Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

[PERSON] 19 травня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» і [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів та судових витрат. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 10 травня 2016 року на його номер мобільного телефону зателефонували і повідомили, що в школі була бійка та його сина побили і він в лікарні, потрібно перерахувати на операцію 2000 грн.; позивач перерахував вказані кошти на запропонований номер рахунку і пішов зясовувати обставини бійки до школи. Виявилося, що ніякої бійки не було, син не в лікарні і кошти він перерахував невідомій особі помилково під впливом обману. Звернувся до банку з питанням скасування операції по перерахуванню цих коштів і повернення їх йому, в банку запевнили, що на протязі трьох днів це зроблять, але до цих пір кошти не повернуті. Згодом дізнався, що вказані кошти безпідставно надійшли до відповідачки [PERSON] і вона їх незаконно зняла і начебто на прохання племінника перерахувала відразу на інший вказаний ним рахунок. Вважає вказане перерахування з його боку помилковим, а списання коштів банком і їх отримання [PERSON] незаконним і звернувся до відповідачів з питанням цього неправомірного перерахування вказаних коштів з його рахунку, отримав відповідь, що проведене службове розслідування і встановлено, що вказане перерахування було добровільним і порушень з боку банку не було, відповідачка визнала отримання і перерахування коштів, але вважає свої дії правильними, зараз в неї коштів немає і повернути вона їх не може. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачами йому. На звернення позивача і його представника до відповідачів з питанням повернення йому списаної суми отримано відмову. Позивач звертався і до правоохоронних органів, але кошти так і не повернуті. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача виникли збитки. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку та відповідачки протиправними і просив стягнути солідарно з відповідачів вказану неправомірно списану банком і отриману відповідачкою суму, витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно позивач має рахунок в банку і йому видана пластикова платіжна кредитна картка, на ній були кошти, якими позивач користувався. 10 травня 2016 році позивачем було перераховані його кошти на рахунок відповідачки [PERSON]М і та ці кошти відразу перерахувала на інший рахунок, проведеною перевіркою встановлено, що переведення і зняття цих коштів було здійснено добровільно і самостійно позивачем і відповідачкою, в тому числі і з вини самого позивача (надання інформації стороннім особам). Проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки це зняття кошті в було не з вини банку. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що дійсно на прохання свого племінника отримала перераховані позивачем кошти у вказаній сумі, зняла їх з рахунку і в той же день відразу перерахувала на інший вказаний племінником рахунок. Вважає, що закон не порушувала і не примушувала позивача перераховувати їй кошти, зараз в неї цих грошей немає і віддавати їх вона не може через відсутність коштів. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги до неї безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, відповідачки, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 10 травня 2016 року на номер мобільного телефону позивача [PERSON] зателефонувала невідома особа, яка представилась батьком однокласника сина позивача і повідомила, що в школі, де навчаються їх діти, була бійка та його (позивача) сина побили і він в лікарні, потрібно перерахувати на операцію 2000 грн.; оскільки невідомий правильно вказав дані сина, номер телефону, школи та інш. позивач зі свого рахунку № 5168757223824055 через банківський термінал ПАТ КБ ПриватБанк перерахував вказані кошти в сумі 2019 грн. на запропонований номер рахунку № 4731217112745532 і пішов зясовувати обставини бійки до школи. Виявилося, що ніякої бійки не було, син не в лікарні і кошти він перерахував невідомій особі помилково під впливом обману. Позивач звернувся до банку з питанням скасування операції по перерахуванню цих коштів і повернення їх йому, в банку запевнили, що на протязі трьох днів це зроблять, але до цих пір кошти не повернуті. Згодом, як вказує позивач, дізнався, що вказані кошти в той же день безпідставно надійшли до відповідачки [PERSON] і вона їх незаконно зняла і начебто на прохання племінника перерахувала відразу на інший вказаний ним рахунок. Вважає вказане перерахування з його боку помилковим, а списання коштів банком і їх отримання [PERSON] незаконним і звернувся до відповідачів з питанням цього неправомірного перерахування вказаних коштів з його рахунку, повернення коштів, отримав відповідь, що проведене службове розслідування і встановлено, що вказане перерахування було добровільним і порушень з боку банку не було, відповідачка визнала отримання і перерахування коштів, але вважає свої дії правильними, зараз в неї коштів немає і повернути вона їх не може. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачами йому. На звернення позивача і його представника до відповідачів з питанням повернення йому списаної суми отримано відмову. Позивач звертався і до правоохоронних органів, але кошти так і не повернуті. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача виникли збитки. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом дійсно зясовано, що позивач 10 травня 2016 року через термінал самообслуговування здійснив переказ (поповнення) грошових коштів на картку № 4731217112745532, отримувач [PERSON] у розмірі 2019 грн.. Вважаючи що ПАТ КБ «ПриватБанк» в порушення Закону України «Про платіжні системи та переказу коштів в Україні» не повернув ініційований позивачем переказ, а отже позивач вважає, що банк є солідарним відповідачем по даній справі та посилається на ч. 1 ст. 1212 ЦК України, п. 24., п 23. Закону України «Про платіжні системи та переказу коштів в Україні». Але з таким обґрунтуванням неможливо погодитись, дані позовні вимоги не ґрунтуються на законі. Відповідно до положення ст. 33. Закону України «Про платіжні системи та переказу коштів в Україні» відповідальність платника при проведенні переказу саме платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Відповідно до законодавства, що діяло на час виникнення спірної операції та виникнення вимог у позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» як фінансова установа, яка обслуговую фізичних та юридичних осіб, що обслуговує їх рахунки не може нести відповідальність перед позивачем на підставі нижчевикладеного. Відповідно до п. 1.6, 1.7 постанови Національного Банку України (НБУ) № 22 від 21 січня 2004 року банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Згідно п. 1.15. постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України. Відповідно до п. 1.19. постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення, Усі спори, які можуть виникнути з цих питань між учасниками розрахунків, вирішуються ними відповідно до законодавства України. Спірні питання між банками та їх клієнтами розглядаються ними відповідно до законодавства України. Платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку. Відповідно до п. 2.35 постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Банк, що обслуговує неналежного отримувача, не несе відповідальності за своєчасність подання ним розрахункового документа на повернення помилково зарахованих на його рахунок коштів. Аналогічне обгрунтування закріплено в ст. 1212 на яку посилається позивач, а саме: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події; повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Тобто постановою НБУ № 22 від 21 січня 2004 року та ст. 1212 ЦК України, чітко визначено, що відповідальність за незаконне отримання грошових коштів несе отримувач, а не особа яка їх обслуговує. Відповідно до ст. 5.1 «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Відповідно п. 5.1. постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року та статті 1071 Цивільного кодексу України (435-15) кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги до банку є не обгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, ПАТ КБ «ПриватБанк» в даному випадку не несе відповідальності перед позивачем. Крім того, позивачем у позові чітко визначена особа, яка є неналежним отримувачем грошових коштів, та яка відмовляється повертати грошові кошти позивачу. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідачка [PERSON] також є клієнтом цього банку, вона має рахунок і картку банку, вона підписувала як клієнт банку анкету-заяву, де погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг, відповідачка ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що дійсно на прохання свого племінника отримала перераховані позивачем кошти у вказаній сумі, зняла їх з рахунку і в той же день відразу перерахувала на інший вказаний племінником рахунок. Вказані обставини підтверджуються наданими квитанціями та роздруківкою руху коштів по її картковому рахунку, що визнали і підтвердили сторони в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1\~ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223, емітент зобовязаний забезпечити наявність у договорі таких умов, зокрема, як види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, порядок розгляду спорів, відповідальність емітента, тощо. Відповідно до ч. 1, 3\~ст. 1066 ЦК України\~за договором банківського рахунку банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій на рахунках. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частиною 1\~ст. 1068 ЦК України\~передбачено, що банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Статтями\~1071,\~1073\~\~ЦК України\~передбачено підстави списання грошових коштів з рахунка та правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта. Зокрема, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Поряд з цим, необхідно зазначити, що нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст. 79 ЦПК). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачка в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача (банку), повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок цієї особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні і це підтвердження стосовно банку не знайшло. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач (банк) заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові про солідарну відповідальність банку і [PERSON], оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково і [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів та судових витрат відмовити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти в сумі 2019 грн. і судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а всього 2570 грн. 20 коп. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів та судових витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial