Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові вказували, що вони є власниками по 1/2 житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрована [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] та онукою [PERSON] . У 2011 році [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і вони почали проживати в їх господарстві. У 2013 році з їх згоди [PERSON] був зареєстрований у господарстві. 26.03.2018 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , який залишив сім`ю, забрав особисті речі та переїхав на постійне місце проживання до своїх батьків в с. Юрківці Заставнівського району. Вже більше року відповідач фактично відсутній в їх господарстві, там не проживає і з ними ніяких відносин не підтримує. Реєстрація відповідача у господарстві перешкоджає їм розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. З метою зняття з реєстрації місця проживання відповідача вони неодноразово зверталися до нього, але він належним чином не відреагував на їх звернення та не знявся з реєстрації місця проживання у добровільному порядку. Просили усунути перешкоди у здійснення ними права володіння та розпорядження належним їм на праві приватної власності по 1/2 житлового будинку, який в [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житлом та стягнути з відповідача судові витрати по справі. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи по суті. В адресованій суду заяві представник позивачів [PERSON] просив справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. У разі неявки відповідача щодо заочного рішення не заперечують. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання про що є відомості в матеріалах справи. Причини своєї неявки суду не повідомив та не подав у встановлений судом строк відзив на позов. З письмової згоди представника позивачів, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню в повному об`ємі з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частці кожній належить житловий будинок в [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.01.1999 року органом приватизації Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області. З 04.10.2011 року відповідач [PERSON] , [INFO] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , яка є дочкою позивача [PERSON] та онукою позивача [PERSON] . Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 26.03.2018 року по цивільній справі №713/269/18 (провадження №2-713/205/18), яке набрало законної сили 26.04.2018 року шлюб між ними розірвано, що підтверджується його копією. Відповідач [PERSON] зареєстрований у житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] з 2013 року за згодою позивачів, що підтверджується випискою з погосподарської книги №17 Коритненської сільської ради за 2016-2020 роки, виданої 15.08.2019 року Коритненською сільською радою Вижницького району Чернівецької області. Однак з 23.05.2017 року [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання не проживає, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов №05-03/390, затвердженим 15.08.2019 року в.о. голови Коритненської сільської ради Вижницького району Чернівецької області та встановлено рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 26.03.2018 року по цивільній справі №713/269/18 (провадження №2-713/205/18), яке набрало законної сили 26.04.2018 року. На даний час позивачі не можуть розпоряджатися належним їм на праві приватної спільної часткової власності житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , оскільки в ньому зареєстрований відповідач. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права членів сім`ї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст.405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи зазначені вимоги закону, а також з урахуванням наведених вище досліджених судом доказів, Суд дійшов висновку, що позивачами доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON] , є колишнім членом сім`ї позивачів, без поважних причин, понад один рік не проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , належному [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності. За вказаних обставин Суд вважає, що відповідача [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування вказаним житлом. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі викладеного Суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення із стягненням з відповідача на користь позивачів судових витрат по сплаті судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.9, 71, 72, 150 ЖК Української РСР, ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 354 України, Суд,

Outcome: approved