Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

[PERSON] 14 серпня 2019 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна Ірина Олександрівна, про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов, з урахуванням уточненої позовної заяви від 08 жовтня 2020 року, обґрунтовано тим, що [PERSON] є сестрою [PERSON] та донькою [PERSON] і [PERSON] . Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилася спадщина, зокрема, на Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємці [PERSON] : донька [PERSON] , син [PERSON] та дружина [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом кожний по 1/6 вищевказаного домоволодіння. 07 червня 1999 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено мирову угоду, затверджену Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, щодо отримання позивачем компенсації за свою частку майна в розмірі 1000 доларів США від [PERSON] [INFO] помер брат позивача [PERSON] , дружиною якого є відповідач [PERSON] . Позивач дізналася, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 22 травня 1990 року шлюб між її батьками було розірвано, тобто на час смерті [PERSON] . [PERSON] не була його дружиною, а, отже, і спадкоємцем. На підставі викладеного [PERSON] просить визнати недійсним свідоцтво на спадщину за законом, видане Другою дніпровською державною нотаріальною конторою 23 серпня 1996 року по справі №569/96, зареєстроване в реєстрі за №4-2537, зареєстроване 26.11.1996 року в БТІ м. Дніпропетровська під №362-90 на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та визнати право власності на ј частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька, [PERSON] , померлого [INFO] Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. 24 вересня 2019 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив по позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень представник зазначив, що позивач не могла не знати 29 років про розірвання шлюбу між її батьками, оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом видане 23 серпня 1996 року, тому строк позовної давності сплинув. Окрім того, у відзиві вказано, що неправомірною є вимога позивача щодо визнання за нею права власності на ј частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки 1/6 частину з цієї ј частини позивач вже отримала як спадкоємець за законом та вільно розпорядилась нею, уклавши мирову угоду з [PERSON] . Доказів щодо невиконання угоди відповідачем позивач не надала. До того ж, як зазначено у відзиві, спірне домоволодіння з 13 липня 2000 року повністю належало [PERSON] . Також представником відповідача [PERSON] подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2020 року та 30 червня 2020 року витребувано докази з Другої дніпровської державної нотаріальної контори та з Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, закінчено підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. в судове засідання не з`явилася, у заяві просила проводити розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи: Другої дніпровської державної нотаріальної контори просив судове засідання проводити за її відсутністю. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. У ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11 жовтня 1952 року (а.с.11) та згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між ними розірвано 22 травня 1990 року (а.с.15), що також підтверджується випискою з рішення Ленінського районного народного суду м Дніпропетровська від 22 січня 1990 року (а.с.16). [INFO] [PERSON] помер (а.с.10). Ѕ частина домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 серпня 1996 року Другою дніпропетровською державної нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2535, належала [PERSON] (а.с. 153). Інша Ѕ частина вказаного будинку, на яку відкрилася спадщина після смерті [PERSON] , належала йому на підставі договору забудови, виданого ленінським РКХ м Дніпропетровська 22 червня 1959 року та посвідченого Третьою дніпропетровської ДНК 25 червня 1959 року за № 1-3832 (а.с.148-149). Вищезазначене спадкове майно в рівних частках, а саме по 1/6 частині домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , отримали: [PERSON] та син спадкодавця [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 23 серпня 1996 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2537 (а.с.154), а також [PERSON] , що підтверджується додатковим свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 12 липня 1997 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за № 4-1967 (а.с.157). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 1999 року, затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за позовом про поділ домоволодіння в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, відповідно до умов мирової угоди визнано право власності на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] , яка раніше належала [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 12 липня 1997 року, виданого Другою державною нот конторою м. Дніпропетровська, реєстр № 4-1967; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму еквівалентну 1 000 доларів США за 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] шляхом передачі суми еквівалентної 500 доларам США в момент підписання мирової угоди та суми еквівалентної 500 доларам США в строк до 01 січня 2000 року (а.с.182). Доказів щодо оскарження вказаної ухвали суду позивачем не надано. 13 липня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] 5/6 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.47). 25 січня 2019 року [PERSON] , якому вищевказане домоволодіння належало повністю, помер (а.с.31). Відповідач [PERSON] є дружиною [PERSON] відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.32). У позові [PERSON] просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 23 серпня 1996 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2537, посилаючись на те, що [PERSON] на час відкриття спадщини не була дружиною спадкодавця [PERSON] , а отже і спадкоємцем першої черги. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкування здійснюється за заповітом і за законом. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , останній заповіт за життя не склав. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Виходячи зі змісту вказаних норм закону, спадкоємцями [PERSON] були його діти: [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] , шлюб між якою та спадкодавцем було розірвано в 1990 році, до спадкоємців першої черги не належала. Отже, отримала свідоцтво про право на спадщину без правових підстав. Тому позов в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним щодо спадкоємця [PERSON] суд вважає обґрунтованим. Однак, щодо вимоги позивача визнати за нею право власності на ј частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Виходячи з того, що спадкоємцями першої черги після [PERSON] були лише його діти, таким чином, дітям належить по Ѕ частині спадку, а отже, [PERSON] ј частина спірного домоволодіння. Як встановлено судом, 12 липня 1997 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на 1/6 частину спірного домоволодіння та розпорядилася ним, уклавши мирову угоду, затверджену ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 1999 року. Тобто 1/6 частина будинку, що є 2/3 частинами від ј частини будинку була вже отримана [PERSON] у спадок та позивач нею вже розпорядилася. Вищезазначена мирова угода не є предметом спору в даній справі. Враховуючи викладене, право власності на ј частину не може бути визнано за [PERSON] , тому обґрунтованим є вимога щодо визнання права власності за [PERSON] на 1/12 частину спірного домоволодіння. Однак, представником відповідача [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що свідоцтво про право на спадщину, яке позивач просить визнати недійсним видано у 1996 році, у зв`язку із чим строк позовної давності для звернення до суду з позовом пропущено. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальний строк позовної давності 3 роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У позові [PERSON] зазначила, що дізналася про розірвання шлюбу між батьками, розбираючи документи матері для її звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , який помер [INFO] , тому вважає, що строк позовної давності не пропущено. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що між нею та [PERSON] дійсно було розірвано шлюб у 1990 року, про що їх дітям: [PERSON] та [PERSON] , родичам та знайомим було відомо. [PERSON] повідомила суду, що після розірвання шлюбу говорила про це своїм дітям. Таким чином, твердження позивача, що про розірвання шлюбу між батьками їй стало відомо випадково тільки після підготовки документів матері для прийняття спадщини після [PERSON] , спростовано в судовому засіданні. Враховуючи викладене, строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду сплив у 1993 році, з позовом [PERSON] звернулася до суду лише 14 серпня 2019 року, тому суд на підставі ст. 267 ЦК України відмовляє в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23 серпня 1996 року по справі №569/96 зареєстрованого в реєстрі за №4-2537, зареєстрованого 26.11.1996 року в БТІ м. Дніпропетровська під №362-90 на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та визнання права власності на ј частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька, [PERSON] , померлого [INFO] . Щодо заяви відповідача [PERSON] про визнання позову суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову ухвалює рішення про задоволення позову лише за наявності для того законних підстав та якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи, що законні підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а також те, що його задоволення порушить права інших осіб, а саме спадкоємців [PERSON] , суд не приймає визнання позову відповідачем [PERSON] . У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви в розмірі 1 768,40 грн., слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed