Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі Відповідач) про захист прав споживача. Позов мотивує тим, що 14 лютого 2015 року між ним та представником Відповідача було укладено договір фінансового лізингу №000402 (далі Договір), предметом якого є транспортний засіб Hyundai Sonata. До моменту підписання вищевказаного договору ще 13.02.2015 року представником Відповідача було надано Позивачу банківські реквізити для здійснення платежу за Договором, після чого [PERSON] сплатив на рахунок Позивача 74000 гривень. При зустрічі 14.02.2015 року Представник лізингової компанії не надала Позивачу достатньо часу прочитати значний за обсягом договір фінансового лізингу і запевнила, що там все добре і чим швидше він підпише договір, тим швидше він отримає транспортний засіб. Після цього Позивач підписав Договір. Зазначає, що перемовини між Позивачем та Відповідачем взагалі велися щодо купівлі автомобіля КамАЗ в доказ чого до зазначеного договору додається роздрук з сайту «Авторіа» з проставленою в ній печаткою ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Крім того, відповідно до Договору, як зрозумів Позивач вже після, ним було сплачено адміністративний платіж, який не передбачений ЗУ «Про фінансовий лізинг» і відповідно до визначення термінів договору «Підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору незалежно від призначення платежу у квитанції про сплату. Його розмір відображається у додатку 1 до договору та становить 10% від предмета лізингу, який не підлягає поверненню, ні в разу виконання договору, ні у разі його розірвання і не є частиною предмета лізингу., тобто не є частиною авансового платежу чи лізингових платежів, а є окремим платежем. Перераховуючи 72000 гривень Позивач був впевнений, що частково оплачує вартість транспортного засобу, про що йому пояснювали менеджери. В іншому є випадку Позивач не погодився б сплачувати таку суму адміністративного платежу, оскільки ця сума не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, і робить загальні витрати на придбання трактору занадто вищою за ринкову вартість. Вважає, що його було введено в оману щодо істотних умов договору, а отже такий правочин має бути визнаний недійсним. Крім того, зазначає, що Відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг, а саме, фінансового лізингу, і знаючи про те, Позивач не став би вступати у договірні відносини з цією компанією. Також, не було посвідчено нотаріально Договір фінансового лізингу, що свідчить про те, що не було додержано сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, не було оглянуто товар, за який Позивач уже фактично частково сплатив 72000 гривень, а отже його було введено в оману стосовно ціни лізингу. Позивач наводить пункти договору, які є, на його думку несправедливими, тому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №000402 від 14.02.2015 року, укладений між Позивачем та Відповідачем. Застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] кошти у розмірі 72000 гривень. В судове засідання [PERSON] не зявився, у позовній заяві представник позивача [PERSON] просив справу розглядати за відсутності позивача та його представника. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Автофінанс» в судове засідання не зявився. З Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців слідує, що юридична адреса відповідача м.Київ, вул.Щорса, 31, куди судом направлялися повістки про дату, час та місце розгляду справи, отже, у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про розгляд справи, заяв про відкладення слухання справи та заперечень проти позову не подавав. Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що 14 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (Лізингодавець), в особі представника [PERSON] та [PERSON] (Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу №000402 (далі Договір), відповідно до якого Лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати (отримати право власності) Предмет лізингу, яким згідно п.1.1 є автомобіль марки Hyundai Sonata модифікація Express обєм двигуна 2.0, Тип КПП АТ, привід 4х2, та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Вартість предмета лізингу становить 27792,45 долари США, а згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату укладання цього Договору, еквівалент лізингу становить 736500 гривень. На момент укладання Договору розмір щомісячного лізингового платежу становить 368,17 долара США, що у гривневому еквіваленті на дату складання Договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні становить 9756,50 гривні. Відповідно до умов додатка 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 27792,45 долара США; авансовий платіж 50% вартості предмета лізингу, тобто 13896,23 долара США; щомісячний платіж 1158,02 долара США; адміністративний платіж - 10 % вартості предмета лізингу, тобто 2779,25 долара США; комісія за передачу - 3 % вартості предмета лізингу, тобто 833,77 долара США. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму вказаної статті, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 та частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Судом встановлено, що згідно з укладеним між сторонами Договору фінансового лізингу Лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а Лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.3, 3.3 договору). Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 27 792,45 долара США, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 736500 гривень (пункт 8.2). Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3). Всі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5). Отже, за змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно з вимогами статей 638, 655, 691 ЦК України. Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. При цьому згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобов'язаннями відповідає продавець. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (статті 808 ЦК України). Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того, статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Судом встановлено, що на виконання договору від 14 лютого 2015 року [PERSON] сплатив ТзОВ «ЛК «Автофінанс» кошти в розмірі 74000 гривень. Згідно з умовами договору адміністративний платіж обовязковий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Відповідно до додатка 1 до Договору розмір адміністративного платежу становить 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 2779,25 долара США. Відповідно до пункту 3.2.6 договору Лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з умови невиконання Лізингоодержувачем умов даного договору без обов'язку завчасного повідомлення Лізингоодержувача про розірвання договору; відповідно до п.3.2.7 договору Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу Лізингоодержувачем протягом року.У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів. При цьому згідно з пунктом 12.1 договору Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу лише 60 % авансового платежу, а 40 % утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. За умовами договору Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. Проаналізувавши зміст договору, суд встановив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункти 3.2.7, 12.1 договору). Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідач не обґрунтував співвимірність розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу Лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.14). За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України у справі № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року. Як зазначав позивач, у позовній заяві йому не було надано достатнього часу для ознайомлення з договором, що є предметом позову, та як встановив суд, позивач здійснив платіж на суму 74000 гривень, у той час, коли договір сторонами ще взагалі не був укладений, оскільки такий був підписаний лише 14 лютого 2015 року, а кошти позивачем були сплачені вже 13 лютого 2015 року, тобто на момент сплати Позивач ще взагалі не знав про те, що у випадку розірвання договору, зазначені кошти не будуть підлягати поверненню, а також і те, що зазначена сума не є авансом, а являється адміністративним платежем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Ба більше, згідно з поясненнями позивача, зазначеними у позовній заяві, та оголошення, розміщеного на веб-сайті Auto Ria, витяг з якого був здійснений Відповідачем при купівлі транспорту позивачем, перемовини між сторонами велися з приводу купівлі автомобіля КАМАЗ, а не транспортного засобу Hyundai Sonata. Крім того, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом в ході розгляду не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а тому суд дійшов висновку про відсутність такого дозволу (ліцензії), що суперечить вимогам законодавства. Як уже зазначалося заперечень щодо позову відповідач суду не надавав, а отже вищезазначене ним не було спростоване. Стаття 216 ЦК України встановлює правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено, що автомобіль, за який позивач уже фактично сплатив 72000 гривень переданий йому не був та навіть не був пред'явлений йому для огляду ні в день підписання договору, ні згодом. [PERSON] звертався до ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» із заявою про повернення йому сплаченої ним суми 74000 гривень, згідно платіжного доручення №4/2 від 13.02.2015 року, оплату якої було проведено в ПАТ «Райффайзен банк «Аваль», однак у листі за №504 від 09.09.2015 року йому було надано відповідь про те, що авансові платежі у розмірі 210 гривень йому будуть повернуті, а адміністративний платіж у розмірі 73650 гривень не повертається взагалі. За таких обставин, з урахуванням статті 216 ЦК України та на підставі ст.11 ЦПК України суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення в його користь 72000 гривень адміністративного платежу є підставною та такою, що підлягає до задоволення. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з урахуванням того, що [PERSON] при подачі позову був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» тому судовий збір за розгляд майнової вимоги в сумі 640 гривень та немайнової вимоги в сумі 720 гривень слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved