Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] 16 квітня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідачів Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області і Обслуговуючого кооперативу «Мандриківська 127» про скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що як стало їй відомо з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 квітня 2020 року, в період карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVІД-19, спричиненої коронавірусом КОВІД-19», державним реєстратором Глеюватської сільської ради Волос О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51744416 від 23 березня 2020 року та 18 березня 2020 року, номер запису про право власності: 36054335, було зареєстровано право власності ОК «Мандриківська 127», і.к. 35542792, на підставі: договору купівлі-продажу, серія та номер: №146, виданого 28 лютого 2011 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Л.В.; сертифікат ДАБІ, серія та номер: ІУ164132830563, виданий 10 жовтня 2013 року, видавник: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, документ отримано з ЄРД; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 16 жовтня 2013 року, видавник: ФОП [PERSON] ; розпорядження «Про присвоєння адреси», серія та номер: № 998-р, виданий 01 грудня 2010 року, видавник: Дніпропетровська міська рада, - нерухоме майно: житловий будинок, загальна площа будинку літ. А-18 - 10199.7 кв. м. загальна площа квартир - 7578.1 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м., кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18 поверхів; площа вбудовані вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2621.6 кв. м., адреса [ADDRESS] , номер об`єкта РПВН: 32519558. Однак на сьогодні квартири в жилому будинку по [ADDRESS] належать на праві власності іншим особам, а Договір купівлі-продажу, серія номер: № 146 від 28 лютого 2011 року підтверджував право власності ОК «Мандриківська 127» на квартири в даному будинку лише до моменту відчуження кооперативом цих квартир (до введення будинку в експлуатацію - майнових прав на ці квартири) іншим особам та, передачі квартир у власність членам кооперативу. Так, квартира за адресою: [ADDRESS] , - належить їй - позивачці на праві власності, яке було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав нерухоме майно 22 травня 2014 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речове прав на нерухоме майно від 09 квітня 2020 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно і.н. 23940126 від 08 липня 2014 року та Договором купівлі-продажу майнових прав № 70 від 10 січня 2013 року, згідно з п. 2.1. якого майнові права на предмет договору належали продавцю і праві власності на підставі саме договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 28 лютого 2011 року та рішення міської ради від 30 березня 2001 року № 496/1. Отже, з 10 січня 2013 року - моменту продажу їй ОК «Мандриківська 127» майнове право на вищезазначену квартиру згідно з п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності ОК «Мандриківська 127» на дану квартиру припинилося. Тобто, з моменту набуття у власність квартири в жилому будинку [ADDRESS] , позивач, як і інші власники квартир в цьому будинку, є співвласником приміщень загального користування. Таким чином, згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державного реєстратора Глеюватської сільської ради Волос О.В. були відсутні законні підстави для реєстрації 18 березня 2020 року припиненого права власності ОК «Мандриківська 127» на квартири та приміщення загального користування (у тому числі допоміжні) будинку за адресою: [ADDRESS] , - які належать на праві власності іншим особам. Отже, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на зареєстровані права власності на квартири в жилому будинку за адресою: [ADDRESS] , - зокрема, право власності позивача на квартиру за адресої [ADDRESS] , - то державний реєстратор Глеюватської сільської ради Волос О.В. зобов`язана була відмовити ОК «Мандриківська 127» у реєстрації права власності на житлові будинок, літ. А-18, загальною площею - 10199.7 кв. м.; загальна площа квартир - 7578 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м.; кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18 поверхів; площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудовам приміщень - 2621.6 кв. м., адреса: [ADDRESS] . Таким чином, рішення державного реєстратора Глеюватської сільської ради про державну реєстрацію вказаного права власності та державна реєстрація права власності 0К «Мандриківська 127» на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , - є незаконними і підлягають скасуванню судом, а тому просила визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Глеюватської сільської ради Волос О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділ) індексний номер: 51744416 від 23 березня 2020 року 15:40:28 - про державну реєстрацію права власності ОК «Мандриківська 127» на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, літ. А-1 загальною площею - 10199.7 кв. м.; загальна площа квартир - 7578.1 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м.; кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18, адреса: [ADDRESS] , номер об`єкта РПВН: 32519558, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2060140812101, номер запису про право власності: 36054335, дата та час державної реєстрації: 18 березня 2020 року 12:22:57 та внести запис про скасування цього рішення державного реєстратора до Державно реєстру речових прав на нерухоме майно і визнати незаконною та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 36054335, дата та час державної реєстрації: 18 березня 2020 року 12:22:57, - ОК «Мандриківська 127», і.к. ЄДРЮОФОПГФ 35542792, на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, літ. А-18, загальною площею - 10199.7 кв. м.; загальна площа квартир - 7578.1 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м.; кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18 поверхів; площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2621.6 кв. м., адреса: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН: 32519558, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2060140812101, - та внести запис про скасування цієї державної реєстрації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню їх законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просила суд про визнання незаконним і скасування вказаних рішень, скасувати державну реєстрацію права власності та внести запис про скасування цієї державної реєстрації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представники відповідачів Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області і ОК «Мандриківська 127» в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали до суду заперечення, в яких зазначили, що позовні вимоги є безпідставними, надуманими та необґрунтованими, при укладанні угод керувалися положеннями діючого законодавства України, у зв`язку з чим, жодних прав та законних інтересів позивачів ними не порушувалося, тому просили суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представників вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що, як стверджує позивач, їй стало відомо з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 квітня 2020 року, в період карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVІД-19, спричиненої коронавірусом КОВІД-19», державним реєстратором Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Волос Оленою Володимирівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51744416 від 23 березня 2020 року та 18 березня 2020 року, номер запису про право власності: 36054335, було зареєстровано право власності Обслуговуючого кооперативу «Мандриківська 127», і.к. 35542792, на підставі: договору купівлі-продажу, серія та номер: № 146, виданого 28 лютого 2011 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Л.В.; сертифікат ДАБІ, серія та номер: ІУ164132830563, виданий 10 жовтня 2013 року, видавник: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, документ отримано з ЄРД; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 16 жовтня 2013 року, видавник: ФОП [PERSON] ; розпорядження «Про присвоєння адреси», серія та номер: № 998-р, виданий 01 грудня 2010 року, видавник: Дніпропетровська міська рада, - нерухоме майно: житловий будинок, загальна площа будинку літ. А-18 - 10199.7 кв. м. загальна площа квартир - 7578.1 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м., кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18 поверхів; площа вбудовані вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2621.6 кв. м., адреса [ADDRESS] , номер об`єкта РПВН: 32519558. Однак на сьогодні квартири в жилому будинку по [ADDRESS] . належать на праві власності іншим особам, а Договір купівлі-продажу, серія номер: № 146 від 28 лютого 2011 року підтверджував право власності ОК «Мандриківська 127» на квартири в даному будинку лише до моменту відчуження кооперативом цих квартир (до введення будинку в експлуатацію - майнових прав на ці квартири) іншим особам та, передачі квартир у власність членам кооперативу. Так, квартира за адресою: [ADDRESS] , - належить їй - позивачці на праві власності, яке було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав нерухоме майно 22 травня 2014 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речове прав на нерухоме майно від 09 квітня 2020 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно і.н. 23940126 від 08 липня 2014 року та Договором купівлі-продажу майнових прав № 70 від 10 січня 2013 року, згідно з п. 2.1. якого майнові права на предмет договору належали продавцю і праві власності на підставі саме договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 28 лютого 2011 року та рішення міської ради від 30 березня 2001 року № 496/1. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється; разі, зокрема; відчуження власником свого майна. Отже, з 10 січня 2013 року - моменту продажу їй ОК «Мандриківська 127» майнове право на вищезазначену квартиру згідно з п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності ОК «Мандриківська 127» на дану квартиру припинилося. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільно сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майне багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на які розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державно реєстрації таких прав. Отже, як стверджує позивач, з моменту набуття у власність квартири в жилому будинку [ADDRESS] , позивач, як і інші власники квартир в цьому будинку, є співвласником приміщень загального користування. Таким чином, згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державного реєстратора Глеюватської сільської ради Волос О.В. були відсутні законні підстави для реєстрації 18 березня 2020 року припиненого права власності ОК «Мандриківська 127» на квартири та приміщення загального користування (у тому числі допоміжні) будинку за адресою: [ADDRESS] , - які належать на праві власності іншим особам. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на зареєстровані права власності на квартири в жилому будинку за адресою: [ADDRESS] , - зокрема, право власності позивача на квартиру за адресою [ADDRESS] , - то державний реєстратор Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Волос О.В. зобов`язана була відмовити ОК «Мандриківська 127» у реєстрації права власності на житлові будинок, літ. А-18, загальною площею - 10199.7 кв. м.; загальна площа квартир - 7578 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м.; кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18 поверхів; площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудовам приміщень - 2621.6 кв. м., адреса: [ADDRESS] . Таким чином, як стверджує позивач, рішення державного реєстратора Глеюватської сільської ради Волос О.В. про державну реєстрацію вказаного права власності та державна реєстрація права власності 0К «Мандриківська 127» на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , - є незаконними і підлягають скасуванню судом, а тому просила визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Волос О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділ) індексний номер: 51744416 від 23 березня 2020 року 15:40:28 - про державну реєстрацію права власності ОК «Мандриківська 127» на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, літ. А-1 загальною площею - 10199.7 кв. м.; загальна площа квартир - 7578.1 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м.; кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18, адреса: [ADDRESS] , номер об`єкта РПВН: 32519558, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2060140812101, номер запису про право власності: 36054335, дата та час державної реєстрації: 18 березня 2020 року 12:22:57 та внести запис про скасування цього рішення державного реєстратора до Державно реєстру речових прав на нерухоме майно і визнати незаконною та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 36054335, дата та час державної реєстрації: 18 березня 2020 року 12:22:57, - ОК «Мандриківська 127», і.к. ЄДРЮОФОПГФ 35542792, на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, літ. А-18, загальною площею - 10199.7 кв. м.; загальна площа квартир - 7578.1 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м.; кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18 поверхів; площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2621.6 кв. м., адреса: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН: 32519558, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2060140812101, - та внести запис про скасування цієї державної реєстрації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню їх законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач вважає, що її права порушено, виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушена була звернутися до суду з цим позовом. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Як вже було встановлено, стверджує позивач, що їй стало відомо з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 квітня 2020 року державним реєстратором Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Волос О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51744416 від 23 березня 2020 року та 18 березня 2020 року, номер запису про право власності: 36054335, було зареєстровано право власності ОК «Мандриківська 127», і.к. 35542792, на підставі: договору купівлі-продажу, серія та номер: № 146, виданого 28 лютого 2011 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Л.В.; сертифікат ДАБІ, серія та номер: ІУ164132830563, виданий 10 жовтня 2013 року, видавник: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, документ отримано з ЄРД; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 16 жовтня 2013 року, видавник: ФОП [PERSON] ; розпорядження «Про присвоєння адреси», серія та номер: № 998-р, виданий 01 грудня 2010 року, видавник: Дніпропетровська міська рада, - нерухоме майно: житловий будинок, загальна площа будинку літ. А-18 - 10199.7 кв. м. загальна площа квартир - 7578.1 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м., кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18 поверхів; площа вбудовані вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2621.6 кв. м., адреса [ADDRESS] , номер об`єкта РПВН: 32519558. Однак зараз квартири в жилому будинку по [ADDRESS] . належать на праві власності іншим особам, а договір купівлі-продажу, серія номер: № 146 від 28 лютого 2011 року підтверджував право власності ОК «Мандриківська 127» на квартири в даному будинку лише до моменту відчуження кооперативом цих квартир (до введення будинку в експлуатацію - майнових прав на ці квартири) іншим особам та, передачі квартир у власність членам кооперативу. Так, квартира за адресою: [ADDRESS] , - належить їй - позивачці на праві власності, яке було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав нерухоме майно 22 травня 2014 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речове прав на нерухоме майно від 09 квітня 2020 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно і.н. 23940126 від 08 липня 2014 року та Договором купівлі-продажу майнових прав № 70 від 10 січня 2013 року, згідно з п. 2.1. якого майнові права на предмет договору належали продавцю і праві власності на підставі саме договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 28 лютого 2011 року та рішення міської ради від 30 березня 2001 року № 496/1. Отже, з 10 січня 2013 року - моменту продажу їй ОК «Мандриківська 127» майнове право на вищезазначену квартиру згідно з п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності ОК «Мандриківська 127» на дану квартиру припинилося, а з моменту набуття у власність квартири в жилому будинку [ADDRESS] , позивач, як і інші власники квартир в цьому будинку, є співвласником приміщень загального користування. Таким чином, як стверджує позивач, рішення державного реєстратора Глеюватської сільської ради Волос О.В. про державну реєстрацію вказаного права власності та державна реєстрація права власності 0К «Мандриківська 127» на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , - є незаконними і підлягають скасуванню судом, а тому просила визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Волос О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділ) індексний номер: 51744416 від 23 березня 2020 року 15:40:28 - про державну реєстрацію права власності ОК «Мандриківська 127» на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, літ. А-1 загальною площею - 10199.7 кв. м.; загальна площа квартир - 7578.1 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м.; кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18, адреса: [ADDRESS] , номер об`єкта РПВН: 32519558, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2060140812101, номер запису про право власності: 36054335, дата та час державної реєстрації: 18 березня 2020 року 12:22:57 та внести запис про скасування цього рішення державного реєстратора до Державно реєстру речових прав на нерухоме майно і визнати незаконною та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 36054335, дата та час державної реєстрації: 18 березня 2020 року 12:22:57, - ОК «Мандриківська 127», і.к. ЄДРЮОФОПГФ 35542792, на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, літ. А-18, загальною площею - 10199.7 кв. м.; загальна площа квартир - 7578.1 кв. м.; житлова площа квартир - 3856.6 кв. м.; кількість квартир - 119 квартир; кількість поверхів - 18 поверхів; площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2621.6 кв. м., адреса: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН: 32519558, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2060140812101, - та внести запис про скасування цієї державної реєстрації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У цій справі позивач просить визнати незаконною та скасувати проведену державним реєстратором державну реєстрацію права власності на приміщення позивачів за кооперативом. Такий спір не є спором учасників публічно-правових відносин. Реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію права власності на будинок, не мав публічно-правових відносин з позивачем, оскільки така реєстрація права відбувалася за ОК «Мандриківська 127», а не за позивачем. Позивач обґрунтував позов незаконністю вибуття у позивача права власності на свою квартиру та відсутністю у ОК «Мандриківська 127» правомірного інтересу щодо реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спір має приватноправовий характер, а з огляду на суб`єктний склад сторін цього спору його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства. Близькі за змістом висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 826/14433/16 (К/9901/7474/18), від 11 квітня 2018 року у справі № 826/366/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 15 травня 2018 року у справі № 826/2691/16, від 22 серпня 2018 року у справі № 820/4673/16, від 28 серпня 2018 року № 826/7122/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 816/1604/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 826/9963/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 826/10475/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1017/16, 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Щодо порушення порядку державної реєстрації права власності. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) кожна особа має право в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нова редакція Цивільного процесуального кодексу України, а саме ст. 19 передбачає можливість визнання дій держреєстраторів щодо реєстрації прав власності недійсними. Правові відносини даного спору регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» й Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Відповідно до п. 1 ч. І ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону у тій же редакції). Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 вказаного Закону у зазначеній редакції): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 того ж Закону у відповідній редакції). Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Так, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зокрема, подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі (пункт 57 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на будинок за ОК «Мандриківська 127»). У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за кооперативом). Отже, за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на квартиру за ОК «Мандриківська 127», така реєстрація проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції. Щодо способу захисту права власності позивача. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за ОК «Мандриківська 127»). Суд звертає увагу на те, що заявлена позовна вимога про визнання протиправним і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на приміщення квартири за ОК «Мандриківська 127» фактично стосується запису про це право від 18 і 23 березня 2020 року. Саме скасування такого запису, а не рішення чи права власності, є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а). Не передбачає закон і зобов`язання суду внести запис про скасування цієї державної реєстрації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тим більше, що позивачем не заявлено вимог про зобов`язання вчинити певні дії; позовні вимоги в цій частині не змінювалися і не уточнювалися, а суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, діє лише в межах заявлених позовних вимог. Крім того, позивач в своїй позовній заяві сам визнає той факт, що саме відповідач придбав недобудовану будівлю, збудував нову будівлю та ввів її в експлуатацію, орендує земельну ділянку та поставив житловий будинок собі на баланс. Відповідач не подавав на реєстрацію права власності на житловий будинок в цілому, а лише в частині, яка не стосується квартир та нежитлових приміщень. Посилання на реєстрацію в житловому будинку ОСББ, жодним чином не перешкоджає та не виключає відповідача з числа забудовників, управителів та балансоутримувачів житлового будинку, тим паче, що ОСББ за два роки свого існування так і не затвердило кошторис та розмір внеску на утримання житлового будинку та прибудинкової території, які є основою для функціонування ОСББ та управління будинком. Відповідач продовжує здійснювати надання послуг власникам квартир та нежитлових приміщень. Позивач в свою чергу є неплатником. Звертаємо на себе увагу і те, що на даний момент відсутня реєстрація права власності за відповідачем на житловий будинок літ. А-18 по [ADDRESS] , загальною площею 10 199.7 кв. м., в тому числі на квартири та нежитлові приміщення, вбудовано прибудовані приміщення. За змістом абзацу першого частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на приміщення будинку за ОК «Мандриківська 127», у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відтак, позивачі, звертаючись до суду, обрали в цій частині спосіб захисту їх порушеного права, який узгоджувався зі змістом статей 26 і 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вказаній редакції. Відповідно до п. 21 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року (в редакції станом на 06 жовтня 2015 року), у разі проведення державної реєстрації виникнення права власності на нерухоме майно державний реєстратор вносить до запису про право власності та суб`єкта цього права такі відомості щодо суб`єкта права власності: для фізичної особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства): прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові; податковий номер (крім громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку (ідентифікаційного номера), офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України); номер та серія паспорта громадянина України (для громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку (ідентифікаційного номера), офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України); реквізити документа, що посвідчує особу власника (номер та серія документа, дата його видачі, відомості про суб`єкта, що здійснив його видачу, тощо); форма власності; вид спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної власності); розмір частки у праві спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності); підстава для виникнення права власності: назва документа; дата видачі документа; номер документа; ким виданий (оформлений) документ; додаткові відомості про документ; підстава для внесення запису про право власності та суб`єкта цього права: назва рішення; дата формування рішення; індексний номер рішення; реєстраційний номер, дата і час реєстрації заяви, на підставі якої проводиться державна реєстрація прав; прізвище, ім`я та по батькові державного реєстратора; найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу. Згідно п. 31 вищевказаного Порядку, під час проведення державної реєстрації переходу права власності, інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень таких прав державний реєстратор замість існуючих відомостей, що містяться у відкритому розділі або спеціальному розділі Державного реєстру прав, вносить нові відомості, визначені у пунктах 21-24 цього Порядку. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області і ОК «Мандриківська 127» про скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed