Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

I. Стислий виклад позицій позивача, відповідача, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову 1. Позиція позивача 03 червня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Свої вимоги мотивує тим, що з 04 жовтня 2002 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 05 червня 2007 року шлюб з останнім розірвано. Від подружнього життя мають доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з нею та перебуває на повному її утриманні. На даний час [PERSON] досягла повноліття, навчається в Сумському національному аграрному університеті на 1 курсі спеціальності «Маркетинг» факультету економіки та менеджменту денної форми навчання, у зв`язку з чим не має змоги влаштуватись на роботу. Відповідач працює на Тростянецькій фабриці ПрАТ «Монделіс Україна», має стабільний дохід та змогу утримувати дитину. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд постановити рішення про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) на час навчання доньки чи досягнення нею двадцяти трьох років, залежно від того, яка обставина настане першою. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала. 2. Позиція відповідача Відповідач [PERSON] надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що приймає участь у вихованні доньки, постійно спілкується з нею, матеріально допомагає. Заборгованості зі сплати аліментів ніколи не мав. На даний час має іншу сім`ю та на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей. Вказує, що офіційно працює у ТОВ «Ліміт-Карго». Має єдиний дохід у виді заробітної плати, розмір якої залежить від кількості відпрацьованих змін та становить від 6 000 до 10 000 грн на місяць. Вказує, що стягнення аліментів на повнолітню дитину від першого шлюбу, яка продовжує навчання у розмірі 1/4 частини доходу, поставить його у вкрай невигідне становище та не заперечує проти стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, у розмірі 1 500 грн на місяць. Одночасно з відзивом відповідач заявив клопотання про розгляд справи без його участі (а. с. 32-34). 3. Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала. ІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 11 червня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] . Цією ж ухвалою прийнято рішення залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] та розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено на 30 червня 2021 року, з повідомленням сторін, третьої особи. Клопотань від учасників судового процесу про інше не надходило (а. с. 23-24). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що сторони в справі зареєстрували шлюб 04 жовтня 2002 року (а. с. 7) У шлюбі у подружжя народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а. с. 9). 05 червня 2007 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а. с. 8). Згідно з довідкою Марківського старостату від 14 червня 2021 року [PERSON] проживає у [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] , 1987 року народження та дітьми [PERSON] , 2003 року народження та [PERSON] , 2009 року народження (а. с. 29). [PERSON] є студенткою 1 курсу спеціальності «Маркетинг» факультету економіки та менеджменту денної форми навчання СНАУ IV рівня акредитації. Відповідно до наказу №1866-н від 11 вересня 2020 року зарахована на освітній рівень «Бакалавр» за умовами комерційного фінансування. Термін навчання з 15 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року (а. с. 11). Згідно з договором про підготовку фахівців з вищої освіти №62 від 13 серпня 2020 року та додатковою угодою до нього №1 від 21 травня 2021 року загальна вартість навчання становить 68 300 грн. Плата за навчання вноситься щосеместрово (а. с. 12-13). Відповідно до наявної у матеріалах справи квитанції від 31 травня 2021 року позивачем внесено плату за навчання у сумі 8 400 грн (а. с. 14). Разом з цим, третьою особою в справі сплачено вартість проживання у гуртожитку у загальному розмірі 9 360 грн, що підтверджується копіями квитанцій від 14 серпня 2020 року, 09 листопада 2020 року та 26 квітня 2021 року (а. с. 15-17). Крім того судом встановлено, що 20 березня 2015 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (а. с. 41). У другому шлюбі у відповідача народився син [PERSON] , [INFO] (а. с. 39). Згідно з довідкою Тростянецької міської ради Сумської області №2597 від 07 червня 2021 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] , 1991 року народження, сином [PERSON] , 2016 року народження, сином дружини [PERSON] , 2009 року народження та матір`ю [PERSON] , 1959 року народження (а. с. 38). З доданих до відзиву матеріалів також вбачається, що малолітній син відповідача від другого шлюбу [PERSON] відвідує ЗДО «Казка» Тростянецької міської ради з 01 вересня 2018 року по теперішній час, а син дружини від першого шлюбу [PERSON] є учнем 6-Б класу закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Тростянецької міської ради. Батько останнього має заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 червня 2021 року у загальному розмірі 36 048 грн 50 коп. (а. с. 35-37). ІV. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батьків та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до вимог статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Аліментні зобов`язання між батьками і повнолітніми дітьми регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, та спосіб стягнення аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Відповідно до положень статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх працездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (стаття 199 СК України). Вказана норма закону розповсюджує обов`язок батьків надавати утримання повнолітнім дітям на випадки, коли дитина продовжує навчання та вимагає у зв`язку з цим матеріальної допомоги. Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо підстав виникнення обов`язку батьків по утриманню своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Так, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)». Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Стаття 200 СК України передбачає, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. За приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України». Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови ПВС України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, в якому наголошується, що «право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (п. 33 рішення від 21 березня 2000 року у справі «Дюлоранс проти Франції»; п. п. 32 - 35 рішення від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»). Частиною 3 ст. 12, ст .ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. V. Висновки суду Ухвалюючи рішення в справі, суд виходить з системного аналізу вищенаведених норм матеріального права, фактичних обставин справи, поданих сторонами докази та враховує, що після досягнення повноліття донька відповідача [PERSON] - [PERSON] здобуває неповну вищу освіту, у зв`язку з чим продовжує навчання на денній формі за умовами комерційного фінансування, проживає у гуртожитку в іншому місті, власного заробітку не має та перебуває на утриманні матері [PERSON] , яка крім того, має на утриманні неповнолітнього сина від другого шлюбу. Відповідач [PERSON] є молодою (36 років) здоровою людиною, працює, має офіційний дохід у виді заробітної плати, а відтак, зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітню доньку, яка продовжує навчання. Разом з цим, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач одружений, має на утриманні малолітнього сина від другого шлюбу та разом з ним проживає неповнолітній син дружини від першого шлюбу, а також мати, яка є особою пенсійного віку. Таким чином, враховуючи, що тягар доказування своїх вимог та заперечень покладається на сторони, оцінивши надані сторонами докази у сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітньої дитини [PERSON] , яка продовжує навчання у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), починаючи стягнення з 03 червня 2021 року і до закінчення навчання. При цьому суд також виходить із того, що навчання дитини є розвитком її здібностей, необхідним для неї (дитини) та відбувається в її інтересах, а законом передбачений обов`язок обох батьків залежно від можливостей утримувати повнолітню дитину, що продовжує навчання. За таких обставин суд приходить до висновку, що право повнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання, на матеріальне утримання з боку відповідача [PERSON] порушено і підлягає судовому захисту. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2019 року в справі №760/17457/16-ц (провадження № 61-34814св18). У задоволенні іншої частини позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, оскільки всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу). Зі свого боку відповідач не надав суду переконливих доказів неспроможності сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу). VІ Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, стягненню з відповідача до Державного бюджету підлягає судовий збір в сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial