Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 13 лютого 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Діел» про припинення трудових відносин через звільнення за власним бажанням і виключення даних з реєстру, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилалися на те, що наказом від 07 серпня 2018 року позивач був прийнятий на роботу (приступив до виконання обов`язків) в ТОВ «Діел» на посаду директора. Власник цього товариства в особі засновників справами товариства не займався, інших найманих працівників в цьому товаристві немає. В грудні 2019 року позивач звернувся до власника, учасника товариства з заявою про своє звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, але власник ігнорує його звернення і не проводить звільнення відповідно до чинних норм законодавства. Вважає, що його права було грубо порушено, оскільки його, по суті, не звільнено, він не може працевлаштуватися на іншу роботу, позбавили трудових та конституційних прав, так як не може звільнитися, поступити на іншу роботу, і довгий час фактично знаходиться у вимушеному прогулі. Позивач вважає таке своє не звільнення з роботи незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так і не звільнено, відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив припинити трудові відносини з відповідачем у зв`язку із звільненням за власним бажанням та виключити дані про нього стосовно цього товариства з реєстру, задовольнивши позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача ТОВ «Діел» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи позовні вимоги не визнали і не заперечували проти розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПУ України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; не заперечував проти розгляду справи без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін, третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення про створення було засноване Товариство з обмеженою відповідальністю «Діел»; відповідно до вказаного вище рішення засновником, учасником ТОВ «Діел» виступив громадянин України [PERSON] ; відповідно до рішення учасника вказаного товариства вирішено обрати директором Товариства [PERSON] - позивача. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 97 Цивільного кодексу України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Як визначено Статутом ТОВ «Діел», до компетенції вищого органу Товариства - загальних зборів учасників віднесені питання утворення і відкликання виконавчого органу Товариства. При цьому, Статутом ТОВ «Діел» визначено, що виконавчим органом Товариства є колегіальний (дирекція) або одноособовий директор. Склад виконавчого органу (колегіальний або одноособовий) на кожному етапі своєї діяльності Товариство обирає та затверджує самостійно рішенням Зборів Учасників. Дирекція на чолі з Генеральним директором або Директор призначається зборами Учасників. Наказом Товариства обмеженою відповідальністю «Діел» № 1 від 07 серпня 2018 року «Щодо особового складу» [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора Товариства з 07 серпня 2018 року. Однак, у зв`язку з прийняттям [PERSON] рішення про небажання продовження трудових відносин з ТОВ «Діел», 02 грудня 2019 року [PERSON] направив учасникам ТОВ заяву про звільнення з посади директора ТОВ «Діел» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з повідомленням про дату зборів товариства з цього питання 03 січня 2020 року. Учасники цього ТОВ на збори не з`явилися у зв`язку з чим збори були неповноважними та неправомочними приймати рішення з будь-яких питань порядку денного, а тому визнані такими, що не відбулись. Станом на дату звернення позивача до суду з цією позовною заявою, вищий орган управління ТОВ «Діел» - загальні збори учасників Товариства - не прийняв рішення про звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Діел», незважаючи на неодноразові спроби позивача зібрати загальні збори учасників з метою прийняття відповідного рішення, які повсякчасно ігноруються учасниками. Згідно Виписки з ЄДРЮОФОПтаГФ станом на січень 2020 року керівником ТОВ «Діел» значиться позивач [PERSON] .. Відповідно до ч. І ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» № 755-IV від 15.05.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (Закон України № 755 - IV), якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (Єдиний державний реєстр), внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. [PERSON] вчинив всі необхідні дії для свого звільнення з посади директора ТОВ «Діел», а саме - завчасно подав відповідну заяву про звільнення за власним бажанням та як учасник Товариства ініціював проведення загальних зборів учасників ТОВ «Діел» з внесенням питання про призначення нового директора Товариства до їх порядку денного. Обраний позивачем спосіб захисту не суперечить закону та відповідає найбільш ефективному способу захисту трудових прав позивача. Крім того, [PERSON] не є учасником ТОВ «Діел», він звернувся до державного реєстратора для проведення реєстраційних дій щодо виключення його зі складу ТОВ «Діел» як директора, що підтверджується описом документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах». Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату подання цього позову [PERSON] не є учасником ТОВ «Діел». Таким чином, на теперішній час трудові відносини між [PERSON] та ТОВ «Діел» фактично припинені, однак реєстраційні дії з державної реєстрації відомостей про припинення наявності у [PERSON] статусу керівника цього ТОВ відповідно до чинного законодавства України не можуть бути здійснені, а тому, враховуючи особливості правового регулювання спірних правовідносин, позивач позбавлений можливості самостійно здійснити такі реєстраційні дії і захистити своє порушене право. В той же час, наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань недостовірних відомостей є порушенням законодавства про державну реєстрацію та порушує права інших осіб, а саме: позивача по справі [PERSON] , що свідчить про необхідність їх захисту в судовому порядку. Власник, учасники товариства ігнорують письмові звернення позивача, станом на день звернення з даним позовом до суду заява позивача про звільнення не розглянута на загальних зборах учасників TOB «Діел». Позивач вважає, що його права було грубо порушено, оскільки не може звільнитися, поступити на іншу роботу, і довгий час фактично знаходиться у вимушеному прогулі. Позивач вважає таке своє не звільнення з роботи незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так і не звільнено, відповіді не було, що також не законно. В даному випадку, на думку позивача, є підстави говорити про дискримінацію, яка виражається в упередженому відношенні з боку керівництва, прискіпливому ставленню та вчиненні перепон щодо реалізації його законного права на працю. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом\~статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1\~Кодексу законів\~про працю\~України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. Згідно ч. 2\~ст. 22 КЗпП України відповідно\~до\~Конституції України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про прийняття на роботу, звільнення, накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону, трудової дисципліни, або чому працівника не звільнено з роботи, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Дійсно відповідно до рішення про створення про створення було засноване Товариство з обмеженою відповідальністю «Діел»; відповідно до вказаного вище рішення засновником, учасником ТОВ «Діел» виступив громадянин України [PERSON] ; відповідно до рішення учасника вказаного товариства вирішено обрати директором Товариства [PERSON] - позивача. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 97 Цивільного кодексу України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Як визначено Статутом ТОВ «Діел», до компетенції вищого органу Товариства - загальних зборів учасників віднесені питання утворення і відкликання виконавчого органу Товариства. При цьому, Статутом ТОВ «Діел» визначено, що виконавчим органом Товариства є колегіальний (дирекція) або одноособовий директор. Склад виконавчого органу (колегіальний або одноособовий) на кожному етапі своєї діяльності Товариство обирає та затверджує самостійно рішенням Зборів Учасників. Дирекція на чолі з Генеральним директором або Директор призначається зборами Учасників. Таким чином під час створення ТОВ «Діел» його засновники (учасники) прийняли рішення про функціонування одноособового виконавчого органу Товариства - директора, яким обрали [PERSON] . В серпні 2018 року були проведені реєстраційні дії щодо здійснення державної реєстрації юридичної особи - ТОВ «Діел» та її органу управління (директора) відповідно до прийнятих рішень засновників вказаної юридичної особи. Наказом Товариства обмеженою відповідальністю «Діел» № 1 від 07 серпня 2018 року «Щодо особового складу» [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора Товариства з 07 серпня 2018 року. Однак, у зв`язку з прийняттям [PERSON] рішення про небажання продовження трудових відносин з ТОВ «Діел», 02 грудня 2019 року [PERSON] направив учасникам ТОВ заяву про звільнення з посади директора ТОВ «Діел» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з повідомленням про дату зборів товариства з цього питання 03 січня 2020 року. Учасники цього ТОВ на збори не з`явилися у зв`язку з чим збори були неповноважними та неправомочними приймати рішення з будь-яких питань порядку денного, а тому визнані такими, що не відбулись. Станом на дату звернення позивача до суду з цією позовною заявою, вищий орган управління ТОВ «Діел» - загальні збори учасників Товариства - не прийняв рішення про звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Діел», незважаючи на неодноразові спроби позивача зібрати загальні збори учасників з метою прийняття відповідного рішення, які повсякчасно ігноруються учасниками. Згідно Виписки з ЄДРЮОФОПтаГФ станом на січень 2020 року керівником ТОВ «Діел» значиться позивач [PERSON] .. Відповідно до ч. І ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» № 755-IV від 15.05.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (Закон України № 755 - IV), якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (Єдиний державний реєстр), внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. [PERSON] вчинив всі необхідні дії для свого звільнення з посади директора ТОВ «Діел», а саме - завчасно подав відповідну заяву про звільнення за власним бажанням та як учасник Товариства ініціював проведення загальних зборів учасників ТОВ «Діел» з внесенням питання про призначення нового директора Товариства до їх порядку денного. Обраний позивачем спосіб захисту не суперечить закону та відповідає найбільш ефективному способу захисту трудових прав позивача. Таким чином, на теперішній час трудові відносини між [PERSON] та ТОВ «Діел» фактично припинені, однак реєстраційні дії з державної реєстрації відомостей про припинення наявності у [PERSON] статусу керівника цього ТОВ відповідно до чинного законодавства України не можуть бути здійснені, а тому, враховуючи особливості правового регулювання спірних правовідносин, позивач позбавлений можливості самостійно здійснити такі реєстраційні дії і захистити своє порушене право. В той же час, наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань недостовірних відомостей є порушенням законодавства про державну реєстрацію та порушує права інших осіб, а саме: позивача по справі [PERSON] , що свідчить про необхідність їх захисту в судовому порядку. Відповідно до ч. І ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» № 755-IV від 15.05.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (Закон України № 755 - IV), якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (Єдиний державний реєстр), внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. При цьому, відповідно до п. 2) ч. 4 ст. 17 Закону України № 755-IV для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, поміж іншого, подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до Єдиного державного реєстру. Таким чином, єдиним органом, уповноваженим відповідно до чинного законодавства України та статутних документів приймати рішення про припинення трудових відносин та звільнення позивача, є загальні збори учасників ТОВ «Діел», які не відбулися по причині неявки засновника, учасника вказаної юридичної особи [PERSON] .. Відсутність відповідного рішення загальних зборів учасників, оформленого протоколом, свідчить про продовження трудових відносин позивача з відповідачем за відсутності у нього бажання ці відносини продовжувати, що свідчить про порушення його конституційних прав. Пунктом першим статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року). З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини слід зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». Підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України, серед яких такі як угода сторін, закінчення строку такого договору, його розірвання з ініціативи працівника або з ініціативи власника тощо. [PERSON] просив припинити трудові правовідносини з ТОВ «Діел» на підставі ст. 38 КЗпП України - з ініціативи працівника. \~ \~ \~ \~ Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Згідно ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Виходячи з вимог ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до ст. 1 КЗпП України, кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Тобто, [PERSON] вчинив всі необхідні дії для свого звільнення з посади директора ТОВ «Діел», а саме - завчасно подав відповідну заяву про звільнення за власним бажанням та як учасник директор ініціював проведення загальних зборів учасників ТОВ «Діел» з внесенням питання про призначення нового директора Товариства до їх порядку денного. Обраний позивачем спосіб захисту не суперечить закону та відповідає найбільш ефективному способу захисту трудових прав позивача. Крім того, [PERSON] не є учасником ТОВ «Діел», він звернувся до державного реєстратора для проведення реєстраційних дій щодо виключення його зі складу ТОВ «Діел» як директора, що підтверджується описом документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах». Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату подання цього позову [PERSON] не є учасником ТОВ «Діел». Відповідно до ч. 2 ст. 65 Господарського кодексу України, власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Оскільки, наразі [PERSON] не є учасником ТОВ «Діел», а отже не може безпосередньо здійснювати функції щодо управління Товариством, а тому інформація про нього як про керівника ТОВ «Діел», що міститься в Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є такою, що не відповідає дійсності, оскільки між позивачем та відповідачем на даний момент припинені як трудові, так і корпоративні відносини. Таким чином, на теперішній час трудові відносини між [PERSON] та ТОВ «Діел» фактично припинені, однак реєстраційні дії з державної реєстрації відомостей про припинення наявності у [PERSON] статусу керівника цього ТОВ відповідно до чинного законодавства України не можуть бути здійснені, а тому, враховуючи особливості правового регулювання спірних правовідносин, позивач позбавлений можливості самостійно здійснити такі реєстраційні дії і захистити своє порушене право. В той же час, наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань недостовірних відомостей є порушенням законодавства про державну реєстрацію та порушує права інших осіб, а саме: позивача по справі [PERSON] , що свідчить про необхідність їх захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 25 Закону України № 755-IV державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі, зокрема, судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі. Тому позивач просить також в судовому порядку виключити (скасувати) запис з Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно [PERSON] як керівника та підписанта ТОВ «Діел». Власник товариства ігнорує письмові звернення позивача, станом на день звернення з даним позовом до суду заява позивача про звільнення не розглянута на загальних зборах учасників TOB «Діел». Згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За частиною шостою статті 65 ГК керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом), відповідно до закону. Отже, законодавством надано працівнику право вільно розпоряджатися своїми правами, зокрема щодо розірвання трудового договору. Право директора на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення, створити новий виконавчий орган та внести дані зміни в Єдиний державний реєстр. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Скликання позачергових загальних зборів учасників товариства не відповідає передбаченим законом способам захисту порушеного права та є прерогативою виключно голови товариства, його виконавчого органу та учасників товариства, в той час як спонукання у судовому порядку до скликання загальних зборів є втручанням у внутрішньогосподарську діяльність суб`єкта господарювання. Зазначене відповідає приписам\~статті 61 Закону України «Про господарські товариства», за змістом якої скликання та проведення загальних зборів товариства відноситься до виключної компетенції голови товариства, його виконавчого органу та учасників товариства, як носіїв відповідних корпоративних прав. Суд враховує наведене та бере до уваги судову практику розгляду аналогічних категорій справ, яка є сталою та відповідно до якої, ефективним способом захисту у таких справах є визнання трудових відносин припиненими, у зв`язку із чим дійшов висновку про те, що позивачем правильно обрано ефективний спосіб захисту. Також, суд приймає до уваги те, що позивач як директор ТОВ «Діел» вчинив необхідних дій щодо свого звільнення, зокрема, шляхом винесення наказу про звільнення, внесення запису до трудової книжки про звільнення із займаної посади на підставі такого наказу. Встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, ознайомлення із вказаною заявою усіх учасників товариства,\~ініціювання позивачем проведення позачергових загальних зборів із винесенням питання звільнення директора на порядок денний, передача печатки, документів уповноваженій особі, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади директора товариства. Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом з тим особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику із метою захисту свої прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про\~визнання трудових відносин припиненими. Невирішення загальними зборами учасників товариства питання про звільнення працівника з посади директора є порушенням його права щодо вільного вибору праці. Факт припинення повноважень директора як посадової особи законодавець пов`язує із моментом внесення відповідного запису до ЄДРПОУ,\~а тому такі висновки суду\~є такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вищенаведене та відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Натомість позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували викладені у позові доводи та вимоги. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 232 КЗпП України\~безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу. Згідно з п. 2 ст. 26 Європейської соціальної хартії: «з метою забезпечення ефективного здійснення права всіх працівників на захист їхньої гідності на роботі Сторони зобов`язуються, консультуючись з організаціями роботодавців і працівників поглиблювати поінформованість, поширювати інформацію про систематичні непорядні або явно негативні та образливі дії щодо окремих працівників на робочому місці або у зв`язку з виконанням роботи, сприяти запобіганню таким діям і вживати всіх відповідних заходів для захисту працівників від такої поведінки». Відповідно до пп. b п. 1 ст. 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять N 111 від 24 червня 1975 року, відповідно до мети цієї Конвенції термін «дискримінація» охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевага, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами. Вказані обставини були враховані позивачем при звільненні. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона позивача заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію сторони відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд вважає правомірними позовні вимоги про порядок, який позивачем був застосований при видачі вказаних наказів та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача, неправомірність дій по відношенню до позивача судом встановлено. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] і ТОВ «Діел» з 17 січня 2020 року у зв`язку із звільненням [PERSON] за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також стягнути з ТОВ «Діел» на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 840 гр. 80 коп. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved