Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

[PERSON] в інтересах недієздатного [PERSON] звернувся до суду з позовом до Монастирецької сільської ради Городоцького району Львівської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами по [ADDRESS] Городоцького району Львівської обл., на майновий пай, що входить в пайовий фонд СТзОВ «Дністер» і визначений в розмірі 735 грн. та яке належало [PERSON] згідно свідоцтва серії [NUMBER] виданого 30.07.2001р.,та визнання права на земельні частки ( паї), відповідно площею 1,98 га, що належало [PERSON] на підставі сертифікату про право на земельну частку (пай) [NUMBER] та земельну частку (пай) площею 2,48 га, що належало [PERSON] на підставі сертифікату [NUMBER], в порядку спадкування за законом.. Вимоги мотивував тим, що через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та невідповідність формі сертифікатів (а саме відсутня назва сільськогосподарського підприємства та не визначена вартість земельного паю) - державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], та на спадкове майно [PERSON], яке [PERSON] прийняла як спадщину, але не оформила нотаріально. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задоволити з підстав наведених в позовній заяві, при цьому посилається на те, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] та [PERSON] немає, а [PERSON] вважається таким, що спадщину після смерті батьків прийняв, оскільки проживав і значився зареєстрованим з ними на час їхньої смерті. Представник відповідача - Монастирецької сільської ради в судове засідання не з'явився, 16.08.2016р. подав заяву, в які висловився на задоволення позовних вимог, просив про розгляд справи за її відсутності (а.с.71). Заслухавши представника позивача,вивчивши матеріали справи, судом встановлено. Завданням цивільного судочинства, відповідно до ст. 1 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство, відповідно до ст..2 ЦПК України, здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «про міжнародне приватне право». Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлено цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Суд, відповідно до ст. 8 ЦПК України, вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Права і свободи людини, відповідно до ст. 3 Конституції України, та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Оскільки судова влада є складовою частиною державної влади в Україні, відповідно до ст..6 Конституції України, суди покликані забезпечувати дотримання та захист прав та свобод громадян, здійснюючи принцип верховенства права, проголошений статтею 8 Конституції та застосовуючи досягнення наукової думки та практику Європейського суду з прав людини. Оскільки даний спір витікає із спадкового права, нормами гл. 84 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень ст. 1261 ЦК України у першу чергу спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя хто його пережив. На підставі положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. За вимогами ст. ст. 328-330 ЦК України, право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватись законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців. Так, за вимогами ст. 373 ЦК України, ст. 81 ЗК України право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється по закону. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі договорів, в т.ч. дарування, прийняття спадщини, тощо. Відповідно до положень ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 6 Земельного Кодексу (редакція станом на 1996 р.) передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. Передача земельних ділянок у приватну власність, відповідно до ст. 17 ЗК України (редакція станом на 1996 р.) провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Ради народних депутатів приймають відповідні рішення. Отже, суб'єктивне право власності на землю виникає на підставах та у порядку, визначеному законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон повязує виникнення такого права. Згідно з Земельним кодесом України до юридичних фактів, на підставі яких виникає право приватної власності на землю, належать : 1) рішення органу влади про передачу земельної ділянки громадянинові у приватну власність; 2.) цивільно-правова угода, 3) успадкування земельної ділянки. Особливістю зазначених юридичних фактів є те, що за змістом вони являють собою активні дії органів влади та осіб, які набувають право власності на землю. Ці дії є складними за змістом, їх вчинення регулюється правовими нормами, які в сукупності становлять порядок набуття права приватної власності на землю. Із системного аналізу зазначених правових норм суд приходить до висновку, що спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами по [ADDRESS] Городоцького району Львівської області, для обслуговування якого було виділено земельну ділянку (а.с.28-31), а також земельна ділянка (середня земельна частка) площею 1,98 га для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства на підставі сертифікату на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а.с.22). Спадкодавцю - [PERSON] на підставі сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] належало земельна ділянка площею 2,48 га для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства (а.с.23). Обидві земельні ділянки розташовані в с. Тершаків Городоцького району Львівської області на території Монастирецької сільської ради. Із копії листа нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу від 01.04.2016 року убачається, що у березні 2016 року [PERSON] діючи в інтересах [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], однак у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів та їх оригіналів, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.25). Перехід права власності на нерухоме майно з часу державної реєстрації речового права вводиться в українському законодавстві з набранням чинності ЦК України (2004 р.) Кабінетом Міністрів України у Декреті «Про приватизацію земельних ділянок» який регулював спірні правовідносини і діяв до 2006 року, зобов'язано сільським, селищним, міським Радам Народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України (ст.1 Декрету) Безоплатно у приватну власність передається середня земельна частка для ведення селянського (фермерського ) або колективного господарства. Ухвалою сесії Монастирецької сільської ради Городоцького району Львівської області від 22.12.1993 року [PERSON] було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,50 га, з яких 0,14 га - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,36 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 20). Із технічного паспорта на будинок (а.с.37-40) убачається, що житловий будинок по [ADDRESS] Городоцького району Львівської області зведений в 1948 році, складається з двох кімнат, коридору, кухні, ванни, підвалу, газифікований, підведено водо- та електропостачання. Згідно даних довідки Монастирецької сільської ради Городоцького району Львівської області № 125 від 05.04.2016 року, померлі [PERSON] та [PERSON] дійсно являлися забудівниками житлового будинку по [ADDRESS] Городоцького району Львівської області. Згідно копій свідоцтв про смерть вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року, [PERSON] померла [INFO] року (а.с.8-9). Згідно даних довідок Монастирецької сільської ради Городоцького району Львівської області № 109, 110 від 24.03.2016 року, померлі [PERSON] та [PERSON] до дня смерті проживали [ADDRESS], разом з ними проживав та був зареєстрований їх син [PERSON] (а.с.18-19). З листа Городоцької державної нотаріальної контори від 01.04.2016 року (а.с.25) видно, що [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] спадщину прийняла, але своїх спадкових прав не оформила. Обставини, які б вказували, що [PERSON] при житті набула або володіла житловим будинком [ADDRESS] Львівської області неправомірно, або що такий є самочинно побудований, в суді не встановлено. За наведеного, суд приходить переконання, що [PERSON] мала на праві власності житловий будинок по [ADDRESS] Городоцького району Львівської області і що позивач фактично прийняв спадщину по закону після смерті матері. Суд також вважає за доцільне, серед іншого, визнати за позивачем право на середню земельну частку відповідно площею 1,98 га, що належало [PERSON] на підставі сертифікату про право на земельну частку (пай) [NUMBER] та площею 2,48 га, що належало [PERSON] на підставі сертифікату [NUMBER]. Ці земельні ділянки вибули з державної та колективної власності . Вирішуючи дане питання, суд виходить з того, що норма про набуття права власності на земельну ділянку з часу державної реєстрації не поширюється на правовідносини щодо приватизації земельних ділянок спадкодавцями [PERSON] у 1996 р. Тому позов [PERSON] в інтересах недієздатного [PERSON] як спадкоємця за законом після смерті матері [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Суд вважає не пропущеним строк звернення до суду (позовна давність) оскільки встановлено, що позивач є недієздатним, постійно проживав зі спадкодавцем, нотаріусом вживались заходи отримання правовстановлюючих документів для оформлення свідоцтва про право на спадщину, однак було отримано негативні відповіді.(а.с.50-67). За наведеного суд знаходить порушеним право позивача. Право на звернення до суду за захистом, як передбачено ст. 3 ЦК України, має особа у разі порушення права. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved