Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] 15 жовтня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та в ході судового засідання посилалася на те, що [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], 2001 року народження, вона є мамою цієї дитини, позивачка з відповідачем перебували в шлюбі з 02 серпня 1996 року, від цього шлюбу і спільного мешкання народився в них син, а потім цей шлюб через суд було розірвано, разом не мешкають, відповідач участі в вихованні та утриманні дитини не приймав і з нього за рішенням суду стягувалися аліменти на користь матері. Позивачка зараз саме мешкає з [PERSON], виховує і утримує його, відповідач з ними не мешкає, не приймає участі в утриманні і вихованні дитини, він взагалі не бачив сина з моменту його народження і не має намірів бачити його, забирати сина і виховувати та утримувати його. З позивачем у відповідача відношення прохолодні, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, фактично він усунувся від виховання та утримання сина з 2001 року (з моменту народження дитини) і постійно мешкає не з ним. Відповідач не цікавиться своїм сином, матеріальної допомоги на його утримання, крім аліментів (по яким навіть зараз є борг), не надає, обов'язки батька не виконує. Вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням сина [PERSON], тому просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно вказаної дитини, задовольнивши позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами погодився, не заперечував проти обставин і викладеного в них повністю і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи на розсуд суду. Представник третьої особи Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і прокурор в судовому засіданні позов підтримали повністю, не заперечували проти обставин і суті вимог, підтримали висновок, вважали за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача та не заперечували проти задоволення позову в повному обсязі. Представник третьої особи Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду з позовними вимогами погодився, не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного представника третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника третьої особи, думку прокурора, з'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] - [INFO] та [PERSON], [INFO], 02 серпня 1996 року зареєстрували свій шлюб та стали мешкати однією сім'єю, від цього шлюбу і спільного мешкання в них [INFO] народився син [PERSON]. Мешкали вони спочатку сім'єю не тривалий час спільно разом. В зв'язку з погіршенням стосунків, відповідач часто був відсутнім дома, вів антисуспільний спосіб життя, допомоги по мешканню та вихованню і утриманню дитини не надавав, спільне життя сторін розпалося. Стало питання про розлучення і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська шлюб сторін було розірвано, про що позивачка отримала свідоцтво від 06 вересня 2006 року, рішення набрало законної сили. Ще до розлучення батьки вказаного [PERSON] стали мешкати окремо, дитина залишилася мешкати разом з матір'ю, відповідач жодного разу не приходив до дружини і сина, вихованням та утриманням дитини не займався, ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню дитини. Неповнолітній [PERSON] так і залишився мешкати з матір'ю. В серпні 2001 року [PERSON] вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача, цей позов рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2001 року було задоволено, рішення набрало законної сили, видано виконавчий лист і аліменти почали стягуватися, але відповідач і ці аліменти платив не регулярно накопичувалася заборгованість. Позивачка і зараз саме мешкає з [PERSON], виховує і утримує його, відповідач з ними не мешкає, не приймає участі в утриманні і вихованні дитини, взагалі не має намірів повертатися до сина і виховувати та утримувати його. З позивачем у відповідача відношення прохолодні, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, фактично він усунувся від виховання та утримання сина з 2001 року (з моменту народження дитини) і постійно мешкає не з ним. Відповідач не цікавиться своїм сином, матеріальної допомоги на його утримання, крім аліментів (по яким навіть зараз є борг), не надає, обов'язки батька не виконує. Вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням сина [PERSON], що підтверджується довідками та характеристиками з місць навчання та мешкання дитини, актами обстеження житлових умов та інш.. Відповідач ні разу не приходив до сина, належної допомоги на його утримання так і не надає. Позивачка вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з висновком № 5-38-233 від 18 грудня 2014 року органу опіки та піклування виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська з урахуванням інтересів неповнолітнього [PERSON] доцільно позбавлення батьківських прав стосовно нього відповідача, неповнолітній [PERSON] виховується і утримується позивачем, дитина виховується в спокійній і доброзичливій атмосфері, для дитини створені всі умови для всебічного розвитку та навчання. Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що неповнолітній [PERSON] свого постійного доходу не має, знаходяться на утриманні позивача, яка на теперішній час працює, але має низькі доходи, аліменти на утримання дитини від відповідача отримує не регулярні і в мізерній сумі (зараз мається значний борг), вихованням та утриманням дитини займається (позивачка) самостійно. Обставини та вимоги позову повністю визнані відповідачем, його можливі заперечення не обгрунтовані, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об'єктивно нічим не підтверджені. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даного позову та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому запропонованого відповідачем рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволення, відповідач ухиляється від виховання та утримання своєї неповнолітньої дитини. Згідно з ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню, крім вимог про дачу висновку, оскільки цей висновок вже є, питання вирішене. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання з відповідачем стосовно неповнолітнього онука (сина відповідача), а відповідач не довів незаконність дій позивача стосовно себе чи свого сина, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. [PERSON] при подачі позову сплатила судовий збір, тому з відповідача слід стягнути на її корить сплачену суму в розмірі 243 гривень 60 коп.. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та позбавити батьківських прав позивача [PERSON], [INFO], відносно неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії відмовити. Таким чином позовні вимоги знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вважаються обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial