Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

I. Стислий виклад позиції позивача та відповідача 22 червня 2021 року до Білопільського районного суду за підсудністю з Недригайлівського районного суду Сумської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у грудні 2020 року надала відповідачу у борг грошові кошти у сумі 230 грн, які останній зобов`язався повернути протягом місяця. Оскільки [PERSON] свої зобов`язання щодо повернення боргу не виконав, [PERSON] просить стягнути з останнього на її користь 230 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , яка діє на підставі наказу Конотопського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №300-У (9-З) від 16 вересня 2021 року, позов підтримали. Позивачу та його представнику суд роз`яснював право на збільшення позовних вимог шляхом подачі відповідної заяви у встановленому законом порядку та строки. Однак, останні не виявили бажання скористатися можливістю реалізувати своє процесуальне право. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В установлений судом строк відзив на позов не подав (а. с. 34-35, 56-59, 61,123-124). ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи, та інші процесуальні дії Ухвалою від 23 червня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Також даною ухвалою задоволено клопотання позивача про виклик свідка [PERSON] (а. с. 31-32). 07 липня 2021 року через канцелярію суду надійшло клопотання [PERSON] про стягнення з [PERSON] моральної шкоди у сумі 12 000 грн, яке ухвалою від 08 липня 2021 року залишено без розгляду та повернуто позивачу на підставі ст. 183 ЦПК України (а. с. 38, 41-42). Ухвалою від 02 вересня 2021 року за клопотаннями позивача [PERSON] та свідка [PERSON] судове засідання у справі призначено у режимі відеоконференції з Липоводолинським районним судом Сумської області (а. с. 88, 91, 93, 103). 14 вересня 2021 року через канцелярію суду надійшла заява [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог з додатками, в якій остання просила стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду у сумі 18 000 грн. Ухвалою від 15 вересня 2021 року вказана заява залишена без розгляду та повернута позивачу як така, що не відповідає вимогам ст. 183 ЦПК України (а. с. 109-117, 121). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом У своїй позовній заяві [PERSON] просить стягнути з [PERSON] борг у сумі 230 грн, наданих останньому у грудні 2020 року на підставі усної домовленості та які відповідач зобов`язався повернути протягом місяця, однак до цього часу свої зобов`язання не виконав. На підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надає відповідь голови Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Шило С. на її звернення щодо повернення коштів [PERSON] , про направлення цього звернення за належністю до відділення поліції №1 (с. Недригайлів) Роменського РВП ГУНП України в Сумській області (а. с. 7). Відповідно до листа тимчасово виконуючого обов`язки начальника поліції ВП №1 (с. Недригайлів) Роменського РВП ГУНП України в Сумській області Зубенка В., працівниками поліції розглянуто повідомлення [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON] , за результатами розгляду якого позивачу рекомендовано звернутися до суду для вирішення цивільно-правового спору (а. с. 8). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що його дружина [PERSON] двічі давала [PERSON] гроші за придбання самогону, а останній не повернув їй здачу в загальному розмірі 237 грн. ІV. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц (провадження №61-7418св18). Особливість реальних договорів зазначена і в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд досліджує кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в п. 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, в якому наголошується, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись, виходячи з обставин кожної справи (рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13 травня 1980 року). Право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (п. 33 рішення від 21 березня 2000 року у справі «Дюлоранс проти Франції»; п. п. 32, 35 рішення від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. У ч. 3 ст. 12, ст. ст. 76 - 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. V. Висновки суду Вирішуючи спір, суд виходить з того, що [PERSON] не довела належними і допустимими доказами факт укладання між нею та [PERSON] договору позики. Тобто, позивач не надала будь-якого письмового документу (незалежно від найменування), який посвідчував би правову природу укладеного договору позики, зокрема, факт його укладання та передачі грошової суми позичальнику, містив би умови та дату отримання позичальником [PERSON] у борг грошей від [PERSON] із зобов`язанням їх повернення. Показання свідка [PERSON] не є належним і допустимим доказом факту укладення договору позики між сторонами у справі, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт укладення договору позики. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики на користь [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed