Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє представник [PERSON], звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями і спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, м. Кремінна, пров. Павлівський (минула назва [PERSON]), 1. За вказаною адресою зареєстрований її син [PERSON], [INFO] Однак [PERSON] з 2006 року за вказаною адресою не проживає. Так, відповідач виїхав у невідомому напрямку та добровільно не знявся з реєстрації, участі в утриманні будинку не бере, що перешкоджає позивачу у повноцінній реалізації права власності на зазначений житловий будинок. У звязку з цим позивач вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав. У судове засідання позивач та її представник не зявилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких також зазначили, що позовні вимоги підтримують. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзив на позов також не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач та її представник не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно і обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 28.08.1995, посвідченого державним нотаріусом Кремінської державної нотаріальної контори Луганської області [PERSON], набула права власності на житловий будинок з будівлями і спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, м. Кремінна, пров. Павлівський (минула назва [PERSON]), 1 (а.с. 16-17). Зазначені обставини також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 128806826 від 25.06.2018, виданого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області за № 3793 від 26.06.2018, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (минула назва [PERSON]), 1. У зазначеному будинку також зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], який є рідним сином позивача (а.с. 11). Зазначені обставини також підтверджуються домовою книгою на вказаний будинок (а.с. 13-14). З характеристики умов проживання від 11.06.2018 вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (колишня назва пров. [PERSON]), 1, однак фактично за вказаною адресою не проживає з 2006 року (а.с. 12). З письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] також вбачається, що [PERSON] зі своїм сином [PERSON] не спілкується, останній не проживає за місцем реєстрації з 2007 року (а.с. 34, 36). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: Луганська область, м. Кремінна, пров. Павлівський (минула назва [PERSON]), 1, в якій залишається зареєстрованим її рідний син відповідач [PERSON], місце перебування якого позивачу невідоме та який з 2006 року не проживає за вищевказаною адресою, і що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Враховуючи зазначені\~обставини,\~а також\~той факт,\~що [PERSON]\~не проживає\~за адресою\~своєї реєстрації\~понад рік,\~що підтверджується\~дослідженою в\~судовому засіданні характеристикою умов проживання від 11.06.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved