Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

[PERSON] 16.02.2018 звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частки від всіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, почавши стягнення з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Свій позов мотивувала тим, що сторони по справі з 20.11.2011 по 13.09.2017 перебували в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у сторін по справі народився син [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні. Відповідач протягом останнього року не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання дитини, хоча має матеріальну можливість утримувати дитину до її повноліття. Позивач змушена шукати кошти на оренду житла для себе та дитини, потреби дитини з дорослішанням зростають, позивачу важко утримувати дитину самостійно, вона потребує матеріальної допомоги батька своєї дитини. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з наведеним вище позовом. 26.03.2018 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов визнає частково, а саме в розмірі 1/5 частки його доходів (заробітку) щомісячно. Вважає, що такий розмір аліментів буде достатнім та розумним, враховуючи взаємний обовязок батьків утримувати дітей, вказав, що він отримує заробітну плату в розмірі 8 тис. грн., з яких винаймає житло з новою дружиною, має кредитні зобовязання в розмірі 50 тис. грн., має на утриманні непрацездатну матір пенсіонерку, якій допомагає сплачувати комунальні послуги, просив витрати позивача на правничу допомогу залишити за нею. Додатково зазначив, що позивач не надала докази щодо того, що дитину вона утримує самостійно, докази її скрутного матеріального стану, докази винаймання житла та пошуки коштів на це. Вказав, що позивач забезпечена житлом та фінансовою підтримкою збоку її друга, з яким вона веде спільний бізнес в окупованому Криму. (а.с. 24 26). 10.04.2018 позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що вони з сином проживають у сестри позивача в гуртожитку разом з двома її неповнолітніми доньками, одна з яких є інвалідом дитинства. Сімя з 5 чоловік проживає в кімнаті гуртожитку площею 17 кв.м. Вказала, що жодних доходів вона не має, що у відповідача є у власності квартира та частка домоволодіння у м. Вінниці, що батько відповідача отримує заробітну плату та пенсію, чим самостійно утримує себе та дружину. Матеріальної допомоги сина батьки [PERSON] не потребують, вважає наведені відповідачем у відзиві факти надуманими, припущення необґрунтованими, просила позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задоволити в повному обсязі, додатково зазначила, що з відповідачем вони розлучилися у вересні 2017 року. Спочатку вона позов про стягнення аліментів не подавала, так як хотіла зберегти нормальні стосунки з відповідачем. Так як відповідач не надавав матеріальну допомогу на утримання дитини вона вирішила звернутися до суду з позовом з метою врегулювання відносин з утримання дитини. Позивач з часу розлучення доходи не отримує, живе на кошти, які накопичила раніше та на кошти від продажу своєї частки бізнесу в Криму. Бізнес вона продала оскільки могла більше його вести у звязку з окупацією Криму. Вказала, що дитина відвідує дитячий садок №75, який є безкоштовним, дитина відвідує платний гурток «Винахідник» (385 гривень на місяць). Пояснила, що на утримання дитини (витрати на харчування, купівлю одягу, гурток) на місяць вона витрачає орієнтовно 4\~000 гривень, дитина здорова, витрат на лікування не потребує. Вказала, що позовна вимога в розмірі 1/3 частки доходу відповідача зумовлена необхідністю облаштування дитячої кімнати, в будинку, в якому вони планують надалі проживати. Нерухомості та автомобіля у власності позивач не має. Разом з тим має кредитні зобовязання в сумарному розмірі близько 12 тис. гривень. Після розірвання шлюбу відповідач один раз купив дитині одяг приблизно на 1 тис. гривень та 1 раз розрахувався за гурток (385 грн.). Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/5 частки доходів відповідача щомісячно. Відповідач пояснив, що він 02.02.2018 вдруге одружився. Його нинішня дружина на даний час не вагітна, офіційно працює, отримує заробітну плату в розмірі близько 7 тис. грн. Розмір заробітної плати відповідача на даний час становить 9\~200 гривень на місяць, оскільки відбулось певне підвищення заробітної плати. Просив звернути увагу суду на наявність у нього кредитних зобовязань в розмірі 48\~600 грн. На запитання суду повідомив, що кредит він отримав для того, аби матеріально підтримати свою матір (на які саме потреби з утримання матері він отримав кредит відповідач суду не пояснив). На запитання суду повідомив, що власного автомобіля у власності не має. Підтвердив доводи позивача що у нього у власності є квартира, в якій живуть його батьки. Також не заперечував, що він є власником частки житлового будинку (близько 20 кв.м.). Відповідач та його представник наголосили на тому, що стягнення аліментів в розмірі 1/5 частки від доходу відповідача повністю задовольнить інтереси дитини в межах прожиткового мінімуму, визначеного законодавством. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, відповідача та його представника, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Між сторонами склалися правовідносини, що регулюються нормами міжнародного права та Сімейного кодексу України, зокрема в частині захисту прав дитини та обов'язку батьків утримувати дитину та його виконання. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 51 Конституції України, положень Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей 5, 154, 257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Частиною 1 ст. 9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У ст. 6 Європейської Конвенції закріплено обовязок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення прав дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. [PERSON] повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 8 [PERSON] України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. 08.07.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017 року. [PERSON] ч.2 ст.182 СК України викладено в новій редакції, згідно якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. [PERSON] України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років в період з 01.01.2018 року по 01.07.2018 року - в розмірі 1\~492 гривні; з 01.07.2018 року по 01.12.2018 року 1559 гривень; на дітей віком від 6 до 18 років (дитина досягне 6 річного віку 04.09.2018 року) в період з 01.07.2018 року по 01.12.2018 року - в розмірі 2027 грн. Встановлення законом наведеного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку проведено з метою визначення мінімальних гарантій для дитини з метою забезпечити її мінімальні життєві потреби. Разом з тим, у разі наявності у батьків відповідного рівня доходу та матеріальної можливості забезпечення дитини на вищому рівні, в порівнянні зі встановленим законом граничним розміром, суд має обговорити питання про забезпечення дитини на відповідному вищому рівні, в порівнянні з мінімальним, але з таким пропорційним підходом, щоб таке забезпечення не було непомірно обтяжливим для батьків дитини (бути спів мірним з рівнем їх доходу (заробітку). При визначенні такого розміру суд в першу чергу керується принципами розумності та справедливості. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 20.11.2011 року по 26.09.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.3-4). Під час шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO], в свідоцтві про народження якого в графі «Батько» вказано відповідача [PERSON] (а.с.5). Позивач разом із сином після розірвання шлюбу (з листопада 2017) проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] та дітьми останньої: [PERSON] (інвалід з діагнозом «ДЦП») та [PERSON] (а.с.48). Відповідач не надає дружині коштів на утримання спільного сина, дитина перебуває на повному утриманні матері. Розмір утримання дитини відповідачем з часу розірвання шлюбу між сторонами по справі (з вересня 2017 по травень 2018) склав близько 1300 1500 грн. Вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнаються учасниками справи, та суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів (надалі Постанова) у відповідності до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати свою дитини до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Згідно п. 17 вказаної Постанови вирішуючи питання, щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього і інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст.182 СК України. Судом встановлено, що відповідач по справі офіційно працює в патрульній поліції, отримує достатній рівень доходу, згідно його ж доводів, у звязку з нещодавнім підняттям заробітної плати отримує 9200 грн. щомісячно. (а.с. 27, 28). Відповідач посилається на те, що визнаний ним розмір аліментів на рівні 1/5 частки його доходу (заробітку) забезпечить належний рівень проживання їх спільної з позивачем дитини, вказуючи також на те, що такий розмір є більшим від визначеного законом прожиткового мінімуму для дитини. Разом з тим, такі його доводи не свідчать про те, що дитина має бути забезпечена відповідним утриманням на мінімальному рівні, враховуючи рівень його доходу. Як вбачається з грошового атестату відповідача, складовими його заробітної плати є, зокрема, премії та індексації (до 28.02.2018 року), матеріальна допомога на оздоровлення, нарахування яких має періодичний характер. Тому посилання відповідача на цю обставину як на підставу визначення розміру аліментів на рівні 1/5 частки від його доходу (заробітку) не приймається судом до уваги. Суд, враховуючи все вищевикладене, зважаючи на розмір заявлених вимог, взаємний обовязок батьків по утриманню дітей, важкі життєві умови, в яких опинилися позивач та їх спільна з відповідачем дитина, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає можливим визначити розмір аліментів на рівні 1/4 частки від всіх видів доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, що буде розумним, справедливим та зваженим, з огляду на спільний обовязок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей. При прийнятті вказаного рішення суд враховує також і те, що відповідач являється власником (співвласником) житлової нерухомості у м. Вінниці (квартири та будинку) (а.с. 42 45). Суд не приймає до уваги доводи відповідача з приводу того, що на його утриманні перебуває непрацездатна матір пенсіонерка, оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів надання такого утримання. Його посилання на те, що він допомагає матері сплачувати комунальні послуги не підтверджені належними доказами. З наданого рахунку на сплату комунальних коштів вбачається, що квартира, в якій проживає мати відповідача (мешканців 3) забезпечена державною субсидією на сплату комунальних послуг, до сплати нараховуються лише вартість спожитого природнього газу, за який наявна заборгованість за попередній період (періоди) (а.с.31-33). Так само суд не враховує посилання відповідача на те, що він несе витрати на утримання житла, оскільки сплата витрат, повязаних з утриманням житла, є обовязком власника квартири та не може впливати на призначення розміру аліментів на утримання дітей. Суд не приймає до уваги доводи відповідача з приводу того, що він має кредитні зобовязання в розмірі 46800 грн., як на підставу визначення розміру аліментів у часті про яку він просить (1/5 частка заробітку (доходу), оскільки з наданого відповідачем паспорту споживчого кредиту та графіку платежів та розрахунку сукупної його вартості не вбачається на які саме цілі використано одержаний споживчий кредит, а як наслідок сам факт отримання кредиту не вказує на скрутне матеріальне становище відповідача (а.с.34-36). Доводи відповідача, що висловлені в судовому засіданні, з приводу того, що кредит ним отримано на забезпечення допомоги непрацездатній матері не підтверджені жодними доказами. Крім того, на дату звернення відповідачем до банку за інформацією щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту (20.03.2018 року) відповідач знав про існування даного позову (ухвалу про відкриття провадження отримано 15.03.2018 року). Так само суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо того, що він несе витрати з оплати орендованого житла, оскільки ним не надано жодних належних та допустимих доказів того, що він орендує житло, в тому числі враховуючи, що у його власності є відповідна житлова нерухомість про яку суд зазначав вище. Доводи відповідача, що він зі своєю нинішньою дружиною планує дитину, та в подальшому він не зможе сплачувати аліменти в розмірі, про який просить позивач також не приймаються судом до уваги, оскільки при прийняття рішення суд не може врахувати обставини, які станом на день ухвалення рішення не настали. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом збільшено або зменшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аліменти підлягають стягненню в контексті ст. 191 СК України з дня пред'явлення позову, тобто починаючи з 16.02.2018 року. Враховуючи часткове задоволення позову на 75% з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу в розмірі 300 гривень. Враховуючи ту обставину, що позивача в силу закону звільнено від сплати судового збору за подання до суду позову даної категорії, суд,

Outcome: partial