Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані: позивач, мати позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] , який з 2014 року не проживає за даною адресою, так як виїхав на постійне проживання до Російської Федерації. Представник позивача просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з тих підстав, що відповідач не проживає тривалий час у вказаній квартирі і добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, до суду надіслала заяву з проханням розглянути справу у її відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причину неявки в судове засідання суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» від 10 січня 1995 року, копією договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 02.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Хрипуном М.М., зареєстрованого в реєстрі № 1074 та копією договору дарування 2/3 (двох третіх) часток квартири від 02.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Хрипуном М.М., зареєстрованого в реєстрі № 1075. Згідно з довідкою про склад сім`ї, виданою відділом адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку № 9971 від 06 травня 2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з акту про встановлення факту проживання від 19 грудня 2018 року, в квартирі за адресою: [ADDRESS] , крім [PERSON] , 1969 р.н. та [PERSON] , 1938 р.н., фактично ніхто не мешкає з 2014 року і по теперішній час. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 2014 року без поважних причин, тобто більше одного року, суд вважає, що досліджені судом докази, свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову [PERSON] в інтересах [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 18 від 06.05.2019 у сумі 768,40 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved