний газ, зобов`язання зробити перерахунок об`єму спожитого природного газу і зобов`язання вчинити дії по встановленню безоплатно лічильника газу. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що є власником квартири [ADDRESS] , де проживає і користується послугами газопостачання. У його квартирі є газова плита і відсутній газовий лічильник. Між ним та ПАТ «Дніпропетровськгаз» укладений типовий договір розподілу природного газу. Позивач сумлінно виконував усі умови договору та регулярно сплачував послуги в терміни, визначені у рахунках, заборгованості не мав. З грудня 2016 року нарахування послуг за спожитий газ йому здійснюється відповідно до показників загального будинкового лічильника, тому він здійснював оплату за спожитий природний газ пропорційно числу мешканців будинку, відповідно кількості зареєстрованих осіб в будинку. З 17 серпня 2017 року по 15 липня 2017 року він утримувався в Дніпровській установі виконання покарань № 4, тому і не здійснював оплату за газ, але на думку відповідача утворилася заборгованість. Звернувся до ПАТ «Дніпропетровськгаз» із заявою про безоплатне встановлення в його квартирі лічильника природного газу. Однак ним отримано відмову із пропозицією встановити лічильник газу за власні кошти. Після встановлення загальнобудинкового лічильника газу будинку його мешкання стали надходити від відповідача рахунки, в яких нарахування за послуги з газопостачання значно збільшилися. При цьому, в наданих рахунках ПАТ «Дніпропетровськгаз» почав вказувати показники будинкового лічильника та об`єм спожитого газу без зазначення способу розрахунку. Вважає, що відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник газу суперечить вимогам законодавства. У зв`язку з цим знову звернувся до відповідача з питанням перерахунку цієї заборгованості і установки в його помешканні окремого лічильника, але вказаний перерахунок так і не було зроблено та лічильник не встановлено. Він є споживачем природного газу, а відповідач ПАТ «Дніпропетровськгаз» - оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреб фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Посилаючись на норми чинного законодавства, Постанову НКРЕКП «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу», зазначив, що до структури тарифу включено вартість витрат на встановлення лічильників газу для населення. Позивач висловив своє бажання на встановлення індивідуального лічильника газу, будь - якого погодження на встановлення загального будинкового приладу обліка газу ПАТ «Дніпропетровськгаз» не надавало. Тому вважає, що відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник газу, суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача. Вважає вказане невиконання відповідачем цього неправомірним і порушуючим його права, як споживача надаваємих відповідачем послуг газопостачання до його квартири. Звернувся до відповідача з питаннями визнання дій протиправними щодо відмови в перарахунку заборгованості за спожитий природний газ за вказаний період, зобов`язати відповідача зробити перерахунок об`єму спожитого природного газу і зобов`язати вчинити дії по встановленню безоплатно лічильника газу в його помешканні, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії відповідача протиправними і просив задовольнити уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Дніпопетровськгаз» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомив, вказаним і матеріалами справи, в письмовому зверненні до суду з заявленими позовними вимогами не згодні і вважали за можливе винести рішення про відмову в задоволенні позову за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , де проживає і користується послугами газопостачання. У його квартирі є газова плита і відсутній газовий лічильник. Між ним та ПАТ «Дніпропетровськгаз» укладений типовий договір розподілу природного газу, особовий рахунок № [NUMBER] . Позивач виконував усі умови договору та регулярно сплачував послуги в терміни, визначені у рахунках, заборгованості не мав. З грудня 2016 року нарахування послуг за спожитий газ йому здійснюється відповідно до показників загального будинкового лічильника, тому він здійснював оплату за спожитий природний газ пропорційно числу мешканців будинку, відповідно кількості зареєстрованих осіб в будинку. З 17 серпня 2017 року по 15 липня 2017 року він утримувався в Дніпровській установі виконання покарань № 4, тому і не здійснював оплату за газ, але на думку відповідача утворилася заборгованість. Звернувся до ПАТ «Дніпропетровськгаз» із заявою про безоплатне встановлення в його квартирі лічильника природного газу. Однак ним отримано відмову із пропозицією встановити лічильник газу за власні кошти. Вважає, що відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник газу, суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і він вимушений звертатися до суду з цим позовом. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки відповідач надає платні послуги з газопостачання, його дії регулюються Законом «Про захист прав споживачів». Такий висновок узгоджується й з правовою позицією Пленуму Верховного Суду України з цього питання, викладеної у п. 2 його постанови № 5 від 12 квітня 1996 року, якою визначено: «роз`яснити судам, що Закон поширюється на зазначені в ньому відносини, які виникли після введення його в дію. До правовідносин, які виникли до введення Закону в дію, він застосовується лише щодо тих прав і обов`язків, які виникли вже після введення його в дію. Оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купiвлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) i наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.» Виходячи з викладеного, позивач, як споживач побутової послуги у взаємовідносинах з відповідачем, має право на: захист своїх прав державою; належну якість послуг та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послуги; відшкодування шкоди, заподіяної послугами неналежної якості; розгляд акта-претензії в перебігу трьох робочих днів. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , де проживає і користується послугами газопостачання. У його квартирі є газова плита і відсутній газовий лічильник. Між ним та ПАТ «Дніпропетровськгаз» укладений типовий договір розподілу природного газу, особовий рахунок № [NUMBER] . Позивач виконував усі умови договору та регулярно сплачував послуги в терміни, визначені у рахунках, заборгованості не мав. З грудня 2016 року нарахування послуг за спожитий газ йому здійснюється відповідно до показників загального будинкового лічильника. З 17 серпня 2017 року по 15 липня 2017 року він утримувався в Дніпровській установі виконання покарань № 4, тому і не здійснював оплату за газ, але на думку відповідача утворилася заборгованість. Звернувся до ПАТ «Дніпропетровськгаз» із заявою про безоплатне встановлення в його квартирі лічильника природного газу. Однак ним отримано відмову із пропозицією встановити лічильник газу за власні кошти. Правовідносини, що виникли між сторонами урегульовані нормами Кодексом газорозподільних систем, Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», який визначає правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку. Статтею 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» встановлено, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: 1) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі з 1 січня 2018 року; 2) для інших споживачів з 1 липня 2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: забезпечити встановлення лічильників газу: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема тільки для приготування їжі до 1 січня 2018 року. Фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: - коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством (ч. 1 ст. 3 Закону). Правила комерційного обліку природного газу визначені Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2494 від 30 вересня 2015 року. Відповідно до Кодексу газорозподільних систем, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. При цьому, балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору ГРМ в організації та встановлені загально будинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ. Можливість встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок передбачено також пунктом 4 Тимчасового Положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудункового вузла обліку, затвердженого постановою кабінету міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року № 46). За цим Положенням ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку газу здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем. Установлення будинкового вузла обліку, в тому числі витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку газу. У разі незгоди власника квартири (будинку) розрахуватися за спожитий газ показаннями будинкового вузла обліку газу на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу(вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів газорозподільних підприємств, що передбачені в структурі тарифу на послуги розподілу природного газу, а не за рахунок виділених бюджетних коштів на встановлення індивідуальних лічильників газу. Запровадження індивідуального обліку у абонентів тільки з газовою плитою потребує значних коштів у зв`язку з високою загальною вартістю встановлення індивідуального обліку та тривалих термінів встановлення індивідуального обліку. Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення зростання тарифів на розподіл природного газу, ліцензіатами з 01 жовтня 2015 року проводиться заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу, зокрема, в частині запровадження масштабного встановлення будинкового обліку газу, що потребує значно менше коштів. Заходи із встановлення загальнобудинкових лічильників газу та встановлення індивідуальних лічильників газу, там де будуть встановлюватись загальнобудункові лічильники газу, передбачено у відповідних Планах розвитку газорозподільної системи : ліцензіатів на 2016-2025 роки (зі змінами відповідно до Постанови НКРЕКП № 2343 від 22 грудня 2016 року). Встановлення загальнобудинкового лічильника газу у будинку мешкання позивача здійснено у період дії попередньої редакції Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в якій не передбачалось отримання згоди співвласників багатоквартирного будинку, не обмежувалось місце встановлення лічильника газу ані кількість споживачів чи квартир, а тому суд приходить до висновку, що дії відповідача на той час щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу у цьому будинку є правомірними. Судом приймаються і застосовуються правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України від 16 червня 2011 року № 3533-VI «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (далі - Закон № 3533-VI). Зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з положеннями статті 6 Закону № 3533-VI та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6.96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25.20 грн. Тобто, саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Установлено, що позивач є споживачем природного газу для приготування їжі, а відповідач - виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильника газу для приготування їжі, у тому числі безпосередньо індивідуального, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VI зобов`язаний забезпечити встановлення індивідуального лічильника газу для населення, який використовується для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, так як розгляд справи по суті завершився до внесення змін щодо строку встановлення лічильників таким споживачам. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не вживав жодних заходів для фінансування встановлення позивачу індивідуального лічильника газу для приготування їжі за рахунок будь-якого бюджету. Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права споживача, волевиявлення якого на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним. Встановлення споживачам індивідуальних лічильників газу для приготування їжі забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість, а тому вимоги про зобов`язання відповідача здійснити встановлення індивідуального газового лічильника у квартирі позивача є обгрунтованми і таким, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначив лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні ст. 79, 81 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Договір є укладеним, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, якщо у належній формі сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково і зобов`язати ПАТ «Дніпропетровськгаз» встановити в квартирі позивача [PERSON] : квартира [ADDRESS] безкоштовно індивідуальний газовий лічильник для приготування їжі, в задоволенні решти позову [PERSON] до ПАТ «Дніпропетровськгаз» про визнання дій протиправними щодо відмови в перарахунку заборгованості за спожитий природний газ і зобов`язання зробити перерахунок об`єму спожитого природного газу відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial