Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

[PERSON], в особі представника [PERSON], звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування Будинком [ADDRESS] (надалі - Домоволодіння). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником Будинку. У вказаному Буднику з 26.02.2005 року зареєстрований її колишній чоловік, тобто відповідач, який з 2013 року фактично там не проживає. Реєстрація відповідача у Будинку порушує права позивача, як власника майна щодо вільного користуватися ним, та перешкоджає їй оформити субсидію на пільги при оплаті комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним Домоволодінням. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. ст. 391, 405 Цивільного кодексу України. Прийнявши участь у судовому засіданні, представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та додатково вказав на те, що позивач є власником Будинку та прилеглої до нього земельної ділянки, про що свідчать наявні у справі доказові матеріали, видані на ім'я позивача. З вищенаведених підстав представник позивача вважає, що позивач наділена правом вибору на проживання в ньому інших осіб, в тому числі і відповідача, який понад один рік у Будинку не проживає, не бере жодної участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. За наведених обстави, просив задоволити позов у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні підтвердивши факт своєї відсутністю по місцю реєстрації понад один рік, позовні вимоги не визнав та пояснив, що позбавлений можливості проживати у будинку, оскільки позивач та їх спільний син виганяє його з Будинку. При цьому ствердив, що Будинок побудований за їх спільні з позивачем кошти, у період перебування у шлюбі, тому вважає, що має повне право на користування вказаним об'єктом нерухомості. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що Домоволодіння є спільною сумісною власністю сторін, добудоване під час їх спільного проживання, тому і після розірвання шлюбу відповідач не може бути позбавлений права користування майном, а факт відсутності відповідача по місцю реєстрації понад рік не може слугувати підставою для задоволення позову з урахуванням положень постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно з наявними у справі доказовими матеріалами справи (копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2005 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2005 року та довідки ТОВ «МРБТІ та ЕО» від 15.02.2005 №187/3, а.с. 7, 8, 9), Будинок належить на праві приватної власності [PERSON]. Також, на підставі рішення голови Ключарківської сільської ради від 23.07.1993 року [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку під будівництво житлового будинку в [ADDRESS] (а.с. 28). Реєстрація відповідача у Будинку підтверджується даними будинкової книги, довідки виконкому Ключарківської сільської ради Мукачівського району від 12.01.2016 року, а також листом Мукачівського РС ГУ ДМС України в Закарпатській області від 01.02.2016 року №26/221 (а.с. 10-11, 14, 20). Поряд з цим, дані акту державної технічної комісії про приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Ключарківської сільської ради Мукачівського району від 15.11.2014 №111 (а.с. 29) Будинок було побудовано у період з 1995 по 2004 р.р. В свою чергу, сторони по справі перебували у шлюбі з 1992 по 2008 р.р (цивільна справа №2-2739/08, а.с. 5; цивільна справ 303/386/16-ц, а.с. 12). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що є власницею Будинку, що, в свою чергу, надає їй право для визнання відповідача таким, що втратив право користування ним, з огляду на його відсутність по місцю реєстрації понад рік. Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, суд виходить з того, що положеннями частин першої, третьої та четвертої ст. 368 Цивільного кодексу України та передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В свою чергу, ст. 57 Сімейного кодексу України визначає перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, це майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Також, і в ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, норми якого діяли у періоді будівництва Будинку, вказано, що до спільної сумісної власності подружжя відноситься майно, нажите подружжям за час шлюбу. При цьому, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В абзаці другому п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 17, 34 постанови від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» звернув увагу судів на те, що розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). За результатами судового розгляду справи, судом встановлено, що спірний об'єкт нерухомості був побудований (набутий) у періоді перебування сторін у шлюбі, тому вони мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, і факт тимчасового непроживання відповідача у будинку не може стати підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним об'єктом нерухомості, оскільки право спільної сумісної власності на майно не може залежати від періоду відсутності співвласника у такому майні. Також і зазначення у наявних у матеріалах справи правовстановлюючих та реєстраційних документах відомостей відносно того, що власником Будинку є позивач не може свідчити про втрату відповідачем прав на майно, яке було набуто у періоді перебування сторін у шлюбі. За наведених обставин, суд позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed