Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

[PERSON] в листопаді 2016 року через свого представника заявив позов до колишньої дружини [PERSON], за яким просив визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що спірне майно, було придбане за особисті кошти позивача, проте формально зареєстроване за відповідачем, що після розірвання шлюбу між сторонами призвело до спору. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, надали пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві. Відповідач та її представник [PERSON] просили в задоволенні позову відмовити, за необґрунтованістю. Крім того, стороною відповідача подана заява про застосування до спору наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Судом встановлено таке. Сторони, як це вбачається з рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.07.2016 р., перебували у зареєстрованому шлюбі з березня 2001 року по червень 2016 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.10.2001 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. за реєстровим №3588, [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] придбали у рівних частках двокімнатну квартиру [ADDRESS]. (а.с. 9). В обґрунтування позову позивач послався на приписи законодавства, що регулюють право спільної сумісної власності подружжя. Проте, спірне майно, як це вбачається з договору купівлі-продажу, набуте відповідачем на праві спільної часткової власності, а тому, не зважаючи на те, що квартира була придбана в інтересах сім'ї, застосувати ці вимоги законодавства до спору не можна. Фактично позивач ставить під сумнів сам договір купівлі-продажу квартири, за підстав того, що квартира в цілому була придбана за кошти, що належали йому особисто. Проте ці доводи не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що зразу після укладення між сторонами шлюбу, позивач продав належну йому на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.03.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П. за реєстровим №1009, а відповідач, в свою чергу, за договорами купівлі-продажу від 06.08.2001 року, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зверьковою Н.В. за реєстровими №№ 6695, 6700, продала належні їй на праві власності садовий будинок та земельну ділянку, площею 570 кв.м., що розташовані в Садовому товаристві «Арсеналець» за адресою: [ADDRESS]. Інших належних та допустимих доказів, що вказували б походження коштів, за які придбане спірне майно в судовому засіданні не здобуто. Тому, з урахуванням того, що сторони з часу придбання і до розірвання шлюбу постійно проживали в [ADDRESS], суд приходить до однозначного висновку, що дана квартира ними була придбана в інтересах сім'ї для створення належних житлових умов, за кошти виручені ними від продажу особистого майна, і частки в праві власності на квартиру розподілені у відповідності до вкладу кожного в її придбанні. Підсумовуючи викладене, суд знаходить позов необґрунтованим. За такого висновку, необхідності в застосовуванні до спору наслідків пропуску строків позовної давності не має. Отже, в задоволенні позову слід відмовити, за необґрунтованістю. Судові витрати, за такого рішення, суд залишає за позивачем, відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України. Разом з тим, суд, відповідно до ст. 154 ЦПК України, вважає за необхідне скасувати вжиті судом заходи забезпечення позову, оскільки необхідність в них відпала.

Outcome: dismissed