Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON]) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON]), Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - відповідач-2, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Дирекції «Автотранспошта» (далі - третя особа-2, Дирекція «Автотранспошта»), в якому просить стягнути з відповідачів на користь позивача 25 000,00 грн. моральної (немайнової) шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що постановою суду від 16.08.2011 року у кримінальній справі встановлено, що [PERSON] допустив порушення правил дорожнього руху внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода - [PERSON] В результаті ДТП [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості. Також вказаною постановою суду [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію». Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час ДТП була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Завдану позивачеві матеріальну шкоду ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатило в передбаченому чинним законодавством розмірі. Проте, позивач вважає, що їй також неправомірними діями [PERSON] було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 25 000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.01.2014 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Дирекції «Автотранспошта» про відшкодування моральної шкоди та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні 16.01.2014 року [PERSON] надав письмові заперечення на позов в яких просив в позові відмовити, оскільки автомобіль «Фольксваген», державний номер [NUMBER], яким він керував під час ДТП, належить на праві власності Дирекції «Автотранспошта», де він працює водієм, отже, за заподіяну шкоду несе відповідальність третя особа. Також в судовому засіданні 16.01.2013 року письмові заперечення проти позову надав представник Дирекції «Автотранспошта» в яких просив в позові відмовити, оскільки по-перше, особа, яка керувала транспортним засобом не несе відповідальності за заподіяну шкоду перед потерпілим, якщо шкоду заподіяно під час виконання трудових обов'язків на підставі трудового договору, отже, [PERSON] не є належним відповідачем, а відповідальність несе Дирекція «Автотранспошта», де відповідач-1 працює; по-друге, спір за позовом [PERSON] до Дирекції «Автотранспошта» уже був предметом судового розгляду та є рішення суду, яке набрало законної сили, про відмову в позові, отже, позивач не має права повторно звертатись з тим самим позовом з тих самих підстав. Протокольними ухвалами суду від 11.02.2014 року за клопотанням представника позивача, згідно ст. 33 ЦПК України, було замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта», та, згідно ст.ст. 35, 36 ЦПК України, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів [PERSON] (далі - третя особа-1). Також представник позивача в судовому засіданні 11.02.2014 року надав заяву про уточнення позовних вимог в якій просив стягнути на користь позивача з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - відповідач-1) 2 550,00 грн. та з Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» (далі - відповідач-2, ДП «Укрпошта») 22 450,00 грн. 24.03.2014 року в судовому засіданні представник ДП «Укрпошта» надав письмові заперечення на уточнені позовні вимоги, в яких просив в позові відмовити та закрити провадження у справі, оскільки є судове рішення, яке набрало законної сили, ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених в позовній заяві підстав з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11.02.2014 року (а. с. 95-97) та просив їх задовольнити. Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи, в порядку ст.ст. 74, 76 ЦПК України, повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Представники відповідача-2 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували з викладених у письмових запереченнях підстав та просили в позові відмовити. Третя особа1 та представник третьої особи-1 в судовому засіданні просили в позові відмовити, оскільки позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди. Представник третьої особи-2 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи, в порядку ст.ст. 74, 76 ЦПК України, причини неявки суду невідомі. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача-2, третьої особи-1, представника третьої особи-1, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 16.05.2011 року, керуючи автомобілем «Фольксваген», державний номерний знак [NUMBER], рухаючись заднім ходом допустив порушення Правил дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода [PERSON] За наслідками ДТП [PERSON] було спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2011 року у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, останнього було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року. (а. с. 9). Згідно п. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у спричинені шкоди [PERSON] є встановленою та не підлягає доведенню. Відповідно до ч. 3 ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Як визначено ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, шкода, завдана позивачеві з вини [PERSON] підлягає відшкодуванню за рахунок останнього незалежно від вини. Разом з тим, [PERSON] під час скоєння ДТП працював у Дирекції «Автотранспошта» та вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, під час виконання трудових обов'язків, що підтверджується копією наказу № 501-к від 14.11.2008 року про прийняття на роботу, та копією подорожнього листа № 416820 вантажного автомобіля від 16.05.2011 року. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). За таких обставин, відповідальність за заподіяну [PERSON] [PERSON] шкоду несе Дирекція «Автотранспошта», а оскільки вона не є юридичною особою, а є лише відокремленим підрозділом ДП «Укрпошта», а згідно ч. ст. 30 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава, то відповідальність за заподіяну [PERSON] [PERSON] шкоду несе ДП «Укрпошта». Разом з тим, цивільно-правова відповідальність Дирекції «Автотранспошта» у період з 25.07.2010 року по 24.07.2011 року, тобто у період, коли сталась дорожньо-транспортна пригода, була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за типом договору 1, що підтверджується полісом № ВЕ/5468412 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (а. с. 24). Як визначено у п. 15.1 ст. 15 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції Закону від 24.09.2008 року, договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності можуть укладатися на умовах, зокрема, страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, визначеного в договорі страхування, будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах (договір I типу) Як визначено у ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Так, як зазначає позивач в позовній заяві ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатила [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, в передбаченому чинним законодавством порядку. Разом з тим, [PERSON] зазначає, що внаслідок ДТП та встановлення подальшого ступеня втрати працездатності їй завдано також моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 25 000,00 грн. Як визначено у ст.. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, внаслідок ДТП [PERSON] одержала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що встановлено постановою суду та підтверджується Актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, а також копіями довідок про тимчасову втрату працездатності (лікування) потерпілого у дорожньо-транспортній пригоді, виписки з акту огляду МСЕК, довідкою Київської міської клінічної лікарні № 12, випискою з історії хвороби амбулаторного хворого (а. с. 25-29, 8, 9, 5, 4, 13, 16). Після лікування на стаціонарі з 16.05.2011 року по 24.06.2011 року, [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні з 29.06.2011 року по 28.12.2011 року, що підтверджується копіями листків непрацездатності (а. с. 17, 19, 20, 21, 22, 23). Таким чином, внаслідок ДТП були порушені звичайні життєві зв'язки [PERSON], вона вимушена була лікуватись протягом більше ніж півроку, позбавлена була можливості вільно пересуватись, спілкуватись з людьми. Отже, суд вважає, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди, протиправність діяння [PERSON], наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням останнього підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Разом з тим, оцінюючи всі надані позивачем докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню в розмірі 2 550,00 грн. При цьому, суд не приймає до уваги рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20.12.2011 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.03.2012 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до Дирекції «Автотранспошта» Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки вказане рішення було ухвалено у спорі між іншими сторонами та про інший предмет. Як визначено у ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана: з лікуванням потерпілого; з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; із стійкою втратою працездатності потерпілим; із смертю потерпілого. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 22.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Згідно п. 9.3 ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції Закону від 17.02.2011 року, обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 51000 гривень на одного потерпілого. Отже, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відшкодовує [PERSON] моральну шкоду в межах 2 550,00 грн. За таких обставин, оскільки суд дійшов висновку щодо відшкодування [PERSON] моральної шкоди в розмірі 2 550,00 грн., що повністю покривається лімітом відповідальності ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», то позовні вимоги до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а в позові до ДП «Укрпошта» слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як визначено у ст.. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а суд задовольняє позов частково, то з відповідача-1 в дохід Держави підлягають стягненню 243,60 грн. у відшкодування судового збору, пропорційно до задоволених вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial