Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

[PERSON] 01лютого 2019 року звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів на утримання [PERSON] ; звернувся [PERSON] із зустрічним позовом до [PERSON] третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбу з відповідачем. Від цього шлюбу сторони мають двоє дітей - [PERSON] [INFO] та неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який є дитиною інвалідом з народження, важка форма атипічного аутизму, підгрупа А. Починаючи з 2012 р. позивач разом із сином постійно мешкають в Болгарії. Син відвідує Центр для дітей з вадами в м. Санданські, де йому надають спеціалізовану допомогу. У висновках агенства «Соціальної допомоги» м. Санданська зазначено, що опікується дитиною лише матір, батько не приймає участі у вихованні, догляду за дитиною. Позивач зазначає що з боку [PERSON] відбуваються постійні випадки домашнього насилля. В жовтні 2016 року відносини з відповідачем значно погіршилися. Відповідач припинив піклувався про тяжко хворого сина, надавати матеріальну допомогу, займатися лікуванням та вихованням дитини. Виявляв неповагу до позивача, використовував образливі слова, в поведінці проявляв агресію, все це відбувалося на очах сина. Позивач зазначає що 20 жовтня 2016 року [PERSON] в нетверезому стані її побив. 14 серпня 2017 року, без згоди позивача та за її відсутності відповідач викрав особисті речі [PERSON] , документи і документи сина з оселі, в якій мешкали позивач із сином. 07 червня 2018 року відповідач вчинив домашнє насильство. Під час цієї сварки [PERSON] завдав позивачу тілесні ушкодження. 13 червня 2018 року позивачу була видана Постанова про негайний захист від відповідача. В результаті домашнього насилля з боку батька, [PERSON] , позивач з сином опинилися в жахливому положенні, без житла, автомобілю, документів, одягу, взуття, ліків та коштів для існування. На початку січня 2019 року [PERSON] порушив Постанову районного суду м. Санданська від 15 жовтня 2018 року щодо захисту від домашнього насильства. З погрозами та залякуванням намагався потрапити до оселі, в якій знаходився син та старша донька із грудним малюком. За викликом доньки позивача приїхала поліція, затримала [PERSON] , але йому шляхом обману вдалося втекти. Після чергової спроби вчинити насильство в сім`ї, [PERSON] заподіяно істотну психологічну травму сину [PERSON] . Він отримує психологічну допомогу від Агенства Соціальної допомоги. В серпні 2019 року відповідач знову вчинив домашнє насильство. 27 серпня 2019 року позивачу була видана Постанова про негайний захист та заборона відповідачу, [PERSON] наближатись до своєї дружини та свого сина [PERSON] ближче ніж на 500 метрів. Враховуючи викладене, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , стягнути аліменти на утримання дитини та утримання дружини. 22 липня 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В свою чергу відповідач у своєму зустрічному позові вказує, що відповідач переховує від нього сина та незаконно утримує його на території Болгарії, б`є його та знущається. Відповідач зазначив, що позивач приховала від нього спільне майно, та забрала з їхньої квартири нумізматичні старовинні монети. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою [PERSON] у судові засідання. Представник позивача надала до суду заяву, у якій просить розглянути цивільну справу за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи наявні заяви адвоката Моніча О.Ю. про відкладення розгляду справи (а.с. 97, 101), але взяти до уваги такі заяви суд не може, оскільки відповідно до договору про надання адвокатських послуг від 16 липня 2018 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Монічем О.Ю. (а.с. 37-38), цей договір, якщо він не буде достроково розірваний сторонами, діє протягом всього часу здійснення захисту інтересів клієнта, але не більше 12 (дванадцяти) місяців з дня підписання цього договору. Тобто строк дії вищевказаного договору закінчився 06 липня 2019 року, а тому, представляти інтереси [PERSON] адвокат Монич О.Ю. повноважень не має. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З матеріалів справи вбачається, що з 23 квітня 1994 року сторони перебувають у шлюбі (а.с. 22). Судом встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 23). Відповідно до медичного висновку про дитину-інваліда віком до 16 років від 03 вересня 2014 року №7, [PERSON] , [INFO] має діагноз атипічний аутизм (а.с. 24). Згідно із листом начальника Управління соціального захисту населення Соборної районної у м. Дніпрі ради Кожемякіної О.М. від 17 вересня 2018 року № 5509/01-08-01/01-18, [PERSON] перебуває на обліку в управлінні як одержувач соціальної допомоги дітям з інвалідністю з 06 лютого 2006 року (а.с. 25). Стаття 164 СК України встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України одними з підстав для позбавлення батьківських прав є жорстоке поводження з дитиною; ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. В даному випадку встановлено, що рішенням районного суду м. Санданскі від 15 жовтня 2018 року [PERSON] було видано постанову про негайний захист шляхом прийняття наступних заходів: зобов`язати [PERSON] утримуватися від домашнього насильства щодо позивача, заборонити [PERSON] наближатися до позивача ближче ніж на 500 метрів, заборонити [PERSON] наближатися до вхідних дверей оселі, в якій мешкає позивач - [ADDRESS] , ближче ніж на 500 метрів, заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 500 метрів від місць для соціального відпочинку, які позивач відвідує разом із сином, визнати місце проживання дитини, [PERSON] з його матір`ю в оселі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З оглядку на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно жорстоко поводиться із сином, [PERSON] , [INFO] , чинить проти нього насилля, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню свого сина [PERSON] , [INFO] , свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан його здоров`я, хоча мав би це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ніякого інтересу до сина не проявляє. За таких умов, суд доходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини. В той же час, серед правових наслідків позбавлення батьківських прав, відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; При визначені розміру аліментів, який відповідач має сплачувати позивачу на утримання їх дитини, суд враховує положення ст. 182 та ст. 183 Сімейного кодексу України, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про можливість стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивача з 01 лютого 2019 року. Згідно із ст. 88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина. Враховуючи наведене, слід дійти до висновку про можливість задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання у розмірі 1/6 від усіх видів доходу відповідача протягом всього часу проживання [PERSON] з дитиною з інвалідністю, починаючи стягнення з 01 лютого 2019 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial