Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON] виклад позицій заявника та заінтересованої особи 1. 21.05.2018 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті. Заява мотивована тим, що він є рідним братом [PERSON], яка померла 19.03.2016 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим. Він є спадкоємцем [PERSON] за заповітом від 20.10.2014 року на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, розташованої на території Козлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Після смерті сестри [PERSON] він отримав свідоцтво про смерть останньої, у якому зазначено, що місцем державної реєстрації є відділ реєстрації смерті м. Сімферополя департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції [PERSON] Крим, та яке не відповідало вимогам законодавства України, оскільки видане на тимчасово окупованій території України, у звязку із чим змушений був звертатися до суду з заявою про встановлення смерті [PERSON] Але і після встановлення факту смерті [PERSON] оформити спадщину після смерті останньої він не може, так як спадкоємцем за законом сестри повинен бути її чоловік [PERSON], який також помер 13.02.2018 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, про що видано свідоцтво про смерть, у якому зазначено, що місцем державної реєстрації смерті [PERSON] є відділ реєстрації смерті м. Сімферополя департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції [PERSON] Крим Російської Федерації, яке не відповідає вимогам законодавства України, оскільки видане на тимчасово окупованій території, згідно із ст.ст.3, 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». При зверненні до Шаргородського районного відділу ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області щодо видачі свідоцтва про смерть [PERSON], йому було відмовлено у видачі свідоцтва через предявлення ним документу, який не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024. З метою оформлення спадкових прав після смерті сестри [PERSON] просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], що сталася 13.02.2018 року в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим. В судовому засіданні у вступному слові та в заключному слові представник заявника [PERSON] адвокат [PERSON] підтримав заяву, зсилаючись на ті самі доводи. Суду пояснив, що сестра заявника [PERSON] із чоловіком [PERSON] проживали в м. Сімферополь АРК Крим, що на теперішній час є тимчасово окупованою територією України, де і померли: [PERSON] 19.03.2016 року, а [PERSON] 13.02.2018 року. Факт смерті сестри заявника встановлено у судовому порядку Шаргородським районним судом на підставі рішення від 11.07.2017 року. По факту смерті [PERSON] 14.02.2018 року відділом реєстрації смерті м. Сімферополя департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції [PERSON] Крим видане свідоцтво про смерть серії І-АЯ №621979, яке не відповідає вимогам законодавства України, оскільки видане на тимчасово окупованій території із зазначенням, що місцем смерті є м. Сімферополь Республіки Крим Російської Федерації. При житті сестра заявника [PERSON] щороку приїздила в с. Мальовниче, де народилася, а в 2014 році залишила заповіт на його імя, відповідно до якого заповіла йому належну їй земельну ділянку на території Козлівської сільської ради, до якої територіально відноситься с. Мальовниче. Але оформити спадщину після смерті сестри заявник не може через відсутність свідоцтва про смерть [PERSON] Встановлення факту смерті [PERSON] має для заявника юридичне значення, так як необхідне для оформлення спадщини після смерті сестри за заповітом від 20.10.2014 року. 2. Представник заінтересованої особи Шаргородського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не зявився, але 22.05.2018 року від начальника Відділу ДРАЦСу до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника відділу, при розгляді заяви [PERSON] покладається на вирішення суду (а.с.23). ІІ. Заяви, клопотання учасників справи 1. Заявник та його представник заяв та клопотань, повязаних із розглядом справи не заявляли. 2. Представник заінтересованої особи начальник Шаргородського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області [PERSON] надіслала до Шаргородського районного суду заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.23). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 21.05.2018 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] в порядку окремого провадження, відкрито провадження та призначено судове засідання на 22.05.2018 року (а.с.21). 2. В судове засідання для розгляду справи по суті не прибули заявник та представник заінтересованої особи Шаргородського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, у звязку із чим суд, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до ч.4 ст.259 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи у відсутності зазначених учасників справи, враховуючи, що перешкод для розгляду справи немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, відомості про встановлений судом факт, мету встановлення факту, докази, на підставі яких суд установив факт Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] народилася 20.03.1941 року в с. Мальовниче Шаргородського району Вінницької області у сімї [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України від 03.07.2017 року №00018292233 (а.с.8). Заявник [PERSON] народився 21.02.1959 року також в с. Мальовниче Шаргородського району Вінницької області у сімї [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-ЯР №157446 (а.с.7). 03.09.1959 року [PERSON] одружилася із [PERSON] та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище «Рошак», що підтверджується свідоцтвом про одруження серії ІІ-АГ №410568 та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 03.07.2017 року №00018292275 (а.с.9-10). Отже, судом встановлено, що заявник є братом [PERSON], яка перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] [PERSON] померла 19 березня 2016 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим України, що підтверджується рішенням Шаргородського районного суду від 11.07.2017 року та свідоцтвом про смерть серії І-АМ, виданим Шаргородським РВ ДРАЦСу ГТУЮ у Вінницькій області (а.с.13-15, 16). Також, судом встановлено, що 13 лютого 2018 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, що визнано тимчасово окупованою територією України, помер [PERSON]. Так, законодавчим актом, який визначає поняття «тимчасово окупована територія», є Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Згідно із ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. Таким чином, вище вказаним Законом України визначено, що тимчасово окупованою територією є [PERSON] Крим та м. Севастополь, тому м. Сімферополь, де помер [PERSON], відноситься до населених пунктів, які знаходяться на тимчасово окупованій території. Факт смерті [PERSON] 13.02.2018 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим України підтверджується поясненнями представника заявника, а також вказаний факт зафіксований 14.02.2018 року відділом реєстрації смерті м. Сімферополя департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції [PERSON] Крим Російської Федерації, який видав свідоцтво про смерть серії І-АЯ №621979 (а.с.6). При зверненні до Шаргородського районного відділу ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області з приводу державної реєстрації смерті [PERSON] та видачі свідоцтва про смерть зразка держави Україна, заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки ним предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024 (а.с.17). Також судом встановлено, що 20.10.2014 року [PERSON] зробила заповітне розпорядження на випадок своєї смерті на імя заявника [PERSON] (а.с.11), у звязку із чим відсутність свідоцтва про смерть чоловіка [PERSON] [PERSON] є перешкодою у видачі заявнику свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому встановлення факту смерті [PERSON] має для нього юридичне значення. Таким чином, проаналізувавши докази, судом встановлено факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], що сталася 13.02.2018 року в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим України. Відповідно до ст. 9 ЗУ«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] було видано на тимчасово окупованій території України, тому вказане свідоцтво є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Згідно з п.1 розділу 5 «Державна реєстрація смерті» Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть, форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть. Для розгляду справи про встановлення факту смерті у суді відділ державної реєстрації актів цивільного стану на прохання заявника складає письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті, у якій викладає причини неможливості проведення такої реєстрації. Судом встановлено, що надане заявником свідоцтво про смерть [PERSON], видане органом, який створений на тимчасово окупованій території України всупереч законодавству України, а тому не є підставою для реєстрації смерті за правилами ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органом державної реєстрації актів цивільного стану, у звязку із чим відділом ДРАЦСу відмовлено заявнику [PERSON] у державній реєстрації смерті [PERSON] Згідно з пунктами 6, 9 розділу 5 «Державна реєстрація смерті» Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення в судовому порядку факту смерті, звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. Разом з тим, суд вважає, що вказане свідоцтво підтверджує настання смерті [PERSON] V. [PERSON] права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини про встановлення факту, що має юридичне значення, які регулюються нормами ЦПК України. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у порядку окремого провадження. Згідно із ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання (ч.1 ст.316 ЦПК України). Заявник [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області без порушення правил підсудності, встановлених ст.316 ЦПК України), оскільки проживає в [INFO] на вул. Українська, 20. Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (ч.2 ст.319 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.4 ст.317 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. VІ. Висновки суду Аналізуючи норми наведеного законодавства та досліджені судом докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] помер 13.02.2018 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим України, що визначається як тимчасово окупована територія України. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи з вимог ст.77 ЦПК України та практики Європейського суду з прав людини. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Надане заявником свідоцтво про смерть [PERSON] видане органом, який створений на тимчасово окупованій території України всупереч законодавству України, не є підставою для реєстрації смерті за правилами ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органом державної реєстрації актів цивільного стану, але містить фактичні дані про смерть особи, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заявника. Вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справі, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену у рішеннях у справах «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», «Мезер проти [PERSON] Молдова і Росії», «Ілашку і інші проти Молдови і Росії», де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Так, в п.333 рішення у справі «Ілашку і інші проти Молдови і Росії», Європейський суд з прав людини висловив правовий висновок про те, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території внаслідок фактичної ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність і здійснювати юрисдикцію. Вона повинна всіма доступними дипломатичними і правовими засобами із залученням іноземних держав і міжнародних організацій продовжувати гарантувати права і свободи, передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зазначив, зокрема, в п.п.90, 91, 96, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що заявником надано доказ «поза розумним сумнівом», який підтверджує факт смерті [PERSON], що є підставою для задоволення заяви [PERSON] При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Ушаков та Ушакова проти України» від 18.06.2015 року (остаточне 18.09.2015 року), в пункті 78 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою…».

Outcome: approved