Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого на підставі довіреності діє [PERSON], звернувся до суду з позовом до Нижньотеплівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області про визнання права власності у порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [INFO] року померла його мати [PERSON], після смерті якої залишилась спадщина, яка складається з: 3/7 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]; права на дві земельні ділянки (паї) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Артема розміром кожна по 5,49 умовних кадастрових гектарів без визначення меж часток в натурі. Вказував, що у встановлений законодавством строк звернувся до Станично-Луганської державної нотаріальної контори та 26 вересня 2001 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно до якого набув право власності на спадкове майно, яке складалося із 4/7 частин вказаного житлового будинку. 24 січня 2017 року, з метою отримання Свідоцтва про право на спадщину на дві земельні ділянки (паї) та 3/7 частини житлового будинку по [ADDRESS] він звернувся до Станично-Луганської державної нотаріальної контори із заявою про видачу додаткових свідоцтв про право на спадщину за законом, але нотаріус йому відмовив у вчиненні нотаріальних дій, оскільки спадкова справа у 2001 році була передана до Луганського обласного державного нотаріального архіву, який на даний час знаходиться на неконтрольованій території Україні. Оскільки він не може оформити спадкові права у позасудовому порядку - вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно, яке складається із права на дві земельні ділянки (паї) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Артема розміром кожна по 5,49 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі та 3/7 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що відкрилося після смерті матері [PERSON] Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягають. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], повторно виданим 12 вересня 1975 року Теплівською сільською радою Станично-Луганського району Ворошиловградської області (а.с.18). Зі Свідоцтва про смерть серія [NUMBER], виданого 10 листопада 2000 року Нижньотеплівською сільською радою Станично-Луганського району Луганської області вбачається, що [PERSON] померла [INFO] року (а.с.06). Згідно довідки Нижньотеплівської сільської ради Станично-Луганського району № 110 від 26 січня 2017 року, померла [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], та на день своєї смерті проживала одна (а.с.17). Відповідно до Сертифікату про право на земельну ділянку (пай) серії [NUMBER] [PERSON] належало право на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Артема розміром 5,49 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (а.с.08). Та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 липня 1999 року реєстровий № 1200, [PERSON] отримала право на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Артема розміром 5,49 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що належало [PERSON] на підставі Сертифікату про право на земельну ділянку (пай) серії [NUMBER] (а.с.09,13). Також, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 липня 1999 року реєстровий №1198, [PERSON] була власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.07). Після смерті матері [PERSON], [PERSON] звернувся до Станично-Луганської державної нотаріальної контори та 26 вересня 2001 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом серії [NUMBER], згідно якого набув право власності на спадщину, яка залишилася після смерті матері. Спадкове майно, на яке було видане Свідоцтво складається із 4/7 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Технічним паспортом від 03 вересня 2001 року на житловий будинок розташований за вказаною адресою підтверджується, що власником 4/7 частин житлового будинку є [PERSON], інші 3/7 значаться за [PERSON] (а.с.10-12). Згідно до висновку про вартість майна від 24 січня 2017 року ринкова вартість 3/7 частки житлового будинку складає 12 909 (дванадцять тисяч дев'ятсот дев'ять) грн. 00 коп. (а.с.14). Відповідно інформації відділу держгеокадастру у Станично-Луганському районі Головного управління держгеокадастру у Луганській області від 08 вересня 2016 року № 849 та № 850 вартість с/г угідь земельних часток паїв по реформованому КСП ім. «Артема», розташованого на території Нижньотеплівської сільської ради Станично-Луганського району, відповідно до розпорядження райдержадміністрації від 24 грудня 2002 року № 754 та № 755, по сертифікатам на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] та серії [NUMBER] складає по 114 111 грн. 99 коп. за кожен (а.с.15-16). З повідомлення Станично-Луганської державної нотаріальної контори від 16 травня 2017 року №346/01-10 вбачається, що після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа та були видані Свідоцтва про право на спадщину, але надати до суду належним чином завірені копії спадкової справи, довідку про коло осіб, які звертались з заявами про прийняття, або відмову від прийняття спадщини після її смерті, а також копію Свідоцтва про право на спадщину, не має можливості, у зв'язку з тим, що спадкові справи, які були заведені до 2000 року та на які були видані свідоцтва про право на спадщину, були передані Станично-Луганською державною нотаріальною конторою до обласного Державного нотаріального архіву у місті Луганськ на зберігання (а.с.46). Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 15 травня 2017 року №47715997, сформованою [PERSON], підтверджується, що після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №200 та 26 вересня 2001 року були видані свідоцтва про право на спадщину № 1252 та № 1253 (а.с. 47), та згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 15 травня 2017 року №47716013, у спадковому реєстрі відсутня інформація щодо наявних заповітів та спадкових договорів (а.с. 48). Із відповіді державного нотаріуса Станично-Луганської державної нотаріальної контори від 30 червня 2017 року №530/01-10 слідує, що спадкова справа після смерті [PERSON] була витребувана із обласного Державного нотаріального архіву у м. Луганську для видачі Свідоцтва про право на спадщину, але після видачі знову повернута на зберігання до обласного Державного нотаріального архіву у м. Луганська (а.с. 59). Дані правовідносини регулюються наступним. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР від 1963 року, яка була чинна на час відкриття спадщини, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до п. 4.9. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є спадкоємцем після смерті матері [PERSON], спадкова справа, заведена після смерті останньої знаходиться на території України, де проводиться антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Луганськ відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 розділу 2 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведені спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз'яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження. Тобто, повторне заведення в теперішній час спадкової справи органами нотаріату, які здійснюють свої повноваження на території, яка контролюється органами державної влади України, є неможливим. Кабінетом Міністрів України 15 квітня 2015 року Постановою № 210 затверджено Порядок реєстрації деяких спадкових справ у Спадковому реєстрі, який визначає процедуру реєстрації у Спадковому реєстрі спадкових справ заведених на підставі статті 91 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проте, зазначений Порядок не врегулював процедуру оформлення права на спадкування у разі, якщо спадкова справа заведена нотаріусом раніше і залишилася на території, на якій органи державної влади в теперішній час тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тобто, матеріалами справи доведено, що позивач з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення «Вістіньш і Перепьолкінс протии Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс протии Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш протии Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу протии Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» міжзагальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі«Спорронг та Льонрот протии Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі«Джеймс та інші протии Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (п. 3)». На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості [PERSON] користуватися та розпоряджатися спадковим майном, належному йому в порядку спадкування відсутні. Проте в порушення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції право власності позивача на спадкове майно порушено через тимчасову окупацію окремих районів Луганської області, проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, позивач з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду, оскільки залишення спадкової справи на території, яка не контролюється органами державної влади є перешкодами для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved