Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою до [PERSON] і свої вимоги мотивує тим, що позивач 17 вересня 2004 року уклав шлюб з відповідачкою. На час подання позову Зарічним районним судом м. Суми відкрито провадження у справі №591/2872/20 за позовом відповідача до позивача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Перебуваючи у шлюбі, позивачем було отримано спадщину майно померлої [PERSON] , яке складається з однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . 06 грудня 2006 року квартира за вказаною адресою була продана позивачем за 141 400,00 грн. 15 грудня 2006 року позивачем була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , за ціною 210 585,00 грн. Джерелом коштів для придбання зазначеної квартири були особисті кошти, отримані позивачем від продажу квартири, отриманої у спадок (141 400,00 грн.), а також спільні кошти подружжя (69185,00 грн.). Факт витрачання саме особистих коштів позивача підтверджується незначним проміжком часу між продажем спадкового майна і придбанням квартири, а також відсутністю у подружжя інших суттєвих джерел доходу та заощаджень. Враховуючи співвідношення особистих коштів позивача та спільних коштів подружжя, витрачених на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , стверджує, що особиста частка позивача у даній квартирі становила 67/100, а спільна частка подружжя 33/100. Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за позивачем, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності № 12956889 від 19 грудня 2006 року. 16 лютого 2012 року між позивачем та громадянами [PERSON] , [PERSON] було укладено договір міни, відповідно до умов якого позивачем передана у власність [PERSON] , [PERSON] квартира за адресою: [ADDRESS] . Натомість позивач став власником чотирикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,22 кв.м., житловою площею - 50,4 кв.м. Вартість квартири [ADDRESS] на момент обміну становила 168 000,00 грн., а квартири [ADDRESS] 80000,00грн. Виходячи з співвідношення особистої (67/100) та спільної (33/100) часток коштів, витрачених позивачем та відповідачем на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , та погодженої при обміні вартості даної квартири, встановлено, що частка від погодженої вартості у 80 000,00 грн., що становить у вартісному виразі 53 600,00 грн. - належить особисто позивачу, а частка у 26 400,00 грн. є спільною сумісною власністю подружжя. Обмін майна здійснено з доплатою у розмірі 88 000,00грн., які було передано позивачем іншій стороні договору. Доплата здійснювалась за рахунок спільних коштів подружжя. При обміні квартир позивачем було отримано у власність квартиру за погодженою вартістю 168 000,00 грн., з них: 53 600,00 грн., або 32/100 частка, що належить особисто позивачу; 114 400,00 грн. (26 400,00 грн. + 88 000,00 грн.), або 68/100 частка спільної сумісної власності. У подальшому через втрату оригіналу правовстановлюючого документу позивач був змушений звертатися до приватного нотаріуса з питання отримання дублікату договору міни від 16 лютого 2012 року. Відповідний дублікат було видано приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П. 09 червня 2020 року та зареєстровано за №486. Право власності на квартиру зареєстровано за позивачем на підставі дублікату договору міни. На даний час позивач є власником чотирикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,22 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м., при набутті якої у власність частково були використані особисті кошти позивача, а частково - спільні кошти подружжя. Частка спільної сумісної власності у квартирі виходячи з співвідношення витрачених спільних та особистих коштів становить 68/100. Частка Квартири, набута позивачем у особисту приватну власність внаслідок придбання за особисті кошти, становить 32/100. Виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, при поділі спільного майна подружжя, що складається з частки квартири, частки позивача і відповідача становлять відповідно половину від 68/100, тобто 34/100 кожному. Посилаючись на вказані обставини, просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 32/100 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] право власності на 34/100 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] право власності на 34/100 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та стягнути з судові витрати по справі. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 серпня 2020 року відкрито провадження по справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 22 грудня 2020 року, 09 год. 30 хв. 22 грудня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 18 березня 2021 року, 13 год. 00 хв. у зв`язку з клопотанням позивача про відкладення. В даному підготовчому судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов в повному обсязі, та надали заяву про виключення з позовних вимог вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу (а.с. 87). Відповідачка позовні вимоги визнала в повному обсязі, надавши про це письмову заяву (а.с. 88). Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з такого. Під час судового розгляду встановлено, що 17 вересня 2004 року укладено шлюб між сторонами, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.14). З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 листопада 2006 року вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого 30 вересня 2003 року Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-2729, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] є позивач [PERSON] . Спадкове майно складається з однокімнатної квартири [ADDRESS] , яка розташована на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку, житловою площею 16,4 кв.м. (а.с.15-16). З копії договору купівлі-продажу від 06 грудня 2006 року вбачається, що вказана квартира була продана позивачем [PERSON] . [PERSON] за 141400,00 грн., договір посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. та зареєстрований за № 2099 (а.с. 17). 15 грудня 2006 року позивачем [PERSON] була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , за ціною 210585,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А. та зареєстрованим за №5927 (а.с.18). Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за позивачем [PERSON] , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності № 12956889 від 19 грудня 2006 року (а.с.20). 16 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П. та зареєстрований за №231. Відповідно до умов даного договору позивачем [PERSON] передана у власність [PERSON] , [PERSON] квартира за адресою: [ADDRESS] . Позивач став власником чотирикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,22 кв.м., житловою площею - 50,4 кв.м. Пункт 1.8 договору міни передбачено, що вартість квартири [ADDRESS] на момент обміну становила 168 000,00 грн., а квартири [ADDRESS] 80 000,00 грн. Дані обставини підтверджуються копією дублікату Договру міни від 16 лютого 2020 року (а.с.21-22). Відповідно до ч.3 ст.368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372\~ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За загальним правилом ст.60\~СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст.57 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.\~57\~Сімейного кодексу\~України до майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка належить: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації; (спільне і частку він отримав). Згідно з п. 3 ч. 1 ст.\~57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. До коштів, які належали подружжю (їй/йому) особисто відносяться: набуті до шлюбу; одержані під час шлюбу, але як премії, нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги; як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному із подружжя, а також як відшкодування завданої йому моральної шкоди; як страхові суми, одержані одним із подружжя за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю; одержані під час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування; одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зокрема, кошти, одержані від реалізації спадкового майна, або майна, яке належало одному із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя, навіть якщо б вони були внесені в банк або іншу фінансову установу під час шлюбу. Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 у справі №6-399цс17 та у постанові від 07.09.2016р. у справі №6-801цс16 Верховного Суду України . У вказаних рішеннях Верховний Суд України визнає можливість відступу від презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, якщо один із подружжя зможе довести, що це майно було придбано ним за власні кошти. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Враховуючи викладені вище факти, позивачем доведено набуття під час шлюбу 32/100 квартири у особисту власність. Позивачем обґрунтовано перебування 68/100 квартири у спільній сумісній власності і необхідність поділу даного спільного майна подружжя по 34/100 частки кожному. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved