Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] 18.10.2018 звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення повернення позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 листопада 2014 року позивачем було передано у позику відповідачу грошові кошти в сумі 30 тис. грн., що на момент надання позики складало за офіційним курсом Національного банку України 2 тис. доларів США. На підтвердження умов позики, а також посвідчення отримання від позивача грошових коштів, відповідачем, яка перебувала у здоровому розумі, ясній пам'яті, діяла цілком добровільно, без будь-якого психічного, психологічного та фізичного примусу в момент отримання коштів, при свідкові [PERSON], було надано позивачу власноручно написану розписку, в якій вона зобов'язувалася повернути вказані кошти в термін до 10.04.2015. У випадку неповернення позиченої суми боргу до вказаного терміну, відповідач зобов'язалася сплатити відсотки за весь період прострочення у розмірі 28% річних за кожен день прострочення. Однак, у вказаний термін відповідач своє зобов'язання повернути позивачу позику в сумі 30 тис. грн., що еквівалентно 2 тис. доларів США не виконала. На неодноразові усні прохання про добровільну сплату боргу на численних особистих зустрічах з позивачем та по телефону відповідач підтверджувала свої наміри повернути грошові кошти, але кошти не повертала та до цього часу вся сума позики не повернута. За офіційним курсом гривні до долара США, розмір заборгованості відповідача за позикою станом на лютий 2018 року складав 54 тис. грн. (30000х27,00/100). Представник позивача зазначає, що позивач у лютому 2018 року звернувся до Голованівського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача про стягнення основного боргу за договором позики, за результатами розгляду якої, 20 вересня 2018 року судом винесено рішення про задоволення позову у повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 54 тис. грн. та суму судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. Представник позивача вказує, що крім основної вимоги стягненню з відповідача підлягає неустойка за прострочення повернення боргу у розмірі 28% річних за кожний день прострочення, яка обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а саме: за період з 10.04.2015 по 11.02.2018. Пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за період з 11.02.2017 по 26.01.2018 складає 15161 грн. 42 коп. Враховуючи зазначені обставини, посилаючись на ст.ст. 258, 266, 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача пеню за прострочення боргового зобов'язання у розмірі 15161 грн. 42 коп. та понесені судові витрати у орієнтовному розмірі 12704 грн. 80 коп. Ухвалою суду від 23.10.2018 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті. 23.10.2018 за клопотанням представника позивача судом було постановлено ухвалу про витребування доказів, якою у Голованівському районному суді Кіровоградської області витребувано цивільну справу №386/139/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив, в якому не погоджується з позовними вимогами, оскільки вони є необґрунтованими. Вказує, що зі змісту розписки відповідача мова йде про позику в сумі 30 тис. грн., тобто про позику речі, визначеної родовими ознаками, яка вимірюється числом еквівалентним 30 тис. одиниць та не йде мова про позику в сумі саме 2 тис. доларів США, натомість згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути те, що отримав, тобто зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості, але в будь-якому випадку, якщо позичальник отримав у позику річ, визначену індивідуальними ознаками, він не може повернути позичальнику грошові кошти і бути зобов'язаним повернути саме грошові кошти, які він не отримував. Представник відповідача зазначає, що у розписці розмір і порядок одержання процентів визначено як фінансова штрафна санкція за процентною позикою за період користування коштами, яка становить 28%, також в ній не вказано в якій валюті це зобов'язання має бути виконано та враховуватись, а тому нарахування позивачем відсотків протягом року на загальну суму 15161 грн. 42 коп. є необґрунтованим та таким, що прямо суперечить, як змісту частин 1, 2 ст. 1048 ЦК України, так і змісту відповідної розписки, оскільки право нараховувати відсотки щомісяця до дня повернення позики є у позивача лише тоді, коли відсутня домовленість про розмір і порядок одержання процентів. Вимоги позивача про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання у якому сторони визначили грошовий еквівалент у 28% не можна визнати законним й обґрунтованим. Також, представник відповідача посилається на те, що пеня за визначенням ч. 3 ст. 549 ЦК України, це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання, натомість застосування іншого виду неустойки - штрафу, до грошового зобов'язання законом не передбачено. Проценти за користування чужими грошовими коштами, нараховані на підставі договору за кожен день прострочення невиконаного зобов'язання за своєю правовою природою охоплюється визначенням пені (ст. 549 ЦК України). Разом з тим, звертає увагу, що одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України, виключає застосування ст. 625 ЦК України у тому випадку, коли ст. 536 ЦК України застосовується за прямою вказівкою законодавця, як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Представник відповідача виклав можливий розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, розмір якої складає 1624 грн. та розраховується за формулою: пеня = сумі боргу х ставку пені у відсотках / 100%/365 днів х кількість днів, при цьому застосовує 3% на рік. Крім того, представник відповідача у відзиві вказує, що перебіг строку позовної давності для позивача почався з дня коли позивач повинен був довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто з наступного дня після невиконання зобов'язання повернути кошти, як визначено в розписці, і саме з цього моменту почався перебіг позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені. Натомість до суду з позовними вимогами про стягнення пені позивач звернувся лише 20 вересня 2018 року, тобто по спливу 3 років з дня з'явлення права у позивача для звернення до суду за захистом своїх прав. У зв'язку з викладеним, представник відповідача просить застосувати позовну давність до позовних вимог позивача та відмовити у задоволенні позову. Відповідь на відзив представник позивача і позивач не подавали. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує повністю та просить його задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов не визнає з підстав, зазначених у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову та у стягненні судових витрат, які не підтверджені належними доказами. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, заяви про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавала. Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами було укладено договір позики у письмовій формі, згідно якого відповідач 10.11.2014 отримала від позивача позику у розмірі 30 тис. грн., що на той період становило 2 тис. доларів США, за яким відповідач зобов'язалась повернути кошти до 10 квітня 2015 року, що встановлено рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 20.09.2018 по цивільній справі №386/139/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики (а.с. 105-108 справи №386/139/18). Зазначеним рішенням від 20.09.2018 судом зазначено, що відповідач 10.11.2014 отримала від позивача 30 тис. грн., що на той період становило 2 тис. доларів США, борг у встановлені за договором позики строки відповідач не повернула, у зв'язку з чим з неї на користь відповідача стягнуто суму позики у розмірі 54 тис. грн. Відповідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Як вбачається з дослідженої копії розписки (а.с. 16), оригінал якої знаходиться в цивільній справі №386/139/18, відповідач зобов'язувалась повернути позику в сумі 30 тис. грн. до 10 квітня 2015 року, а в разі якщо не розрахується, то на весь період будуть нараховані 25% річних. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений, або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). Згідно норм ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Одним з видів забезпечення виконання зобов'язання ЦК України визначає неустойку (ч. 1 ст. 546 ЦК України). За нормами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір поруки, за яким відповідач отримала від позивача кошти, які зобов'язалась повернути в строк до 10.04.2015, однак гроші в зазначений строк не повернула, у зв'язку з чим судом було стягнуто на користь позивача заборгованість за договором позики. Представник позивача в позові посилається на те, що позивач, у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язання по поверненню позики, має право на стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені в розмірі 28% річних, що передбачено договором позики. Однак, суд не погоджується з такими доводами представника позивача, оскільки в договорі позики, укладеного між сторонами у формі розписки, не вказується про домовленість між ними щодо виникнення права на неустойку в разі порушення умов виконання договору позики, не визначено який вид неустойки застосовується. З тексту розписки неможливо встановити що твердження про нарахування 28% річних в разі неповернення коштів по 10.04.2015 направлені саме на встановлення цивільних прав та обов'язків пов'язаних з можливістю стягнення неустойки у формі пені. Враховуючи, що між сторонами не укладався відповідний письмовий правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання відповідачем, чинним законодавством України також не встановлено нарахування пені у спірних правовідносинах, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення пені. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.03.2018 по справі №910/8153/17, про те, що відсутність в укладеному договорі умов про можливість застосування пені в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, не створює права на отримання пені. Відповідно, правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення пені за договором позики від 10.11.2014, укладеного між сторонами, суд не вбачає. У зв'язку з відсутністю правових підстав для стягнення з відповідача пені, суд не досліджує заявлений позивачем розмір такої пені. З наведених підстав, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати зі сплати позивачем судового збору при зверненні до суду в сумі 704 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією від 12.10.2018 (а.с. 1), покладаються на позивача. Відповідачем та її представником не заявлено вимог про стягнення з позивача понесених судових витрат. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed