Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

[PERSON] (далі - заявник) звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території, посилаючись на те, що [INFO] у м. Донецьк, розташованому на території, непідконтрольній державній владі України, помер його брат громадянин України [PERSON] , [INFO] , і був похований на кладовищі смт Зуївка м. Харцизьк. Причина смерті: набряк легенів, атеросклеротична хвороба серця, гіпертонічна хвороба. Зі свідоцтвом про смерть від 09 грудня 2019 року, актовий запис № 303 серії [NUMBER] , виданим відділом РАГС Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької народної республіки на тимчасово окупованій території, заявник 05.02.2020 звернувся до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Петропавлівському району та місту Першотравенськ Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро ), для реєстрації смерті брата [PERSON] , але заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті брата через те, що для підтвердження факту смерті заявник пред`явив документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Посилаючись на ст.ст. 293, 315 - 317, 430 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, заявник просить суд встановити факт смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , громадянина України, місце народження: селище Зуївка міста Харцизьк Донецька область, Україна, адреса зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] ; як тимчасово переміщена особа проживав за адресою: [ADDRESS] , який помер [INFO] , причина смерті: набряк легенів, атеросклеротична хвороба серця, гіпертонічна хвороба та допустити негайне виконання рішення. Заявник в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, у якій підтримав заяву та просив суд її задовольнити. Заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Петропавлівському району та місту Першотравенськ Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро ) в судове засідання представника не направила, подала заяву про розгляд справи без участі її представника. Вивчивши заяву та додані до неї заявником докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. В п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 зазначено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Це роз`яснення відповідає змісту ч.2 ст.319 ЦПК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі, зокрема, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. За приписами ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно з п.8 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно до ст. 18 цього Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території; гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Відповідно до п.11 ч.1 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Судом встановлено, що заявник є громадянином України, [INFO] , що підтверджується паспортом серії [NUMBER] , виданим 09.01.2001 Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області. Заявник є братом померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , виданим 28.06.1972 Зуївським селищним РАГС м. Харцизька Донецької області, та свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданим 06.05.1960 Зуївським селищним РАГС м. Харцизька Донецької області, в яких батьками [PERSON] та [PERSON] записані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; як тимчасово переміщена особа проживав за адресою: [ADDRESS] , помер у м. Донецьк, Україна, що підтверджується паспортом померлого серії [NUMBER] , виданим 28.01.2002 Кіровським МВ УМВС України в Донецькій області, довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 22451, виданою управлінням соціального захисту населення Мирноградської міської ради. [PERSON] помер [INFO] у Калінінському районі м. Донецьк, причина смерті: набряк легенів, атеросклеротична хвороба серця, гіпертонічна хвороба. Заявник поховав брата на кладовищі смт Зуївка м. Харцизьк, що підтверджується світлинами могили померлого на кладовищі. При цьому суд вважає допустимими доказами в сенсі ч.1 ст.78 ЦПК України і бере до уваги лікарське свідоцтво про смерть № 4734 від 18.02.2020, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 09.12.2019, свідоцтво про поховання серії АА № 033401 від 07.12.2019, виходячи з такого. Смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затверджених Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07 листопада 2014 року № 1085-р, та відповідно до положень Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 року м. Донецьк Донецької області України відноситься до тимчасово окупованої території України, а тому на зазначені правовідносини поширюються встановлені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, передбачені ст.317 ЦПК України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. 05.02.2020 за вих. № 81/20.11-149 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Петропавлівському району та місту Першотравенськ Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро ) відмовлено заявнику у проведенні державної реєстрації смерті його брата [PERSON] через те, що для підтвердження факту смерті заявником пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення зазначеного факту необхідно заявнику для державної реєстрації смерті матері, що тягне за собою настання правових наслідків у вигляді отримання права на допомогу на поховання, спадщину, пенсію тощо. Таким чином, з метою захисту законних прав та інтересів заявника, який є громадянином України, враховуючи, що заявник не має можливості іншим способом захистити своє право, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті брата заявника [PERSON] в певний час і в певному місці.

Outcome: approved