Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] 30.11.2016 року звернулася до суду з позовною заявою до Сусідовицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області, про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що відповідно до заповіту від 19 листопада 2002 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Сусідовицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області, її мама - [PERSON], [INFO], заповіла їй житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Сусідовичі Старосамбірського району Львівської області, і взагалі все те , що буде належати їй на день її смерті, та на що вона за законом буде мати право. У зв»язку з одруженням вона змінила своє дівоче прізвище «[PERSON]» на прізвище чоловіка «[PERSON]». [INFO] року [PERSON] померла. Спадковим майном, яке на день смерті належало [PERSON] на праві особистої власності, є житловий будинок, який заходиться по [ADDRESS] Право власності на вищевказаний будинок підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок від 07.05.1993 року, яким виконком Сусідовицької сільської ради народних депутатів посвідчує, що цілий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] належить селянському двору, головою якого є [PERSON]. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Сусідовицької сільської ради народних депутатів від 30.03.1993 року № 22. Даний будинок зареєстрований на праві особистої власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстром № 302 в Самбірському МБТІ. 06.07.2016 року заявник звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом до Старосамбірської державної нотаріальної контори. На підставі її заяви була проведена реєстрація спадкової справи № 59193120 від 06.07.2016 року, спадкодавець [PERSON]. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, їй листом за підписом нотаріуса від 19.07.2016 року за № 02-14/ 488 було відмовлено, оскільки в свідоцтві на право особистої власності на житловий будинок, яке видане 07.05.1993 року виконкомом Сусідовицьої сільської ради Старосамбірського району, відсутній підпис голови Сусідовицької сільської ради та не поставлено печатку виконавчого комітету Сусідовицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області, в зв'язку з чим їй рекомендовано звернутись в суд для визнання права на майно. Вирішення цього питання позасудово теж не створюється можливим, оскільки на її звернення до Сусідовицької сільської ради Старосамбірського району, їй було відмовлено листом від 01.09.2016 року № 101, так як сільська рада не в змозі завірити свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке було видано 07.05.1993 року на ім'я [PERSON], у зв»язку з тим, що на даний час змінилось керівництво та печатка». Будучи спадкоємцем майна за заповітом після смерті мами, прийняла спадщину, і має право в порядку спадкування за заповітом на набуття у власність належного померлій права власності . Просить визнати за собою право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, по [ADDRESS] після смерті матері, яка померла [INFO] року, і який належав їй згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, виданий 07.05.1993 року на підставі рішення виконкому Сусідовицької сільської ради народних депутатів від 30.03.1993 року №22. Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явилася, про час та місце слухання справи була належно повідомлена, причини неявки суду не відомі, однак, позивач 19.05.2017 року подала заяву в канцелярію суду про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. 08.02.2017 року та 15.05.2017 року позивач в судовому засіданні позовні вимоги також підтримала та дала суду пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяві. Представник відповідача - Старосамбірської міської ради Старосамбірського району Львівської області, [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. 19.05.2017 року від нього в канцелярію суду поступила заява про розгляд справи у його відсутності, позовні виоги позивачки визнає. 08.02.2017 року та 15.05.2017 року представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному об»ємі, просив позов задовольнити. Треті особи, які не заявляєють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, але від них поступили заяви про розгляд справи у їх відсутності, проти вимог позивачки не заперечують. 15.05.2017 року в судовому засіданні позовні виоги позивачки підтримали, просили їх задовольнити. У зв»язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється у їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER], виданого Сусідовицькою сільською радою Старосамбірського району Львівської області 20.07.1963 року, [PERSON] народилася [INFO] року в с.Сусідовичі Старосамбірського району Львівської області. В графі «батько» та «мати» її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мали четверо дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто позивачку, яка у зв»язку з одруженням змінила дівоче прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», в подальшому, 29.01.1988 року з [PERSON] шлюб розірвала (а.с.24). 19.11.2002 року матір»ю позивачки, тобто [PERSON], було складено заповіт, відповідно до якого, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у с.Сусідовичі Старосамбірського району Львівської області, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своїй дочці - [PERSON], грошові вклади, які знаходяться в філії села Сусідовичі №6537/06 Старосамбірського відділення ощадного банку по рахунках [NUMBER], [NUMBER] з відповідними відсотками, компенсаційними виплатами та нарахуваннями, які будуть належати до тих рахунків, та (пай) середньої земельної частки в розмірі 1,93 га (а.с.4). [INFO] року [PERSON] померла(а.с.3). Раніше, відповідно до свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] виданого виконкомом Сусідовицької сільської ради, [INFO] року помер її чоловік - [PERSON](а.с.54). З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №44376389 відомо, що 06.07.2016 року до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи (а.с.6). З наявних у матеріалах справи документах вбачається, що спадщина [PERSON] складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] Згідно роз»яснень пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в п.1 зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Відповідно до ч. 1ст. 1223 право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 2 даної статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. В ч. 5 цієї статті вказано, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття, та ч.1 ст.1270 цього ж кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, позивач має право на спадкування, оскільки у визначений у вищевказаному заповіті, із спадкодавцем разом не проживала(а.с.82), однак, вчасно, в шестимісячний термін після смерті [PERSON], особисто звернулася із письмовою заявою - 06.07.2016 року, в нотаріальну контору про прийняття спадщини(а.с.71). Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч.1 ст. 1297 ЦК Україниспадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що і було зроблено позивачкою 19.07.2016 року (а.с.7). Листом завідуючої Старосамбірської державної нотаріальної контори від 19.07.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що у свідоцтві на право особистої власності на житловий будинок відсутній підпис голови Сусідовицької сільської ради та не поставлено печатку виконавчого комітету Сусідовицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області та рекомендовано звернутися до суду (а.с.7). За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В суді з»ясовано, що підтверджується документально, що 07 травня 1993 року виконавчий комітет Сусідовицької сільської ради народних депутатів видав свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок, в якому посвідчив, що цілий житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] вцілому належить селянському двору, головою якого є [PERSON]. Також в цьому свідоцтві вказано, що воно видане на підставі рішення виконкому Сусідовицької сільської Ради народних депутатів від 30.03.1993 року №22. Зроблено запис, «що будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві особистої власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстром № 302», який завірений печаткою Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризації та підписом начальника цієї установи - [PERSON](а.а32). Проте, дійсно, дане свідоцтво не засвідчено підписом та печаткою голови виконкому Сусідовицької сільської Ради народних депутатів. Однак, з рішення № 22(а.с.55) вбачається, що 30.03.1993 виконавчий комітет Сусідовицької сільської ради, розглянувши виписку з погосподарської книги сільської ради та матеріали, представлені Самбірським МБТІ « Про можливість оформлення права власності селянським та робітничим дворам на житлові будинки» вирішив оформити право власності на житловий будинок селянського двору, що знаходиться в [ADDRESS], головою якого являється [PERSON], Самбірському МБТІ провести реєстрацію будинку та видати власнику свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім»я [PERSON]. Довідкою Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризації від 08.08.2016 року №1315 підтверджується, що будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві особистої власності в цілому за селянським двором, головою якого є [PERSON], свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконкомом Сусідовицької сільської ради 07.05.1993 року на підставі рішення виконкому Сусідовицької сільської ради від 30.03.1993 року №22 (а.с.9). З довідки (а.с.15) вбачається, що виконавчий комітет Сусідовицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області позивачку повідомив про те, що сільська рада не взмозі завірити свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке було видано 07.05.1993 року на ім'я [PERSON], через те, що на даний час змінилося керівництво та печатка (а.с.15). Крім вищевикладеного судом ще встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 120 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року - далі ЦК УРСР) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст.112 цього Кодексу). Відповідно до положень ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена колгоспного двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності намайно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно підпунктів «а» і «б» пункту 6 цієї ж постанови право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. В п.п. «г» п.6 цієї ж постанови зазначено, що згідно із ст.4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо часток члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.85 № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.90 №69, а в подальшому, наказами Міністерства статистики України № 48 від 22.02.1995 року «Про затвердження форм та Інструкції по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів(наказ втратив чинність на підставі наказу Держкомстату№ 234 від 17.07.2000 року), згідно яких, записи щодо суспільної групи господарства в погосподарських книгах свідчили про правомірність забудови і прирівнювались до правовстановлюючих документів, тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. У судовому засіданні документально з»ясовано, чого не заперечували сторони та треті особи, а саме: з виписок погосподарських книг Сусідовицької сільської ради народних депутатів за 1986-1990 роки та 1991-1995 роки(а.с.58,59,95), довідок (а.с.16,92,93,94 ) в будинку [ADDRESS], в тому числі і станом на 01.07.1990 року та 15.04.1991 року, проживали та були зареєстровані [PERSON], [INFO](помер [INFO] року) та [PERSON], [INFO] (а.с.51-52, 58-59); дане будинковолодіння є майном колишнього колгоспного двору; також в цих погосподарських книгах зазначено, а саме: в розділі 111, що будови, які є особистою власністю господарства, є житловий будинок, який побудований у 1963 році, загальна площа якого становить - 77 м2, і розділі 1У - « всього землі ( в сотих гектара)» - 0,32 га, в тому числі під будівлею - 0.1 га; на день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована одна, являлася єдиним і останнім членом колгоспного двору. Станом на час набрання чинності Закону України «Про власність» від 15 квітня 1991 року головою колгоспного двору був , що підтверджується виписками з погосподарських книг за 1991-1995 роки по с. Сусідоичі був [PERSON]. Отже, при таких обставинах, до 15 квітня 1991 року, господарство, яке знаходиться по [ADDRESS] збереглося, по суспільному статусі було колгоспним, після припинення його існування як колгоспного двору, право власності на його майно мають і не втратили: [PERSON] та [PERSON], їх розмір часток були рівними і становили по 1/2 частині у кожного. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, його дітьми, як спадкоємцями першої черги, не було вчинено будь-яких дій щодо прийняття спадщини після смерті батька. Таких доказів судом не було здобуто. А тому при таких обставинах справи [PERSON] стала єдиним власником спірного будинковолодіння, так як в ньому постійно з 1986 року і до дня своєї смерті була зареєстрована та проживала, тобто, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном свого чоловіка - спадкодавця [PERSON].(а.с.92). Технічним паспортом, довідкою (а.с.10-14) встановлений факт існування житлового будинку [ADDRESS] Отже, сукупність всіх цих перерахованих достовірних доказів з огляду на положення ст.328, 380 ЦК України про те, що право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, дає підстави вважати доведеним факт належності на праві власності померлій [INFO] року [PERSON], будинку [ADDRESS] яким користувалася та володіла до смерті. Згідно зі ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Оскільки судом достовірно встановлений факт правомірності набуття спадкодавцем [PERSON] власності на будинок [ADDRESS] а саме: за заповітом, посвідченим секретарем Сусідовицької сільської ради Старосамбірського району І. Гарбера 19.112002 року, [PERSON] заповіла все своє майно дочці [PERSON]; інші діти заповідачки - треті особи - [PERSON] та [PERSON] в 6-ти місячний термін подали в нотаріальну контору заяви про відмову від обов»язкової частки в спадщині після смерті матері (а.с.80,81); третя особа - [PERSON], строк на прийняття спадщини пропустив, в судовому засідані заявив, що він не претендує на спадщину своєї матері, з жодними заявами в нотаріальну контору звертатися не буде, відповідачем не оспорюється право власності позивача на будинковолодіння, то право власності на цей будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - [PERSON], яка померла [INFO] року, слід визнати за [PERSON]. На підставі наведеного,

Outcome: approved