Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач) в особі свого представника, адвоката Ігнатенка О.О., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , (далі - відповідач) про стягнення боргу з урахуванням відсотків за користування коштами та трьох відсотків річних, в якому вказав, що передав останньому грошові кошти у розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) доларів США, на умовах укладеного між ними договору позики від 12.07.2017 року у вигляді розписки. За умовами договору, відповідач зобов`язався повернути позику до кінця 2017 року, тобто до 31.12.2017 року з урахуванням 5% на місяць, однак зобов`язання не виконав, позику не повернув. Враховуючи наведене позивач просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики у розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) доларів США; 21866 (двадцять одна тисяча вісімсот шістдесят шість) доларів США 66 центів - 5% на місяць за користування коштами за умовами договору за період з 12.07.2017 року по 31.12.2017 року; 7159 (сім тисяч сто п`ятдесят дев`ять) доларів США - 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 01.01.2018 року по 05.05.2020 року. Ухвалою суду від 09.06.2020 року позовну заяву [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд ухвалено справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.08.2020 року. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі від 09.06.2020 року, копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 06.07.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення №0800105015417-0800105030696 (а.с. 15). Відповідно у встановлений судом строк, з урахуванням п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України (в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020 року), яким процесуальні строки, визначені Кодексом та встановлені судом, продовжуються на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не надав. Поряд з тим, 17.07.2020 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-ІХ від 18.06.2020 року, відповідно до якого процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції згаданого вище Закону України №540-IX від 30.03.2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06.08.2020 року (включно). Протягом цього 20-денного строку учасники справи мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Проте, протягом зазначеного 20-денного строку відповідач не заявляв до суду клопотання про продовження йому процесуального строку, встановленого судом, для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 11.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 31.08.2020 року. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Ігнатенко О.О., позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, заперечуючи факт отримання ним коштів. Крім того, у судовому засіданні 31.08.2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, який судом до розгляду не прийнято, виходячи з того, що він поданий поза межами строку, встановленого судом для подання відзиву. Так, відповідно до вимог ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. 12.07.2017 року відповідач [PERSON] взяв у позивача [PERSON] 80000 (вісімдесят тисяч) доларів США, про що написав йому боргову розписку. Згідно цієї розписки відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти до кінця 2017 року, тобто до 31.12.2017 року з урахуванням відсотків (5% на місяць) - (а.с. 5). Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У частині 1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 2 ст. 527 ЦК України виконання зобов`язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням зокрема трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із розписки, підписаної [PERSON] вбачається, що він взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США до кінця 2017 року, тобто до 31.12.2017 року з урахуванням відсотків (5% в місяць) -(а. с. 5). Таким чином, зобов`язання з повернення коштів позивачу [PERSON] , [PERSON] підтвердив своїм підписом. Крім того в розписці відповідач власноруч зазначив про те, що грошові кошти отримав в повному обсязі. Відповідач про проведення судової експертизи з метою встановлення справжності підпису у розписці, не клопотав. Відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати про відсутність зобов`язань з повернення грошових коштів. Так, судом встановлено, що позивач умови договору виконав, передав відповідачу кошти у розмірі 80000 доларів США. В свою чергу відповідач порушив умови договору, в обумовлений договором строк позику та відсотки за її користування не повернув. Вказані обставини підтверджуються розпискою від 12.07.2017 року, яка за своєю суттю є документом про отримання в борг грошових коштів, який видається боржником кредитору за договором позики. Доказів повернення позики та відсотків, обумовлених договором (5% на місяць), відповідачем суду не надано. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 80000 доларів США, суми позики, а також 21866 доларів США 66 центів - відсотків (розраховані за період з 12.02.2017 року по 31.12.2017 року), відповідно позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення боргу в іноземній валюті, суд виходив з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу 373/2054/16-ц, відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 щодо стягнення валютного боргу в гривневому еквіваленті дійшла таких висновків «із аналізу діючих правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07. 2018 року в справі N 14-134цс18. Також відповідно до ч. 1 ст. 1050 та ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Так Велика Палата розтлумачила положення частини другої статті 625 ЦК України: при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у гривні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тож, суд приймає розрахунок позивача про розмір 3% річних за період з 01.01.2018 року по 05.05.2020 року у розмірі 7159,00 доларів США. Судові витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України у розмірі 10510,00 грн., пропорційно до задоволених вимог, та який було сплачено позивачем у максимальному розмірі, зважаючи на ціну позову.

Outcome: approved