Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

[PERSON] 07 липня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача фізичної особи підприємця [PERSON] про захист прав споживача, відшкодування матеріальної та моральної шкоди і витрат. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що він 19 червня 2014 року уклав з відповідачем договір, згідно якого відповідач підібрав і доставив позивачу додому холодильник «Вірлпул», а позивач шляхом оформлення і взяття кредиту в банку оплатив вказаний холодильник сумою 10750 грн.. Наступного дня позивач дізнався, що в інших магазинах такий холодильник коштує дешевше і тому вирішив повернути вказаний холодильник відповідачу з метою отримання сплачених коштів. 23 червня 2014 року позивач письмово звернувся до відповідача з питанням повернення відповідачу холодильника, а йому - його коштів, але отримав письмову відповідь від 24 червня 2014 року з відмовою. Позивач звернувся до відповідача з таким же питанням ще в липні цього ж року, знову отримав письмову відмову, до цього часу гроші йому відповідач так і не повернув, нічого зроблено не було. Позивачу завдана матеріальна і моральна шкода, він ніс витрати на транспортування холодильника. Наступні звернення до відповідача з питанням усунення вказаного (повернення холодильника і коштів) також ні до чого не призвели, відповідач в цьому відмовив, на його неодноразові звернення до відповідача з питанням виплати коштів відповідач свої зобов'язання не виконав. Позивачу завдана матеріальна і моральна шкода. Просив захистити його права як споживача, стягнути з відповідача сплачені ним по договору кошти, витрати та моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно з позивачем було укладено договір на підбір, комплектацію, замовлення і доставку побутової техніки - холодильника, вони холодильник позивачу підібрали, доставили його додому позивачу, встановили його там, позивач через банк оплатив їм кошти, договір виконано. Але позивач згодом відмовився від цього замовлення, став вимагати повернути йому кошти, вони запропонували обмін на інший товар, але позивач відмовився, [PERSON] був ознайомлений з товаром, умовами його доставки і використання. Все відповідачем зроблено згідно договору про надання послуг та купівлю-продаж речей, на звернення позивача відповідач відповіді надавав, все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував і будь-якої шкоди не завдавав. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 19 червня 2014 року уклав з відповідачем ФОП [PERSON] договір про надання послуг по підбору, комплектації, замовленню, доставці побутової техніки, згідно якого відповідач підібрав і доставив позивачу додому за місцем його мешкання холодильник «Вірлпул», а позивач шляхом оформлення і взяття кредиту в банку оплатив вказаний холодильник сумою 10750 грн.. Вартість холодильника була визначена в 9100 грн., позивач надав відповідачу оцінений в 500 грн. для утилізації свій старий телевізор і ціна вказаного холодильника визначена сторонами в 8600 грн., вартість в 10750 грн. визначилася через те, що позивача побажав для покупки вказаного холодильника скористатися кредитними коштами в ПАТ КБ «ПриватБанк» під 25% річних, тому суму на розмір цих річних виросла до 10750 грн., що позивач і проплатив через свою картку банку. Зі слів позивача, наступного дня позивач дізнався, що в інших магазинах побутової техніки такий холодильник коштує дешевше і тому вирішив повернути вказаний холодильник відповідачу через завищеність вартості цього товару з метою отримання сплачених коштів. 23 червня 2014 року позивач письмово звернувся до відповідача з питанням повернення відповідачу холодильника, а йому - його коштів, але отримав письмову відповідь від 24 червня 2014 року з відмовою. Позивач звернувся до відповідача з таким же питанням ще в липні цього ж року, знову отримав письмову відмову, до цього часу гроші йому відповідач так і не повернув, нічого зроблено не було. Позивачу вказаним, на його думку, завдана матеріальна і моральна шкода, він ніс витрати на транспортування холодильника. Наступні звернення до відповідача з питанням усунення вказаного (повернення холодильника і коштів) також ні до чого не призвели, відповідач в цьому відмовив, на наступні звернення до відповідача з питанням виплати коштів відповідач свої зобов'язання, на думку позивача. не виконав. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно ч. 14 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» вимоги споживача не підлягають задоволенню, якщо недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Судом встановлено, що повернути холодильник відповідачу і отримати в нього кошти за холодильник позивач хотів з тієї причини, що дізнався, що в інших магазинах побутової техніки такий холодильник коштує дешевше і тому вирішив повернути вказаний холодильник відповідачу через завищеність вартості цього товару з метою отримання сплачених коштів. Недоліків вказаного холодильнику не було і немає, холодильник належним чином працює, зараз знаходиться у позивача. Вказані обставини підтвердили і визнали сторони в судовому засіданні. Порядок відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди передбачений нормами Цивільного кодексу України, зокрема ст.ст. 1166, 1167, якими реалізовується принцип особистої відповідальності та передбачається вина, як умова відповідальності. В силу встановленої законом презумпції вини особи, що заподіяла збитки, на неї покладається обов'язок доведення своєї невинуватості. Відповідальність за ст. 1166, 1167 ЦК України настає, якщо збитки причинно пов'язані з протиправною поведінкою. Питання ж протиправної поведінки вирішується з дотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та адміністративного судочинства. За змістом ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 22, 1166, 1167 ЦК України відповідальність особи може застосовуватися з вини зазначеної особи. Вина особи у втратах, які вона зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, доводиться відповідно до положень ст. ст. 57, 60, 61 ЦПК України, які взагалі відсутні в матеріалах даної справи. Підставою для відповідальності за спричинену шкоду (збитки) згідно з нормами цивільного права є правопорушення, що складається з чотирьох елементів (склад), наявність яких є обов'язковою у сукупності: шкода, протиправна поведінка особи, що спричинила шкоду, причинний зв'язок між ними і вина. Статтею 60 ЦПК України на позивача покладений обов'язок щодо доведення тих обставин, на які він посилається. Позивачем доведений факт понесення ним матеріальної шкоди, відповідні підтверджуючі документи до матеріалів даної справи позивачем надані. Пунктами 13, 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» також визначено, що належна якість роботи або послуги - властивість роботи або послуги, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно - правових актах і нормативних документах. Слід зазначити, що застосування стандартів чи їх окремих положень є обов'язковим для суб'єктів господарювання, якщо на стандарт є посилання в нормативно-правових актах. Як вже зазначалося, пунктами 13, 19 ст. 1 Закону визначено, що належна якість роботи або послуги це також властивість роботи або послуги, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії роботи або послуги у нормативно-правових актах і нормативних документах. Пунктом 16 ст. 1 Закону визначено, що термін «нормативний документ» застосовується у значенні, визначеному Законом України «Про стандартизацію». Відповідно до ст. 1 цього Закону нормативний документ, це документ, який установлює правила, загальні принципи чи характеристики різних видів діяльності або їх результатів. Цей термін охоплює такі поняття як «стандарт», «кодекс усталеної практики» та , «технічні умови». Статтею 11 Закону України «Про стандартизацію» визначено, що стандарти застосовуються безпосередньо чи шляхом посилання на них в інших документах. Частина 2 цієї статті є спеціальною нормою, яка визначає, що стандарти застосовуються на добровільній основі, за винятком випадків, коли застосування цих стандартів вимагають технічні регламенти. В свою чергу розкриття поняття «технічні регламенти» міститься в Законі України «Про підтвердження відповідності» (ст. 1), відповідно до якого технічний регламент - це закон України або нормативно-правовий акт, прийнятий Кабінетом Міністрів України, у якому визначено характеристики продукції або пов'язані з нею процеси чи способи виробництва, а також вимоги до послуг, включаючи відповідні положення, дотримання яких обов'язкове. Таким чином, пункт 13 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо належної якості роботи або послуги слід розуміти, як властивість роботи або послуги, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії роботи або послуги у законах України або нормативно-правових актах, прийнятих Кабінетом Міністрів України, і стандартах. Як вже зазначалося, позивачу згідно договору сторін від 19 червня 2014 року був підібраний холодильник, перевірена його якість, визначена комплектація, проведене замовлення, оплата і доставка холодильника за місцем мешкання позивача і установка його там. Тобто договір сторони виконали в повному обсязі, строк дії договору - 1 робочий день, це також було дотримано. Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» - визначення термінів: у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 5) гарантійний строк - строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов'язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв'язку з введенням її в обіг; 12) істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором; 13) належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем; 15) недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем,продавцем); 17) послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Судом в судовому засіданні з пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що придбаний позивачем у відповідача холодильник дійсно є в наявності, повністю укомплектований, працює, недоліків не має, обставин, що викликають неможливість або недопустимість його використання відповідно до його цільового призначення не названо. Відповідно до ст. 708 ЦК України у разі виявлення покупцем протягом гарантійного або інших строків, встановлених обов'язковими для сторін правилами чи договором, недоліків, не застережених продавцем, або фальсифікації товару покупець має право за своїм вибором: 1) вимагати від продавця або виготовлювача безоплатного усунення недоліків товару або відшкодування витрат, здійснених покупцем чи третьою особою, на їх виправлення; 2) вимагати від продавця або виготовлювача заміни товару на аналогічний товар належної якості або на такий самий товар іншої моделі з відповідним перерахунком у разі різниці в ціні; 3) вимагати від продавця або виготовлювача відповідного зменшення ціни; 4) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, у порядку та у строки, що встановлені законодавством, і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Судом встановлено, що будь-яких недоліків придбаного холодильника позивачем у відповідача не знайдено, з цим питанням до відповідача позивач не звертався, питання розірвання договору та через це повернення сплаченої за товар грошової суми або вимоги заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар позивач [PERSON] перед ФОП [PERSON] не ставив і не заявляє таких вимог навіть і зараз, а відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Крім того, розрахунок за придбаний холодильник позивач проводив через кредитні кошти в безготівковому порядку і ці кошти на рахунок відповідача перераховував ПАТ КБ «ПриватБанк» з картки позивача, зараз цей кредит погашає позивач саме вказаному банку, тобто і повернення коштів повинно бути в банк на кратку позивача, оскільки особисто вказану суму (10750 грн.) позивач відповідачу не сплачував. Але позивач і відповідач претензій до банку не має, вимоги і в цій частині не змінювалися і не уточнювалися. При таких обставинах суд вважає, що вимоги про захист прав споживача та відшкодування матеріальної шкоди є не обґрунтованими. Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. В судовому засіданні не знайшли своє об'єктивне підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності маральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по неправомірності своїх дій чи не виконання умов договору, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення своєчасно надавалися, відповідач діяв у відповідності до законів та взятих зобов'язань, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до фізичної особи підприємця [PERSON] про захист прав споживача, відшкодування матеріальної та моральної шкоди і витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, стягнення витрат не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed