Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

[PERSON] 08.11.2017 року звернувся в суд з вищезазначеним позовом, який мотивував тим, що укладені між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договори купівлі - продажу квартири [ADDRESS] є фіктивними, оскільки укладені з метою уникнення виконання рішення суду, яким були задоволені вимоги [PERSON] про стягнення суми боргу і можливого набуття ним права власності на дане майно у разі невиконання рішення суду. Тому просить визнати фіктивними та недійсними: Договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.05.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №142, укладеного між [PERSON] та [PERSON], Договір дарування квартири від 22.09.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №335, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; Договір дарування від 27.10.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №392, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задоволити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] проти задоволення позову заперечив з посиланням на те, що оскаржувані договори не суперечать вимогам цивільного законодавства, їх не можна кваліфікувати як фіктивні. Юридичні наслідки після укладення договорів дарування досягнуті, право власності на квартиру зареєстровано. Позивачем не доведено, що вищезазначені договори укладені фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків та позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеними договорами дарування. Представник третьої особи Сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Воловецького районного управління юстиції на розгляд справи не з'явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У відповідності до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу №1-110 від 02.03.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори, право власності на Квартиру було зареєстровано 09 березня 2011 року за громадянином [PERSON] що підтверджується витягом із Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.31-33). Надалі щодо квартири між [PERSON] та [PERSON] виникли судові спори і рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 10 серпня 2012 року у справі № 704/523/2012 договір купівлі-продажу № 1-110 від 02.03.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] було визнано недійсним (а.с.24-25). Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області своїм рішенням від 18 вересня 2012 року змінила рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 10 серпня 2012 року, доповнивши резолютивну частину абзацом наступного змісту: «Допустити двосторонню реституцію. Відновити право власності на Квартиру за [PERSON], стягнувши з неї на користь [PERSON] вартість цієї квартири в сумі 38 716 грн» (а.с.23). За наслідками зазначеного рішення було відкрито виконавче провадження 26.10.2012 року (а.с.37) про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартість квартири в сумі 38 716 грн., яке закінчено у зв'язку зі смертю [PERSON] 04.09.2015 року (а.с.12, 36). При цьому, за життя [PERSON] 22.05.2015 року здійснила відчуження квартири [ADDRESS] шляхом укладення договору дарування, згідно якого подарувала [PERSON] вказане нерухоме майно (а.с.27-28). 22.09.2016 року [PERSON] подарувала належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с.30), а та у свою чергу 27.10.2016 року подарувала її [PERSON] (а.с.72). Заслухана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її чоловіком - позивачем по справі [PERSON] тривалий час проводилось лікування його сестри [PERSON] за кошти їх сім'ї. Натомість [PERSON] фіктивно здійснила відчуження квартири, право власності на яку мав і позивач, шляхом укладення черги договорів купівлі- продажу. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач [PERSON] підставою для визнання договорів дарування недійсними вказує на їх фіктивність, а саме на те, що вищезазначені договори були укладені з метою невиконання рішення суду, яким були задоволені вимоги [PERSON] про стягнення вартості квартири та можливого позбавлення його права власності на нерухоме майно у випадку невиконання рішення суду чи виконання не в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку,\~що оскаржувані договори дарування не суперечать вимогам цивільного законодавства, юридичні наслідки після укладення договорів досягнуті, право власності на квартиру зареєстровано. Позивачем не доведено, що вищезазначені договори укладені фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків. Крім того, позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеними договорами дарування. Посилання позивача на те, що укладені договори є фіктивними, оскільки укладені з метою уникнення виконання рішення суду, яким були задоволені вимоги [PERSON] про стягнення суми вартості квартири і можливого набуття ним права власності на дане майно у разі невиконання рішення суду, суд не приймає до уваги, оскільки це лише твердження, не підтверджене жодними належними, достатніми та допустимими доказами. Враховуючи вищезазначене, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги слідуюче. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Представником відповідачів [PERSON] заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь кожного з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2500 гривень та додатково 1450 гривень на користь [PERSON], а також витрат, повязаних з переїздом до іншого населеного пункту представника відповідачів на загальну суму 644 гривень 04 копійок. У відповідності до вимог ч.1 ст.138 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Враховуючи вимоги даної статті, витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту представника відповідачів на загальну суму 644 гривень 04 копійок відшкодуванню не підлягає. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката та розмір суми визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. У відповідності до Договору про надання правничої допомоги №17 від 30.12.2017 року (а.с.97-99), Додатку №1 до Договору (а.с.100) та квитанції до Договору №17 від 30.12.2017 року (а.с.131) суд вважає доведеною суму витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 гривень, які підлягають стягненню з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] Також суд вважає за необхідне стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 2500 гривень витрат на правничу допомогу, розмір яких доведений у відповідності до умов Договору про надання правничої допомоги №16 від 30.12.2017 року (а.с.101-103), Додатку №1 до Договору (а.с.104) та квитанцією до Договору №16 від 30.12.2017 року (а.с.125). У той же час суд відмовляє у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 1450 гривень, на підтвердження сплати яких подано Додаток №2 до Договору про надання правової допомоги №16 від 30.12.2017 року (а.с.167) та квитанцію до Договору від 30.12.2017 року (а.с.168), оскільки п.4.1 умов Договору про надання правничої допомоги передбачено, що порядок здійснення розрахунків між адвокатом і клієнтом за правову допомогу здійснюється у розмірі та на умовах визначених додатком №1 до цього Договору (а.с.102). Таким чином, складання інших Додатків з встановленням розмірів сплати правничої допомоги, умовами чинного між сторонами договору не передбачено.

Outcome: approved