Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

[PERSON] 14 січня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача тергромади в особі Дніпропетровської міськради, третя особа [PERSON], про визнання права власності в порядку набувальної давності. Позивач у своєму позові посилалася на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2000 року було змінено ідеальні долі в домоволодінні [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, на 30/100 частин домоволодіння; визнано за [PERSON] право власності на 56/100 частин домоволодіння; визнано за [PERSON] право власності на 14/100 частин домоволодіння. На теперішній час [PERSON] померла, її спадкоємці 30/100 частин домоволодіння подарували [PERSON] [PERSON] є тіткою позивача. У 1996 році позивач поїхала в Росію, де знаходилася деякий час, після повернення дізналася, що [PERSON] померла. У 1996 року з дозволу квартального комітету позивач заселилася у належну тітці частину домоволодіння, доглядала за будинком, прибирала, робила необхідні ремонтні роботи. Спадкоємці на належну тітці частину домоволодіння відсутні. Позивач відкрито та безперервно 18 років користується цією частиною домоволодіння. Позивач у своєму позові просила суд визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. Позивач у своїй заяві до суду справу просила розглянути за її відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача тергромади в особі Дніпропетровської міськради у своїх запереченнях на позов у задоволенні позовних вимог позивачу провила відмовити, посилаючись на те, що давнісний володілець повинен довести факт добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості володіння. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутнсітсь у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає, хто є власником майна. За набувальною давністю може бути набуто майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач знала, що 14/100 частин домоволодіння належать [PERSON], тому у даному випадку добросовісність заволодіння нерухомим майном відсутня. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, у своїй заяві від 18 лютого 2014 року позовні вимоги підтримала. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2000 року було змінено ідеальні долі в домоволодінні [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, на 30/100 частин домоволодіння; визнано за [PERSON] право власності на 56/100 частин домоволодіння; визнано за [PERSON] право власності на 14/100 частин домоволодіння (а.с. 5-6). [INFO] року [PERSON] померла (а.с. 32). Згідно відомостей, наданих Другою дніпропетровською держнотконторою, після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 38, 39). З підстав того, що позивач продовжує з часу смерті [PERSON] і до теперішнього часу проживати в спірній частині домоволодіння (а.с. 16), утримує цю частину домоволодіння у належному стані, вона ставить питання про визнання за нею права власності за набувальною давністю. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з наступного. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушений, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тобто, об'єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах. З аналізу ст. 344 ЦК України вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Виходячи зі змісту 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Між тим, в обґрунтування добросовісності володіння 14/100 частинами домоволодіння [ADDRESS] позивач посилалася лише на те, що вона після смерті [PERSON] правомірно зі згоди квартального комітету вселилися в цю частину домоволодіння, після смерті [PERSON] позивач продовжує проживати в ній. Отже зазначені обставини свідчать, що про тимчасовий характер володіння позивачем чужою річчю, при цьому остання була весь час обізнана про те, що ця частина домоволодіння перебуває у власності [PERSON], а тому ніяких правових підстав вважати, що майно було передано їй власником у постійне володіння та користування, немає. Оскільки позивач знала, що 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] знаходяться у власності [PERSON], у власність будь-якої іншої особи вони в порядку, встановленому законом, не передавалися, суд вважає, що користування позивачем таким майном не можна визнати добросовісним. За таких обставин та перелічених вимог матеріального закону, суд вважає, що норми ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, що виникли між сторонами по даній цивільній справі, а тому суд доходить висновку, що у даному випадку відсутні правові підстави для ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог, тому в позові слід відмовити. З урахуванням того, що позивачу у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судовий збір, який було оплачено позивачем при поданні позову до суду, підлягає віднесенню за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed