Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє її представник - адвокат Олійник О.А., який діє на підставі ордеру виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» звернулась до суду з позовом шляхом пред`явлення позову до [PERSON] , який в подальшому уточнила та просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно за минулий час, а саме за період з липня 2010 року по день звернення до суду з позовною заявою про стягнення аліментів: стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 07 серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 3 серпня 2003 року по листопад 2009 року [PERSON] проживала однією сім`єю та перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] . [INFO] у сторін по справі народилась дитина - [PERSON] . Спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на сумісне життя та байдужість відповідача з приводу виховання та утримання спільної дитини. Фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені в листопаді 2009 року. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 09 червня 2010 року визначено чено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач стверджує, що весь цей час вона створює умови для нормального розвитку та відпочинку дитини, в той час як відповідач ухиляється від покладеного на нього відповідно до ст.. 180 СК України обов`язку утримувати свою дитину. Крім того, відповідач не виявляє бажання спілкуватись з дитиною. Відповідач інших дітей не має, його матеріальний стан дозволяє сплачувати аліменти без суттєвого позначення на власному рівні життя, він є фізично здоровою працездатною особою, наразі займається господарською діяльністю, є фізичною особою підприємцем - керівником ПФ «ФАВОРІТ» та ПФ «Стандарт». Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачу на праві власності належить декілька об`єктів нерухомого майна. Щодо вимог про стягнення аліментів за минулий час позивач вважає за необхідне повідомити суду наступне. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин відповідач не приймав участі у вихованні спільної дитини та у матеріальному її забезпеченні, не проявляв ініціативи стосовно спілкування з дитиною, відмовляв позивачу у відповідь на її звернення з приводу надання матеріальної допомоги для забезпечення інтересів дитини, не надавав дозволу для виїзду дитини за кордон. За інформацією, що є у позивача, відповідач з 2010 року проживає у Республіці Казахстан та здійснює там свою господарську діяльність, пов`язану із виробництвом ювелірних виробів та їх реалізацією. В Україну відповідач повертається декілька разів на рік для вирішення питань, пов`язаних із власною господарською діяльністю. При цьому, однією з важливих передумов переїзду відповідача на постійне місце проживання до іншої країни є ініціювання кримінального провадження правоохоронними органами відносно відповідача у зв`язку з виявленими в його господарській діяльності порушеннями закону. За період з моменту виїзду на постійне проживання за кордон по день звернення із даною позовною заявою відповідач декілька раз телефонував позивачу з прихованих номерів. Єдиною причиною цих дзвінків позивач вважає піклування про власну господарську діяльність та уникнення кримінальної відповідальності, оскільки, перший час позивача регулярно турбували співробітники МВС, СБУ та ДФС с вимогами надати пояснення щодо точного місцезнаходження відповідача, особливості його бізнесу та з інших питань, що прямо чи опосередковано були пов`язані з кримінальними провадженнями відносно відповідача. Питання щодо виховання та матеріального забезпечення дитини відповідача не цікавили взагалі, на будь-які вмовляння позивача надати матеріальну допомогу відповідач відповідав повним ігноруванням. Наразі позивач позбавлена можливості спілкуватись з відповідачем з приводу вирішення питання сплати аліментів на спільну дитину через відсутність з ним засобів зв`язку. Позивач вважає, що переховування відповідачем свого місця проживання в даному випадку можна визначити як «ухилення» від сплати аліментів. Отже, позивач не мала змоги жодним чином отримувати від відповідача матеріальну підтримку у вихованні спільної дитини, хоча і вживала всі можливі заходи щодо отримання аліментів з відповідача, у зв`язку з чим вона звертається до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів щомісячно за минулий час з липня 2010 року по день пред`явлення цього позову та щомісячно починаючи із дня пред`явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2019 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 липня 2020 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову, яка подана в порядку ч. 5 ст. 49 ЦПК України з наданням доказів відправлення копії відповідачу, прийнята відмова адвоката Олійника О.А. від розгляду клопотання про витребування доказів та заяви про допит свідків. 04 лютого 2020 року відповідачем [PERSON] наданий відзив на позов, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на минулий час у повному обсязі, позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини визнав частково - в частині стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття, в задоволенні іншої частини позову просив відмовити. При цьому відповідач зазначив, що матеріальну допомогу на утримання дитини [PERSON] він надає в добровільному порядку, що тривалий час влаштовувало позивача, оскільки жодні спроби до подання зазначеного позову з приводу вирішення питання щодо стягнення аліментів в примусовому порядку позивач не здійснювала. Зміст позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий час не конкретизовано, зокрема, позивачем не визначена сума розміру аліментів, які вона бажає стягнути на свою користь у твердій грошовій сумі на утримання дитини з відповідача. Відповідач звертає увагу на те, що підприємницьку/господарську діяльність він не здійснює, ПРИВАТНА ФІРМА «ФАВОРИТ», ПРИВАТНА ФІРМА «СТАНДАРТ» як юридичні особи припинені в результаті ліквідації, діяльність фізичної особи-підприємця [PERSON] припинена, відповідно до податкових декларацій платника єдиного податку особи-підприємця [PERSON] за період 2019-2020 обсяг доходу складає «0» гривень. Перебування у власності земельних ділянок не може впливати на визначення розміру аліментів, оскільки ніякого матеріального доходу вони не приносять. Відповідач наголошує на тому, що інших доказів щодо його матеріальної спроможності сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі не надано, як і не надано обґрунтування заявленого розміру аліментів. Посилання позивача на те, що відповідач ухиляється від виконання обов`язку щодо утримання дитини спростовується квитанціями про грошові перекази, що підтверджує надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання сина в добровільному порядку. 04 червня 2020 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що відповідач жодним чином не спростовував доводи наведені позивачем на обґрунтування позиції щодо стягнення аліментів за минулий час, а лише послався на норми законодавства, що регулюють дані правовідносини. Позивач не погоджується з доводами відповідача щодо надання матеріальної допомоги на утримання сина в добровільному порядку, оскільки з моменту припинення шлюбних відносин дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному її утриманні. На початку 2019 року відповідач без відома позивача почав спілкуватись з сином шляхом телефонних розмов негативного змісту. При цьому, позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на той факт, що про фактичне існування карткового рахунку на ім`я власної дитини позивач дізналась з тексту відзиву та доданих до нього документів. Щодо надання грошових коштів відповідачем дитині позивач лише здогадувалась з огляду на нові розваги сина, постійне відвідування останнім закладів громадського харчування та інші моменти, вартість яких явно перевищує розмір кишенькових грошей, які отримувались дитиною від позивача. На питання щодо походження грошових коштів дитина повідомила, що батько наказав йому нічого не розповідати матері, а гроші надавались йому особисто. В подальшому позивачем було встановлено, що відповідач відкрив картковий рахунок на ім`я дитини, доступ до якого у позивача відсутній. Працівники АТ КБ «ПриватБанк» повідомили, що безпосередній доступ до грошових коштів, інформація щодо стану рахунку, періодичності платежів та/або інших транзакцій має лише той з батьків, яким відкрито рахунок та безпосередньо сама дитина. Окрім цього, методичне спотворення відповідачем образу матері в уявленні дитини, яким супроводжуються розмови відповідача та дитини призвели до жорсткої критики дитиною матері, яку він висловлює в процесі спілкування з позивачем. Як зазначає позивач, дитина проводить чіткі паралелі між батьком, який йому все дозволяє та між матір`ю, яка сварить його за проблеми у навчанні, поведінці та не має матеріальної можливості забезпечувати всі ті розваги та образ життя, до якого дитина звикла за час фінансування відповідачем. Позивач наголошує на тому, що вона не отримувала та не отримує жодних грошових коштів від відповідача та не має доступу до будь-яких грошових коштів, які відповідач надає дитині. Відповідач жодного разу не запропонував позивачу допомогти у матеріальному забезпеченні дитини. Позивач самостійно витрачає кошти на придбання продуктів харчування, одягу, шкільного приладдя, сплати спортивних секцій, додаткових занять з іноземних мов та всі інші витрати, що супроводжують забезпечення нормального існування дитини. Отже, фактично дії відповідача порушують право позивача, передбачене ст. 179 Сімейного кодексу України, відповідно до якої той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Аргументуючи власну фінансову неспроможність відповідач долучає відповідні документи, а саме, документи щодо припинення юридичних осіб, керівником та дієвим засновником яких він був та припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Аналіз долучених документів свідчить про той факт, що більша частина процесів по припиненню господарської діяльності були ініційовані вже після звернення позивача до суду із заявою про стягнення аліментів. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.5 ЗУ «Про товариства з обмеженою відповідальністю», учасники товариства мають право отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилась після розрахунків з кредиторами, або його вартість. Проте, відповідач жодним чином не відображає у відзиві зміни у своєму матеріальному стані після ліквідації юридичних осіб, єдиним засновником та керівником яких є він. Позивач вважає, що даний факт свідчить про спроби відповідача ухилитись від власного обов`язку по забезпеченню дитини та імітування останнім власної фінансової неспроможності. Вищезазначене та доводи відповідача щодо можливості сплачувати аліменти лише у розмірі однієї четверті заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку чітко суперечить змісту доданих відповідачем документів з АТ КБ «ПриватБанк». Так, за період з березня 2019 року по січень 2020 року відповідачем на картковий рахунок відкритий на ім`я сина було перераховано грошові кошти в розмірі 58 738,8, що в середньому складає 5339 гривень на місяць. Позивач вважає, що таким чином, відповідач демонструючи відсутність будь - якого заробітку/доходу «згоден» сплачувати суму в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що станом на день звернення з даною відповіддю на відзив складає - 1109, що в декілька разів менше реальних можливостей відповідача. 04 червня 2020 року на адресу суду надійшла заява про зміну предмету позову (уточнення позовних вимог) від [PERSON] . Позивач посилається на те, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, шо ним здійснюється матеріальна допомога на утримання дитини у добровільному порядку. При цьому, позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на той факт, що про фактичне існування карткового рахунку на ім`я власної дитини позивач дізнався з тексту відзиву та доданих до нього документів. Як було встановлено позивачем, відповідач відкрив картковий рахунок на ім`я дитини, доступ до якого у позивача відсутній. Станом на день звернення з даною заявою, позивач не отримував та не отримує жодних грошових коштів від відповідача та не має доступ до будь-яких грошових коштів, які відповідач надає дитині. Так, відповідно до змісту долучених відповідачем до матеріалів справи довідок-виписок АТ КБ «ПриватБанк» за картковим рахунком, за період з березня 2019 року по січень 2020 року відповідачем на картковий рахунок, відкритий на ім`я сина було перераховано грошові кошти в розмірі 58 738,8 гривень, що в середньому складає 5339 гривень на місяць. Відповідач є єдиним засновником та керівником юридичних осіб, загальний статутний капітал яких перевищує 4000000 ( чотири мільйони) гривень. Відповідачем у відзиві наголошується на перебуванні даних юридичних осіб у стадії ліквідації. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст. 5 ЗУ « Про товариства з обмеженою додатковою відповідальністю», учасники товариства мають право отримувати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість. Позивач та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, останній надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заява про розгляд справи за його відсутності, в якій просив суд ухвалити рішення з урахуванням обставин, викладених в його відзиві на позов. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився [PERSON] , батьком дитини є відповідач по справі [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 10 лютого 2010 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 червня 2010 року визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Рішення набрало законної сили. Як вбачається зі змісту характеристики, наданої класним керівником [PERSON] та директором Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №58 Харківської міської ради Харківської області [PERSON] від 30 травня 2019 року, [PERSON] навчається у зазначеній школі, характеризується позитивно, мати [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина, завжди відвідує батьківські збори та цікавиться успіхами, впродовж останніх п`яти років батько до школи не з`являвся, зв`язок з керівником не підтримував. Згідно довідки громадської організації Спортивний клуб «Пересвєт», [PERSON] , відвідував секцію боротьби самбо в СК «Пересвєт» з вересня 2011 року по січень 2016 року, всі батьківські збори відвідувала мати [PERSON] , батько жодного разу не спілкувався з тренером, не приймав участь у заходах, організованих клубом. Зі змісту довідки ФОП [PERSON] від 11 червня 2019 року вбачається, що [PERSON] відвідує спортивний клуб «Територія Фітнес», оплачує заняття мати - [PERSON] . Директор школи іноземних мов «My Cool School» [PERSON] надала довідку 04 червня 2019 року, з якої вбачається, що [PERSON] з вересня 2016 року по лютий 2018 року займався в групі вивчення іноземної мови, курси якого сплачувала мати дитини, батька директор школи ніколи не бачила. Зі змісту довідки з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що [PERSON] бу зареєстрований фізичною особою підприємцем, дата державної реєстрації 05 липня 2002 року, на час розгляду справи в матеріалах справи наявні дані про припинення підприємницької діяльності [PERSON] .. Відповідачем надані виписки по картковому рахунку з АТ КБ «ПриватБанк» та довідка щодо поповнення за реквізитами для поповнення у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» за номером рахунку, зі змісту яких вбачаються періодичні грошові перекази відповідача [PERSON] на банківський рахунок, який відкритий на ім`я [PERSON] у період часу з жовтня 2019 року по січень 2020 року. Відповідачем також надана виписка з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зі змісту якої вбачається, що Приватна фірма «Фаворіт» та Приватна фірма «Стандарт», засновником яких він був, знаходяться в стані припинення. Відповідачем надані податкові декларації та фінансова звітність на підтвердження його доводів про відсутність доходу від підприємницької діяльності. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 зазначеної статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач визначила способом стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - їх присудження саме в твердій грошовій сумі. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо офіційного працевлаштування відповідача та отримання ним стабільного, регулярного доходу. Частинами 1, 2 ст.182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як встановлено судом під час розгляду справи, неповнолітній [PERSON] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] та фактично знаходиться на її утриманні. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та жодним чином не спростовані відповідачем під час судового розгляду. Судом встановлено, що відповідач приймає участь в утриманні неповнолітньої дитини, про що останнім надані достатні докази, зокрема шляхом переказу грошових коштів на рахунок неповнолітньої дитини у період часу з жовтня 2019 року по січень 2020 року. Разом з тим, стягнення аліментів у судовому порядку є правом того з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина, передбаченим Сімейним Кодексом України, незалежно від надання допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Оскільки судом встановлено, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю, а отже тягар по її утриманню здебільшого покладається на неї, виходячи з вимог сімейного законодавства, відповідно якого дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, враховуючи ту обставину, що відповідач є здоровою особою працездатного віку, з урахуванням матеріального становища дитини та її батька, суд вважає необхідним покладення на останнього аліментного зобов`язання. При визначенні розміру аліментів, окрім вищевказаних правових положень, суд виходить з наступних обставин. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , навчається в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №58 Харківської міської ради Харківської області та відвідує спортивні секції, які передбачають додаткові витрати. Відповідачем в ході розгляду справи не надано суду доказів на підтвердження того, що він офіційно працевлаштований, має постійний, регулярний дохід, а також відомості щодо наявності на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дітей в матеріалах справи відсутні, заперечень щодо розміру аліментів відповідачем також не надано. При цьому, суд враховує ту обставину, що в ході судового розгляду відповідач не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини з усіх видів його доходу.. В матеріалах справи відсутні відомості щодо стану здоров`я дитини та платника аліментів, а тому суд не враховує зазначені обставини. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , окрім вищевказаних обставин, суд також враховує прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» для дітей віком від 6 до 18 років, який станом на 01 січня 2020 року становить 2218 гривен. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від:05.10.2000 року №2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). При визначенні розміру аліментів суд враховує ту обставину, що відповідачем були здійснені грошові перекази на рахунок неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». З аналізу наданих відповідачем банківських виписок, наданих на підтвердження його доводів про надання ним допомоги у добровільному порядку у період з жовтня 2019 року по січень 2020 року, вбачається, що ним здійснювались такі перекази регулярно, в сумі, що в середньому перевищувала 5000 гривень щомісячно, що свідчить про його матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання сина в такому розмірі. Надані відповідачем податкові декларації та фінансові звіти не спростовують викладені висновки суду та в повній мірі не можуть відображати його дійсний матеріальний стан. Доводи позивача про наявність у власності відповідача ряду підприємств жодним чином не підтверджує отримання ним доходу та його розмір, тим більше, що відповідач заперечує отримання будь-якого доходу від підприємницької діяльності, будь-яких доказів про отримання такого доходу позивачем також не надано. Отже, враховуючи зазначені позивачем та відповідачем обставини відповідно в обґрунтування та заперечення проти позову та надані ними докази у їх сукупності, враховуючи баланс інтересів дитини та матеріальних можливостей батька, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5000 гривень щомісячно, який підлягає стягненню починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, що на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому суд враховує, що такий розмір не є надмірним тягарем для відповідача. При цьому, суд не вбачає підстав для зарахування в якості аліментних зобов`язань сплачених відповідачем сум шляхом періодичних грошових переказів на рахунок дитини, на підтвердження чого ним надані квитанції оскільки, виходячи з положень частини першої-третьої статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду. Разом з тим, в ході судового розгляду судом не встановлено наявності між сторонами домовленості щодо сплати вказаних коштів в якості аліментних зобов`язань відповідача, тим більше такі вимоги відповідачем в ході судового розгляду не заявлені. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Отже, суд стягує з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дитини у вищевказаному розмірі, починаючи із дня пред`явлення позову до суду, а саме з 07 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. За змістом ч.2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Разом з тим, позивач у своїй позовній заяві ставить вимогу про стягнення аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] за минулий час, а саме за період з липня 2010 року по день звернення до суду, у розмірі 50 відсотків прожитквого мінімуму для дитини відповідного віку. Суд не вбачає підстав для задоволення таких позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. При цьому під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Факт ухилення від надання утримання може мати місце в тому випадку, якщо особа має у своєму розпорядженні кошти, але не бажає їх надавати. Ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльності) відповідача. Тому позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Разом з тим, такі докази позивачем суду не надані. Позивач та її представник жодним чином не довели в ході судового розгляду тієї обставини, що відповідач свідомо, починаючи з липня 2010 року, ухилявся від виконання свого обов`язку по утриманню дитини, в тому числі змінив місце проживання з метою запобігання сплати аліментів, приховував місце свого знаходження та засоби зв`язку, на що вони посилались в обґрунтування своїх доводів з приводу вказаних обставин. Як свідчать матеріали справи, відповідач з 01 лютого 2012 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , отримує за вказаною адресою судові повістки, у всіх своїх заявах, поданих в ході судового розгляду, зазначає місцем свого проживання саме вказану адресу. Обставини, зазначені позивачем та її представником як підставу для стягнення аліментів з відповідача за минулий час не є обставинами, що мають істотне значення та не можуть бути безумовною підставою, встановленою ст. 191 СК України для стягнення аліментів за минулий час. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Позивач звернулась до суду з позовом, в якій об`єднано дві вимоги майнового характеру. Оскільки позивач відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати аліментів, судовий збір у розмірі 768,40 гривень суд стягує з відповідача в дохід держави у зв`язку із задоволенням позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини у повному обсязі. Судовий збір за вимогу про стягнення аліментів за минулий час компенсується за рухунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Щодо розподілу витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК Укрїани, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Представником позивача [PERSON] 07 липня 2020 року подана до суду заяву, в якій він зазначив, що уточнений розрахунок витрат на правничу допомогу з додатками буде поданий у п`ятиденний строк з дня постановлення рішення по справі. Виходячи з наведеного та враховуючи вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним призначити судове засідання для вирішення питання про витрати на професійну правничу допомогу та встановити позивачу [PERSON] строк для подання доказів щодо розміру понесених нею витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного і

Outcome: partial