Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив припинити частково дію кредитного договору - № SАMDN52000098915368 від 23 липня 2013 року, укладеного сторонами, у частині повернення банку кредитних коштів з картки позивача у розмірі 3 200, 00 грн і 8 000, 00 грн, а також нарахованих відсотків за цими коштами до моменту винесення судом вироку у кримінальному провадженні, зареєстрованому у Єдиному реєстрі досудових розслідувань № 42019042630000067 від 29 березня 2019 року. В обґрунтування позову вказано, що позивач користувався кредитними коштами, отриманими у відповідача на свою банківську картку з відкритим кредитним лімітом. 21 жовтня 2018 року невідома особа під виглядом працівника служби безпеки банку зателефонувала йому і запропонувала збільшити кредитний ліміт по картці. Згодом з карткового рахунку позивача було знято певну суму коштів у розмірі 3 211, 00 грн і 8 000, 00 грн. У березні 2019 року позивач звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до ЄРДР і розпочато досудове розслідування, яке станом на день звернення до суду не закінчено. Незважаючи на здійснення досудового розслідування, АТ КБ «ПриватБанк» нараховує заборгованість за кредитними коштами, які були зняті з карткового рахунку невідомою особою, і вимагає її погашення. Позивач звернувся до банку із заявою про призупинення дії кредитного договору по кредитній картці, але отримав відмову, посилаючись на ст. 629 ЦК України. У позовній заяві зазначається, що банк стверджує, що кредитні кошти отримав позивач або розпорядився ними, перерахувавши іншій особі, але особисто він не отримував кредитні кошти та не розпоряджався ними. Відповідач не бере до уваги, що саме він не забезпечив йому безпечне користування кредитними коштами, у результаті чого вони були вкрадені із кредитної картки. Позивач стверджує, що він не підписував жодного документу при отриманні кредитної картки, банк жодним чином не ознайомив з умовами та правилами користування кредитною карткою, тому дії банку містять ознаки співпраці з шахраями, які користуючись необізнаністю позичальників, мають можливість викрадати із кредитних карток кредитні кошти та користуватися ними, покладаючи обов`язок їх повернення разом із нарахованими відсотками на потерпілих у кримінальному правопорушенні громадян, у тому числі і на позивача. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. II. Процесуальні дії та рішення суду. 13 жовтня 2020 року позивач звернувся із вказаним позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, ухвалою якого від 16 жовтня 2020 року матеріали справи направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 23 листопада 2020 року цивільна справа надійшла засобами поштового зв`язку до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 02 лютого 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку прощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали та просили суд задовольнити з тих підстав, які заявлені у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час, дату і місце слухання, про причини неявки до суду не повідомлено, заяви з процесуальних питань та по суті не було подано. Суд, заслухавши обґрунтування позивача і його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. 23 липня 2013 року сторони уклали угоду № SAMDN25000735520316 про приєднання до публічного договору банківського рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» і отримав банківську картку з встановленим кредитним лімітом, для користування коштами. 29 березня 2019 року за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і зареєстровано кримінальне провадження № 42019042630000067, предметом кваліфікації у якому є обставини, за яких 21 жовтня 2018 року невідома особа шляхом обману під виглядом працівника служби безпеки банку, заволоділа грошовими коштами заявника на суму у розмірі 3 211, 00 грн. 12 травня 2020 року постановою слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Сокуренка О. П. про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження № 42019042630000067 від 29 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 190 КК України закрито у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування. 28 липня 2020 року ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Бєльченко Л. А., за наслідками розгляду скарги [PERSON] на постанову слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області від 12 травня 2020 року про закриття кримінального провадження № 42019042630000067 від 29 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 190 КК України, відмовлено у її задоволенні. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 42019042630000067 від 29 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 190 КК України скасовано, а матеріали кримінального провадження направлено для проведення досудового розслідування. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Позивач як на підставу позову посилався на те, що за фактом заволодіння кредитними коштами на загальну суму 11 211, 00 грн з його рахунку здійснюється досудове розслідування у межах кримінального провадження № 42019042630000067, і оскільки грошовими коштами скористувався не він, банк не повинен цю суму, відсотки за користування нею та штрафні санкції за її неповернення нараховувати у борг позивачеві, враховуючи, крім того, що позивач не підписував документів при отриманні кредитної картки, банк не ознайомлював його з умовами та правилами користування кредитною карткою. Позивач визнає, зазначаючи у позовній заяві, що він уклав з банком кредитний договір - угоду № SAMDN25000735520316, він отримав кредитну картку з встановленим кредитним лімітом по ній, користувався кредитними коштами і своєчасно погашав кредит. Отже позивач погоджувався з умовами, на яких АТ КБ «ПриватБанк» відкрив йому банківський рахунок, видав картку і встановив кредитний ліміт, а також і виконував зі своєї сторони, покладений на нього обов`язок погашати кредит, у разі користування грошовими коштами банку. Відповідно цим же ставиться під сумнів і твердження позивача, що він не підписував документи при отриманні банківської картки з встановленим кредитним лімітом, оскільки така процедура відкриття банківського рахунку, укладення отримання банківської картки передбачає документальне оформлення на підставі вільного волевиявлення клієнта банку і у відповідності до чинного законодавства, яким регулюється банківська діяльність, зокрема: Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкції, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12 листопада 2003 року № 492 (у редакції постанови Правління Національного банку України від 01 квітня 2019 року № 56), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що закріплено положеннями частини першої статті 204 Цивільного кодексу України. Така презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18). Предметом спору у цій справі є здійснення нарахування відповідачем боргу на отримані позичальником, згідно з угодою № SAMDN25000735520316 від 23 липня 2013 року про приєднання до публічного договору банківського рахунку АТ КБ «ПриватБанк», кредитні кошти у розмірі 3 211, 00 грн і 8 000, 00 грн, оскільки, за твердженням позивача, ними скористалися шахраї, а не він. В той же час доказів своїх тверджень позивач не надав суду, посилаючись на здійснення досудового розслідування у кримінальному провадження за вказаним фактом. Також станом на день постановлення рішення суду у цій справі позивачем не надано судового рішення, яке набрало законної сили, постановленого у кримінальному провадженні № 42019042630000067, у якому судом встановлено факт отримання кредитних коштів з його картки не ним. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що передбачено статтею 526 Цивільного кодексу України. Згідно з статтею 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, відповідно до статті 1055 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до частини першої ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. За частиною першою ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За приписами частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову і про відмову у його задоволенні. V. Розподіл судових витрат. За приписами частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому сплачений судовий збір на користь позивача на стягується. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed