Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

[PERSON] 12.06.2014р. звернулася в суд з позовом до [PERSON], якому просила витребувати 1/3 частину квартири [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] шляхом повернення 1/3 частини квартири [ADDRESS] у її володіння, як законному власнику, визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; вселити її у цю квартиру і зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні належною квартирою. В обгрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS]. На підставі її заяви про прийняття спадщини та аналогічних за змістом заяв [PERSON] та [PERSON] 03.06.2004 року Третьою Львівською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким нею, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках успадкували вказану квартиру. Отже, частка кожного з них становила по 1/3 частині квартири [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21.12.2004 року було задоволено позов [PERSON] та [PERSON] і припинено її право власності на частку в квартирі [ADDRESS] зі сплатою їй вартості 1/3 частини квартири. Додатковим рішенням від 11.02.2005р. її виселено з квартири та зобов'язано Шевченківський РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області скасувати реєстрацію в цій квартирі. 13.02.2006 року колегією суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області було винесено ухвалу про задоволення її апеляційної скарги та скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21.12.2004р. і додаткове рішення від 11.02.2005р., справу передано на новий розгляд до того ж суду іншим суддею. Крім цього, 22.04.2005р. нею в Шевченківський районний суд м. Львова було подано позов до [PERSON], [PERSON] про визнання факту належності на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS]; про визнання права власності на 4/6 частини квартири [ADDRESS]; про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, який в подальшому був об'єднаний в одне провадження із позовом [PERSON] та [PERSON] до неї про припинення її права на частку у квартирі [ADDRESS] з виплатою грошової компенсації. 22.04.2005р. разом із позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову і 13.05.2005р. ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова прийнято ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони на проведення будь-яких дій по відчуженню квартири [ADDRESS]. Дану ухвалу було скеровано для виконання на адресу Першої міської нотаріальної контори та Львівського бюро технічної інвентаризації. Незважаючи на це 21.06.2005 року державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В. було посвідчено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON], [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, про що було зроблено запис в реєстрі за № 2-663. Вважала даний договір нелегітимним, таким, що порушує її право власності на спірну квартиру, укладеним всупереч вимогам законодавства. Нею було уточнено та доповнено позовні вимоги, відповідно до яких вона просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.06.2005 року, укладений [PERSON], [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею та [PERSON], [PERSON] право власності на 1/3 частину спірного житла за кожним; зобов'язати [PERSON], [PERSON] повернути [PERSON] одержані за оспорюваним договором від 21.06.2005р. кошти в розмірі 60000грн та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 250 000 грн. 17.08.2007 року Шевченківським районним судом м. Львова було постановлено ухвалу про залишення без розгляду позову [PERSON] та [PERSON] до неї про припинення право на частку у квартирі [ADDRESS] з виплатою грошової компенсації. 14.11.2011 року Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення про відмову їй у задоволенні її позову про визнання недійсним договору, визнання права власності на 1/3 частину квартири, зобов'язання до вчинення дій та відмовлено [PERSON] у позову до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання добросовісним набувачем. 05.03.2012 року колегією суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14.11.2011 року залишено без змін. Відмовляючи у задоволенні позову та апеляційної скарги Шевченківський районний суд м. Львова та колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області виходила з того, що [PERSON] у своєму позові просила визнати недійсною вказану угоду з підстав, передбачених у ст. 203, 216 ЦК України та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України. Суд першої та апеляційної інстанцій зазначили, що я не була стороною оспорюваного правочину, і право особи, яка вважає себе власником майна не підлягає захистові шляхом задоволення позову з використанням механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України, а належним способом захисту за таких обставин є витребування майна із чужого незаконного володіння шляхом подачі віндикаційного позову. У зв'язку з цим [PERSON] звертається до суду із віндикаційним позовом, на обгрунтування якого вказує, що було порушено її право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], оскільки така вибула з її володіння не з її волі. З її боку робилися усі можливі та передбачені законом дії для того, щоб запобігти відчуженню квартири, 1/3 частина якої належала їй на праві приватної власності, однак навіть накладення ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13.05.2005 року заборони на проведення будь-яких дій по відчуженню вказаної квартири не перешкодило 21.06.2005 року укласти [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу без її відома та участі. Враховуючи вищенаведене та те, що на сьогодні відсутні правові підстави для припинення її права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], а також те, що у неї відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували її право власності на вказану частину квартири, звертається в суд з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на вказані у позові обставини. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності заперечив, оскільки вважає, що позовна давність пропущена з поважних причин, оскільки позивача зверталася до суду за захистом своїх прав, однак обрала не належний спосіб захисту порушеного права, у зв'язку з чим їй у позові було відмовлено. Після ухвали апеляційної інстанції позивачка в межах трирічного строку звернулася в суд з вказаним позовом. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник Дегтяренко О.О. в судовому засіданні проти позову заперечили, зазначаючи про добросовісність [PERSON], як набувача квартири. При укладенні договору купівлі-продажу квартири ні продавцям, ні покупцю не було відомо про оскарження позивачкою в апеляційному порядку рішення Шевченківського районного суду від 21.12.2004 року та про накладення судом 13.05.2005р. заборони на проведення будь-яких дій по відчуженню квартири [ADDRESS]. Вважає, що майно вибуло з власності позивачки на виконання рішення суду про припинення її права власності на частку квартири з виплатою грошової компенсації. Відтак норми ст.388 ЦК України не можуть бути застосовані. Просили відмовити у позові. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності у спорі з огляду на те, що частка квартири вибула з власності позивачки у 2005р. Ще 22.10.2014р. на депозитний рахунок ДСА було перераховано на ім'я [PERSON] грошову компенсацію вартості її частки в квартирі в сумі 20347,04грн. 29.03.2005р. [PERSON] оскаржила рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21.12.2004р. та додаткове рішення від 11.02.2005р. Зазначає, що в 2005р. державним виконавцем вчинялися дії на виконання рішення суду про виселення позивачки зі спірної квартири. Отже, з 29.03.2005р. їй стало відомо про вибуття з її власності 1/3 частини квартири. Проте, з позовом про витребування майна, визнання права власності на майно, вселення в квартиру вона звернулася лише через 9 років в червні 2014р. Третя особа [PERSON] в судовому засідання дав пояснення про те, що тривалий час проживає в Російській Федерації. Його інтереси представляв по дорученню [PERSON], який і звертався в суд про припинення права власності позивачки на частку в квартирі, укладав договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] Обставини укладення договору, вчинення інших дій йому не відомі. З [PERSON] він тривалий час не спілкувався. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, подали письмове клопотання про застосування позовної давності до вимог [PERSON] Третя особа [PERSON] в судове засідання жодного разу не з'явився, незважаючи на належно його повідомлення про час а місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 386 ЦК України закріплено, що Держава забезпечує рівний захист прав усіх об'єктів права власності. Статтею 388 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Встановлено, що власником однокімнатної квартири [ADDRESS] був [PERSON], який помер [INFO]. 03.06.2004 року Третьою Львівською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці першої черги, набули по 1/3 частині квартири [ADDRESS]. 22.10.2004 року [PERSON] та [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у квартирі з виплатою їй грошової компенсації. Згідно вимог законодавства на депозит суду ними були перераховані кошти - і грошова компенсація вартості частки [PERSON] у спірному майні. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21.12.2004 року було задоволено позов [PERSON] і [PERSON], та припинено право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири з виплатою їй грошової компенсації та визнано право власності на квартиру за [PERSON], [PERSON] Додатковим рішенням від 11.02.2005 року [PERSON] виселено з квартири та зобов'язано Шевченківський РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області скасувати реєстрацію відповідачки в квартирі. 29.03.2005 року [PERSON] подала заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу на вказані рішення суду. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13.02.2006 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21.12.2004 року та додаткове рішення від 11.02.2005 року були скасовані з направленням справи на новий розгляд. Крім того, 27.04.2005 року [PERSON] звернулась в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до [PERSON] та [PERSON], про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю, визнання за нею права на 4/6 частини вказаної квартири; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.06.2004 року. Позов прийнято до провадження суду 28.04.2005р. В забезпечення даного позову винесено ухвалу від 13.05.2005 року про заборону на проведення будь-яких дій по відчуженню спірної квартири. Проте, підтвердження про отримання копій цієї ухвали 1-ю Львівською державною нотаріальною конторою та Львівським міським БТІ відсутні. Вказана позовна заява не була оплачена державним митом. Про пред'явлення позову відповідачі не повідомлялися, копія позовної заяви їм не скеровувалася. Жодного рішення щодо цих вимог не ухвалено. Також встановлено, що 21.06.2005 року державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON], від імені яких згідно доручення діє [PERSON] продали, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 60000 грн. У договорі зазначено, що квартира належить продавцям на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21.12.2004 року. На час укладення вказаного договору рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21.12.2004 року було таким, що набрало законної сили і підлягало до виконання. Про подання [PERSON] апеляційної скарги відомо не було. Отже, на час укладення договору купівлі-продажу квартири частка квартири [PERSON] вибула з її володіння на підставі рішення суду, що не є умовою вибуття майна поза волею власника, визначеною ст. 388 ЦК України. Згідно з ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Позивач не надав доказів того, що час посвідчення вказаного договору відомості про накладення судом заборони на вчинення будь-яких дій стосовно цієї квартири були в розпорядженні ЛМ БТІ чи нотаріальної контори. А також того, що про наявність заборони було відомо сторонам договору купівлі-продажу, зокрема [PERSON] Про відсутність даних про заборону свідчить і той факт, що 01.07.2005 року Львівське обласне державне комунальне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зареєструвало право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 2-663від 21.06.2005 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від17.08.2007р. первісний позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про припинення право на частку у квартирі [ADDRESS] з виплатою грошової компенсації залишено без розгляду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.11.2011р., яке набрало законної сили 05.03.2012р., [PERSON] відмовлено у позові до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.06.05р., визнання права власності на 1/3 частину квартири, зобов'язання до вчинення дій за безпідставністю. У рішенні вказано, що стороною оспорюваного договору позивач по основному позову не була, відтак не вправі оскаржувати договір купівлі-продажу від 21.06.05 р. Належним способом захисту у даному випадку є витребування майна шляхом подачі віндикаційного позову. Цим рішення також було відмовлено [PERSON] у позові до [PERSON] про визнання добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] з тих підстав, що питання визнання добросовісним набувачем не може розглядатись відокремлено від вимоги про витребування майна у набувача, що врегульовано ст. 388 ЦК України і лише в разі пред'явлення позову з підстав вказаної статті, суд дослідивши всі представлені докази вправі давати оцінку тій обставині, чи є покупець добросовісним набувачем та чи може бути майно витребуване у нього. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Встановлено, що [PERSON] придбала кватиру [ADDRESS] за відплатним договором. На час укладення договору їй не було і не могло бути відомо про відсутність у продавців права на продаж 1/3 частини цієї квартири. Отже, вона є добросовісним набувачем квартири. Ці обставини не спростовані в процесі даної розгляду справи. Згідно з п. 29 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суди під час розгляду спорів про поновлення права на частку у спільній частковій власності повинні враховувати, що якщо частка у праві спільної часткової власності за відплатним договором придбана в особи, яка не мала права її відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, то особа, яка втратила частку, має право вимагати поновлення права на неї за умови, що ця частка вибула з її володіння не з її волі. Під час розгляду такої вимоги за аналогією закону (частина перша статті 8 ЦК підлягають застосуванню положення статей 387,388 ЦК. На таку вимогу поширюється загальний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у туй роки. Розглядаючи спір по суті суд приймає до уваги норму статті 257 ЦК України. Про порушення свого права власності (припинення її права на частку в квартирі) позивачка [PERSON] довідалася 22.03.2005р. Про придбання спірної квартири [PERSON] стало відомо в січні 2006р. під час розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21.12.2004р. З даним позовом [PERSON] звернулася в суд 12.06.2014р. Суд вважає, що позивачем пропущено позовну давність, позов пред'явлено через 9 років після придбання [PERSON] квартири. Заперечуючи проти заяви відповідача та третіх осіб про застосування позовної давності та відмову у позові з цієї підстави, представник позивачки вказує на те, що позивачка вживала заходів для відновлення свого порушеного права, зверталася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання за нею права власності на часку квартири. Однак у задоволенні цих вимог їй відмовлено через обрання неналежного способу захисту. Вважає таку обставину поважною причиною пропуску позовної давності. Проте, суд вважає, що дані обставини не можуть бути визнані поважними причинами пропуску позовної давності. Позивачка при розгляді справи за її позовом користувалася правовою допомогою адвоката. Обрання позивачкою та її адвокатом того чи іншого способу захисту є їх правом. В разі звернення до суду з іншим позовом, неправильно обраний попередній спосіб захисту права, не може слугувати підставою для визнання поважними причин пропуску позовної давності. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності. При цьому слід керуватися принципом юридичної визначеності, який проявляється у запровадженні процедурних гарантій, що б могли запобігти свавільному застосуванню відповідного матеріального законодавства. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про витребування 1/3 частини квартири на [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON], визнання за нею права власності на 1/3 частину квартири на [ADDRESS], вселення позивачки в квартиру, зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою не підлягають задоволенню з підстав пропуску позовної давності. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed