overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON] 28 січня 2014 року звернулася до суду з заявою про розірвання шлюбу з [PERSON] Вимоги мотивовані засудженням чоловіка вироком суду до позбавлення волі. У судове засідання [PERSON] не з'явилася, просила розглядати справу за її відсутності, надавши відповідну письмову заяву до канцелярії суду. Відповідно до частини другої статті 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заявниця [PERSON] підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити. [PERSON], який відбуває покарання за скоєння злочину в місцях позбавлення волі, відповідно до частини 6 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи через адміністрацію місця відбуття покарання. Вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу [PERSON] визнав, просив шлюб розірвати. Згідно з частиною другою статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 234 ЦПК України справи за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, розглядаються судом у порядку окремого провадження. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 27 жовтня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 206 (а.с.3). Від шлюбу дітей не має. Відповідно до положень статей 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, якій ґрунтується на їх вільній згоді. Вироком Красногвардійського районного суду АР Крим від 11 лютого 2013 року [PERSON] було засуджено за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на п'ять років. За час шлюбного життя подружжя не змогли створити міцної та дружної родини. Шлюбні стосунки фактично припинені з березня 2012 року. Відповідно до частини другої статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що подальше збереження шлюбу [PERSON] та [PERSON] не можливе.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

[PERSON] 28 січня 2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини посилаючись, що вони з відповідачем мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею і знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала і просила задовольнити, про підстави та обставини якого пояснила так, як це викладено в заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, аліменти сплачувати згоден. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом з урахуванням вимог ст. 182 СК України, що при призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю [PERSON] та знаходиться на її матеріальному утриманні. Відповідач [PERSON] з сім'єю не проживає, участі в матеріальному утриманні дитини не приймає, працездатний, має постійне місце роботи та стабільний заробіток, інших утриманців немає. Такі встановлені в судовому засіданні обставини справи та аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновку про те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, тому необхідно стягнути з нього аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку. Оскільки позов задоволено, то в відповідності до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача судовий збір на рахунок держави.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] 28 січня 2021 року пред`явив до [PERSON] позов про розірвання шлюбу, зареєстрованого 6 грудня 2013 року. У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що з відповідачкою вони так і не змогли створити повноцінну сім`ю, між ними виникали непорозуміння та конфлікти, внаслідок чого три роки тому назад вони повністю припинили спільне проживання, на даний час відповідачка проживає у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком. Хоча дітей у них немає, однак [PERSON] відмовляється прибути в органів ДРАЦС для реєстрації розірвання шлюбу. Тому їхній шлюб існує формально, перебування у шлюбі з відповідачкою суперечить його інтересам, відтак розірвання шлюбу є остаточним рішенням. Під час розгляду справи по суті позивач [PERSON] у підтримання позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві та не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про судове засідання, що вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин, відзив не подала і тому суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] , з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Із свідоцтва про шлюб відомо, що сторони зареєстрували шлюб 6 грудня 2013 року (а. с. 8 ). Позивач [PERSON] пояснив, що у січні 2018 року він переїхав проживати окремо, тобто разом із відповідачкою вони разом не проживають і спільного господарства не ведуть. При таких обставинах суд дійшов висновку, що примирення між сторонами не можливе, їх сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 112 Сімейного кодексу України встановлено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи наведене, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, і тому право позивача, передбачене ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, на припинення шлюбних відносин підлягає захисту шляхом задоволення позову про розірвання шлюбу.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

[PERSON] 28 травня 2015р. звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що після смерті матері 11 вересня 2013 року вона в шестимісячний термін звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка складається з земельної ділянки №348 площею 5,2506 га, розташованої на території Кудряшівської сільської ради Кремінсього району Луганської області /Державний акт IV-ЛГ №006585 від 25.03.2002 р./ та земельної ділянки, площею 0,215 га, розташованої на території Кудряшівської сільської ради Кремінсього району Луганської області /Державний акт ІІІ -ЛГ № 021148 від 08.09.2000 р./, а також іншого рухомого та нерухомого майна. Проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки мати за життя право власнасті на вказані земельні ділянки не зареєстровала належним чином. Інших спадкоємців крім неї не має, а тому вона просить суд визнати за нею право власності на земельні ділянки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнає. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст. 1269 цього Кодеку спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту держаної реєстрації цих прав. Докази, які долучені до справи (а.с. 4-13 ) свідчать про наступне. Після смерті 11 вересня 2013 року матері позивачки [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки №348 площею 5,2506 га, розташованої на території Кудряшівської сільської ради Кремінсього району Луганської області та земельної ділянки, площею 0,215 га, розташованої на території Кудряшівської сільської ради Кремінсього району Луганської області. Спадкодавець в установленому законом порядку отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на ці земельні ділянки, але право властності на них не зареєструвала, тому нотаріус відмовив позивачці в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом. Законом в даному випадку не передбачено іншого порядку окрім судового для захисту інтересів позивачки, а тому суд вважає необхідним задовольнити вимоги [PERSON]

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

[PERSON], 28 травня 2015 року звернулась до Любашівського районного суду Одеської області з позовом до Ясенівської сільської ради Любашівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно. В обгрунтування своїх позовних вимог, позивач вказує, що 12 березня 2013 року померла її бабка [PERSON], яка до дня смерті була зареєстрована та проживала в [INFO]. Після смерті бабки залишилось спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в с. Ясеново-2 Любашівського району Одеської області та земельна ділянка площею 2.8280 гектарів. Вона являється спадкоємицею першої черги за законом, так як її мати [PERSON] відмовилась від спадщини на її користь. Позивач фактично своєчасно прийняла спадщину в шестимісячний термін, однак нотаріально не оформила, в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок, тому просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно. Позивач в судове засідання не зявилась, але надала до суду заяву про можливість розгляду справи в її відсутність, свої позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач: Любашівська селищна рада Одеської області, згідно листа просить слухати справу у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають повністю, проти позову заперечень немає. Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого. Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла 12 березня 2013 року (а.с. 6). Після смерті [PERSON], залишилося спадкове майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в с. Ясеново-2 Любашівського району Одеської області по вулиці Мічуріна 29, що підтверджується висновком № 33 від 09.04.2015 року про технічний стан приватного житлового будинку садибного типу, дачного будинку, садового будинку з господарськими будівлями і спорудами та довідкою Ясенівської сільської Ради любашівського району № 269 від 30.03.2015 року по господарська книга № 5 особовий рахунок № 222 (а.с. 14, 17). З свідоцтв про народження видно, що позивачка дійсно є онукою [PERSON] та відповідно до ст. 1265 ЦК України має право на спадщину після її смерті. Позивач своєчасно звернулась до нотаріальної контори з питань оформлення спадщини, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину, а також лист нотаріальної контори, що формити право власності на будинок не можливо, так як відсутні правовстановлюючі документи (а.с. 5, 7). Положенням ч. 1-2 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що позивач успадкувала зазначене спадкове майно, яке є об'єктом права приватної власності, у зв'язку із чим є підстави для визнання за нею права власності на спадкове майно. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

[PERSON] 28 травня 2015 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 гривень 00 копійок, щомісячно, з дня предявлення позову до суду та до досягнення сином повноліття, тобто до 21 грудня 2025 року посилаючись на те, що відповідач не приймає участі в утриманні малолітнього сина. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, визнав факт того, що повинен сплачувати аліменти на малолітню дитину, однак у звязку з тим, що на його утриманні ще перебуває малолітній син [PERSON], [INFO], сплачувати аліменти на малолітнього сина [PERSON], [INFO], має можливість у розмірі біля 500 гривень щомісячно. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 04 серпня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси, про що Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 150 від 18 березня 2010 року (а.с.4, 6). Від шлюбу у сторін є малолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі, актовий запис № 20 від 10 січня 2008 року (а.с.5). На теперішній час відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина, тому позивачка була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів. Суду надані докази, що на утриманні відповідача перебуває ще малолітній син: [PERSON], [INFO]. Згідно з довідкою ФОП «[PERSON]А.» за вих. №0909 від 09.09.2015 року, [PERSON] дійсно працює в ФОП «[PERSON]А.» на посаді слюсаря по ремонту автомобілів, заробітна плата за останні 6 місяців, за період з березня 2015 року по серпень 2015 року включно, становить 16097 гривень 34 копійки (а.с.46). Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При викладених обставинах суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме стягненню з [PERSON] аліментів у твердій грошовій сумі 500 гривень 00 копійок, щомісячно, на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], починаючи з 28 травня 2015 року до 21 грудня 2025 року.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

[PERSON] 28 травня 2018 року звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що з 03 жовтня 1996 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого неповнолітніх дітей не мають. Шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинені з 2017 у зв`язку з різністю поглядів на сімейне життя та зловживання алкоголем з боку відповідача. Спору про поділ майна не має. Вважає збереження сім`ї неможливим, тому просить розірвати шлюб та залишити їй прізвище чоловіка. Позивач у підготовче засідання не з`явилася, у заяві на ім`я суду просить розглянути справу за її відсутністю, позов підтримує. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, у заяві на ім`я суду просить розглянути справу за його відсутністю, позов визнає. Дослідивши матеріали\~справи,\~суд вважає\~за необхідне\~позов [PERSON] задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Докази, які надано до справи, свідчать про наступне. Сторони з 03 жовтня 1996 року перебувають\~ у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10),\~від якого неповнолітніх дітей не мають. Подружні стосунки між сторонами припинені з 2017 року у зв`язку з різністю поглядів на сімейне життя. Сторони спільного господарства не ведуть, спору про поділ майна не заявляють. Клопотань про надання строку для примирення не надійшло, відповідач позов визнав, тому суд вважає, що сім`я розпалася остаточно та шлюб необхідно розірвати, залишити позивачу прізвище « [PERSON] ».\~\~\~\~

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] 28 травня 2019 року звернувся до суду із заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що його батько [PERSON] помер [INFO] на тимчасово окупованій території в м. Голубівка Луганської області, причина смерті хронічна недостатність кровообігу, дегенерація міокарда. Кремінський РВ ДРАЦС відмовив йому у видачі свідоцтва про смерть батька на підставі видачі документу про смерть невстановленої форми на непідконтрольній українській владі території. Тому з метою оформлення спадщини просить\~суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] . Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явився, у заяві на ім`я суду просить справу розглянути за його відсутністю, заявлені вимоги підтримує. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився. Розглянувши матеріали справи, суд вважає за необхідне вимоги [PERSON] задовольнити. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту смерті. Відповідно до\~\~ч.\~1\~ст.\~317\~цього Кодексу заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Докази, які додані до справи, свідчать про наступне. [PERSON] є сином громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця села Слобідка Коростишевського району Житомирської області, який проживав за адресою: вул [ADDRESS] Сімашко, 35, м. Кіровськ / нині м. Голубівка/ Луганської області (а.с. 3-6). Згідно довідки про причину смерті №354 від 25 грудня 2018 року, виданої «Державною установою «Кіровська центральна міська багатопрофільна лікарня» так званої «Луганської народної республіки» (а.с. 7), [PERSON] помер [INFO] , причина смерті хронічна недостатність кровообігу, дегенерація міокарда. Факт смерті [PERSON] в м. Голубівка підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим «Відділом запису актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції так званої ЛНР» (а.с. 8), яке видане на тимчасово непідконтрольній українській владі території, а також фотокарткою з місця поховання. Кремінський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції відмовив у державній реєстрації смерті [PERSON] на підставі видачі медичного документу про смерть невстановленої форми на непідконтрольній українській владі території (а.с. 9). У даному випадку заявник\~ не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, підтвердити наявність юридичного факту для подальшої реалізації своїх спадкових прав. Згідно\~ приписів ч. 4 ст. 317 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved