Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до [PERSON] міської ради, за участю третьої особи [PERSON] Нової Біржі, та просять визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], від 09 жовтня 1998 року №1579/98, укладений між ними та [PERSON] Позивачі обґрунтовують позовні вимоги тим, що 09 жовтня 1998 року між ними та [PERSON], яка померла 30 жовтня 2014 року, був укладений вищевказаний договір, посвідчений [PERSON] новою біржею в «Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості». Договір не був нотаріально посвідчений. Також вказують, що умови договору сторонами були виконані повністю, тобто [PERSON], [PERSON] передали, а [PERSON] прийняла грошову суму у розмірі 72\~000, 00 грн. за продаж вищевказаної квартири. Позивачі зазначають, що не мають змоги розпорядитись вищевказаною квартирою, у звязку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 09 жовтня 1998 року. Через протиріччя правових норм, діючих на час укладення правочинів в 1996 році, і в відмові компетентними органами і нотаріусами визнавати на даний час правочини дійсними, законними і виконаними, [PERSON], [PERSON] змушені звернутись з позовною заявою до суду, про захист своїх прав. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, та подала заяву про розгляд справи в заочному порядку. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився, був сповіщений про розгляд справи належним чином згідно вимог ст. 74 ЦПК України, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав та про причини неявки суд не повідомляв. Відповідно до\~ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. На підставі викладеного, з урахуванням дотримання судом вимог ст. 74 ЦПК України про сповіщення, суд визнає неявку відповідача у судове засідання неповажною, та вважає за можливе розглядати справу за його відсутності в заочному порядку. Інші учасники процесу до суду не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку [PERSON], суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 жовтня 1998 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №1579/98, а саме квартири [ADDRESS], яка складається в цілому з двох кімнат житловою площею 32, 7 кв. м., загальною площею 48, 4 кв. м. [PERSON] померла 30 жовтня 2014 року, про що свідчить відповідний актовий запис про смерть №11000 від 31 жовтня 2014 року. У звязку з цим, належним відповідачем по справі є [PERSON] міська рада на підставі п. 24 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Вказаний договір був укладений на [PERSON] новій біржі відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований в «Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості» під №1579/98 від 09 жовтня 1998 року. Договір не був нотаріально посвідчений, проте право власності за позивачами було зареєстровано в [PERSON] міжміському бюро технічної інвентаризації 19 жовтня 1998 року в реєстрі під №752, стор. 22, кн. 118 доп. Позивачі не мають змоги розпорядитись вищевказаною квартирою у звязку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 09 жовтня 1998 року. Судом також встановлено, що умови договору були виконані повністю сторонами договору, тобто [PERSON], [PERSON] передали, а [PERSON] прийняла грошову суму у розмірі 72 000, 00 грн. за продаж вищевказаної квартири, а 19 жовтня 1998 року цей договір був зареєстрований в [PERSON] міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрі під №752, стор. 22, кн. 118 доп. Тому, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачів щодо визнання вищевказаного договору купівлі-продажу дійсним, виходячи з наступного. Оскільки спірний договір був підписаний сторонами 09 жовтня 1998 року, тобто у період дії ЦК Української РСР 1963 року, то застосуванню підлягають саме норми вказаного Кодексу. На час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу в жовтні 1998 року позивачам не було відомо, що правочин у відповідності до ст. 47 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. На теперішній час позивачі не мають можливості розпоряджатися своїм майном як належні власники, що порушує їх права. Відповідно до ст. 4 ЦК Української РСР у редакції 1963 року - цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. В відповідності до ст. 41 ЦК Української РСР у редакції 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов'язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16 січня 2003 р. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР у редакції 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 224 ЦК Української РСР у редакції 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Так, у судовому засіданні доведено, що умови договору були виконані належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін відхилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved