Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] 17 травня 2021 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про встановлення юридичних фактів і стягнення витрат, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що вона з 01 січня 2004 року є пенсіонером і отримує пенсію за віком. 10 лютого 1971 року між нею та [PERSON] укладено шлюб. Весь час, до смерті чоловіка, вони проживали разом за адресою: [ADDRESS] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер. За життя її чоловік плідно працював та отримував високу заробітну плату, а кола пішов на пенсію, то його пенсія значно перевищувала її пенсію та була основним та постійним джерелом засобів до її існування, тому весь час їх спільного проживання з чоловіком і до смерті чоловіка, вона фактично була на його утриманні 27 квітня 2021 року вона звернулась до Управління пенсійного забезпечення відділу перерахунків пенсій № 4 (сервісний центр) ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Ватутіна, 37в, з заявою для призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника, надавши акт про спільне проживання з чоловіком завірений ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» від 25 березня 2021 року. Однак листом від 06 травня 2021 року у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника їй було відмовлено. Встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником пенсії, не є підставою для відмови у встановлені факту перебування на утримані, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Встановлення факту її утримання її ж покійним чоловіком [PERSON] та отримання від нього допомоги, що була для неї основним та постійним джерелом засобів існування необхідно їй для призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Звернення до відповідача ні до чого не призвело, тому їй було відмовлено в оформленні вказаної пенсії і рекомендовано звернутися до суду з питанням встановлення факту спільного мешкання однією сім`єю з чоловіком як годувальником і тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила захистити право позивача як члена сім`ї з чоловіком, встановити факт їх спільного проживання та факт отримання допомоги від чоловіка як годувальника як основного джерела засобу її існування, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, просили розглянути справу за наявними матеріалами без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з 01 січня 2004 року є пенсіонером і отримує пенсію за віком. 10 лютого 1971 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено актовий запис за № 122. Весь час, до смерті чоловіка, вони проживали разом за адресою: [ADDRESS] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер, про шо Покровським районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено актовий запис № 454. За життя її чоловік плідно працював та отримував високу заробітну плату, а кола пішов на пенсію, то його пенсія значно перевищувала її пенсію та була основним та постійним джерелом засобів до її існування. Тому весь час їх спільного проживання з чоловіком і до смерті чоловіка, вона фактично була на його утриманні. 27 квітня 2021 року, вона звернулась до Управління пенсійного забезпечення відділу перерахунків пенсій № 4 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Ватутіна, 37в, з заявою для призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника, надавши акт про спільне проживання з чоловіком завірений ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» від 25 березня 2021 року. Однак листом від 06 травня 2021 року у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника їй було відмовлено з посиланням на Постанову правління пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлене документів для призначення (перерахунку) пенсій» та рекомендовано встановити у судовому порядку факт перебування на утриманні померлого чоловіка [PERSON] . Встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником пенсії, не є підставою для відмови у встановлені факту перебування на утримані, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Непрацездатними членами сім`ї вважаються 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Встановлення факту її утримання її ж покійним чоловіком [PERSON] та отримання від нього допомоги, що була для неї основним та постійним джерелом засобів існування необхідно їй для призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Звернення до відповідача ні до чого не призвело, тому їй було відмовлено в оформленні вказаної пенсії і рекомендовано звернулася до суду з питанням встановлення факту спільного мешкання однією сім`єю з чоловіком як годувальником і тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. В добровільному порядку питання не вирішено і позивач вимушена була звертатися до суду з позовною заявою про захист своїх прав, встановлення факту проживання однією сім`єю, знаходження на утриманні. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] , [INFO] , з 01 січня 2004 року є пенсіонером і отримує пенсію за віком. 10 лютого 1971 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено актовий запис за № 122. Весь час, до смерті чоловіка, вони проживали разом за адресою: [ADDRESS] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер, про шо Покровським районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено актовий запис № 454. За життя її чоловік плідно працював та отримував високу заробітну плату, а кола пішов на пенсію, то його пенсія значно перевищувала її пенсію та була основним та постійним джерелом засобів до її існування. Тому весь час їх спільного проживання з чоловіком і до смерті чоловіка, вона фактично була на його утриманні. 27 квітня 2021 року, вона звернулась до Управління пенсійного забезпечення відділу перерахунків пенсій № 4 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Ватутіна, 37в, з заявою для призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника, надавши акт про спільне проживання з чоловіком завірений ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» від 25 березня 2021 року. Однак листом від 06 травня 2021 року у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника їй було відмовлено з посиланням на Постанову правління пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлене документів для призначення (перерахунку) пенсій» та рекомендовано встановити у судовому порядку факт перебування на утриманні померлого чоловіка [PERSON] . Згідно п. п. 1, 8 постанови Пленуму ВС України № 5 від 31 березня 1995 року «Про сувою практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником пенсії, не є підставою для відмови у встановлені факту перебування на утримані, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. У відповідності зі ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частина другій статті 32 цього Закону. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім`ї вважаються 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Встановлення факту її утримання її ж покійним чоловіком [PERSON] та отримання від нього допомоги, що була для неї основним та постійним джерелом засобів існування необхідно їй для призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.. Відповідно до пункту 9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом). Також Верховний Суд України зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншої особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки з уповноважених органів про спільне проживання та ведення господарства. Відповідно до 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суду надані достовірні докази проживання позивача з померлим чоловіком однією сім`єю тривалий час (свідоцтво про шлюб, паспорт, лист і акт житлової організації, відповідь відповідача), що свідчать про ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, що можуть бути підставою для встановлення такого факту. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Таким чином, доведенню підлягає не лише факт спільного проживання, а і наявність при цьому спільного побуту і взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Зазначені позивачем обставини про спільний з чоловіком бюджет, ведення спільного господарства, пов`язаність спільним побутом і наявність спільних прав та обов`язків, тобто що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, знайшли свого підтвердження вході судового засідання. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги можливу не згоду сторони відповідача з певними положеннях позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. При таких обставинах суд вважає можливим встановити факт спільного проживання позивача з чоловіком та факт отримання допомоги від чоловіка як годувальника як основного джерела засобу її існування. Таким чином позовні вимоги про захист порушеного права, визнання факту спільного проживання позивача з чоловіком та факт отримання допомоги від чоловіка як годувальника як основного джерела засобу її існування в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved