Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

[PERSON] 08.08.2018р. звернулась в своїх та інтересах малолітніх дітей до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, у якому просить суд усунути їй та її дітям перешкоди в користуванні майном, а саме домоволодінням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом їх вселення до нього, а також заборонити відповідачам чинити перешкоди у користуванні житлом. Позовна заява мотивована тим, що позивач та її діти зареєстровані у вищевказаному домоволодінні з дозволу його власника, а саме відповідача у справі [PERSON], проте остання разом з донькою, матір'ю позивача, через деякий проміжок часу почали чинити [PERSON] та її дітям перешкоди у користуванні спірним майном. [PERSON] та її представник надали суду заяву, у якій просять суд справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з'явилась, проте матеріали справи містять від неї заяву, у якій вона просить справу розглядати за її відсутності, а також відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач та її діти у спірному домоволодінні не проживали. [PERSON] надала суду заяву, у якій просить суд справу розглядати за її відсутності, а також відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 04.06.1988р. держаним нотаріусом Якушевою Г.С., [PERSON] є власником Ѕ частини домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] (а.с.64). Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка є матір'ю позивача у справі, мають право на частину спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], а саме Ѕ частки домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] (а.с.65). Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно з ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи та поквартальної картки у вказаному домоволодінні з дозволу [PERSON], зокрема, зареєстровані її онука [PERSON], позивач у справі, зі своїми неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], (а.с.9-10). За змістом ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що відповідачі чинять перешкоди у праві користування позивачем та її дітьми спірним домоволодінням, внаслідок чого вони вимушені проживати в незадовільних для дітей умовах, що підтверджується повідомленням з Новокодацького ВП ДВП ГУ НП України в Дніпропетровській області (а.с.12). За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачу та її дітям перешкоджають у вільному користуванні домоволодінням за адресою: [ADDRESS], оскільки члени сім'ї власника будинку мають право на вільний доступ до нього. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними установами,що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Враховуючи вищевказане, а також те, що члени сім'ї власника житла мають право вільно користуватись жилим приміщенням, беручи до уваги, що малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання та проживають зі свою матір'ю, суд доходить висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved