Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

[PERSON] 22 листопада 2017 року звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним вище позовом. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Трещова В.В. від 23 листопада 2017 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року постановлено ухвалу, якою заяву [PERSON] про відвід судді від розгляду цивільної справи за [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини було задоволено, справу 200/17233/17, провадження 2/201/859/2018, було передано до канцелярії суду для виконання вимог ст. 33 ЦПК України. 30 січня 2018 року зазначена справа автоматизованою системою документообігу суду була повторно розподілена судді Федоріщеву С.С. та передана для розгляду 30 січня 2017 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року прийнято до свого провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Так, в позовній заяві позивач просить суд: - визначити їй додатковий строк в 1 (один) місяць з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 08.12.2016 року, визнавши причину пропуску строку на прийняття спадщини поважною. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що померла [PERSON] є її бабусею. Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно 1/6 частини квартири [ADDRESS] (попередня назва «Дзержинського») у м. Дніпрі, яка належала померлій на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.04.1998 року Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 27.04.1998 року № 1/1544-98, зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ у реєстрову книгу під № 166п -73-136. 17 грудня 2003 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6-5540, яким вищенаведена 1/6 частка квартири померла заповіла позивачу. Померла мала двох доньок [PERSON] та [PERSON], які 13.12.2016 року та 06.03.2017 року відповідно звернулися до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON]О з заявами про прийняття спадщини за законом. 16.11.2017 року з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса [PERSON] звернулася позивач. Проте, у прийнятті заяви їй було відмовлено в звязку з пропуском шестимісячного строку на прийняття спадщини. Строк, визначений законом у шість місяців для прийняття спадщини, позивач пропустила через те, що не була обізнана про те, що на її імя померлою було складено заповіт. Крім того, відразу після смерті бабусі вона дуже важко переносила її втрату. Крім того, перебування на той час її чоловіка у Збройних Силах України, самостійне виховання дітей, а згодом й розлучення з чоловіком, не дали можливості займатися оформленням спадкових прав, крім того вона не мала ані заповіту, ані документів на спадкове майно, так як вони перебували у відповідачів. Просила надати їй додатковий строк, достатній для прийняття спадщини після смерті бабусі, який встановити в 1 (один) місяць з моменту набрання судовим рішенням законної сили. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, підтримали позовні вимоги та просили задовольнити в повному обсязі, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. [PERSON] визнала позовні вимоги позивача та не заперечувала проти їх задоволення, подавши про це відповідну письмову заяви до суду. Просила розглянути справу за її відсутності. [PERSON] та її представник [PERSON] визнали позовні вимоги позивача та не заперечували проти їх задоволення, подавши про це відповідну письмову заяви до суду. Просили розглянути справу за їх відсутності. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що померла [PERSON] мала двох доньок [PERSON] та [PERSON] [PERSON] померла 08.12.2016 р. На випадок своєї смерті вона склала заповіт 17 грудня 2003 року, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6-5540. В даному заповіті вона на випадок смерті заповіла все своє майно своїй онуці, донці [PERSON] [PERSON] 13.12.2016 року, за заявою [PERSON] (донки померлої), Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] було заведено спадкову справу № 6/2016 на майно померлої 08.12.2016 року [PERSON] 06.03.2017 року [PERSON] (донька померлої) також було подано заяву про прийняття спадщини за законом. Вивченням спадкової справи встановлено, що [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини зверталася лише 16.11.2017 року, тобто зі спливом встановленого шестимісячного строку, у звязку з чим постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій їй було відмовлено у прийнятті заяви. У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Зверненням до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини з порушенням встановленого шестимісячного строку позивача передували труднощі, які судом визнані об'єктивними, непереборними та істотними. До спливу шестимісячного строку після відкриття спадщини позивач не знала про існування заповіту. Про те, що бабуся за часи свого життя склала заповіт та заповіла свою 1/6 частку кватири позивач дізналася вже згодом від своє матері [PERSON], в якій зберігався примірник заповіту. Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 06.09.2017 року по справі № 6-496цс17, відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобовязана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 глави 10 чинного на час виникнення спірних правовідносин Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус розяснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Вивченням спадкової справи встановлено, що матеріали справи не містять доказів вчинення нотаріусом дій, спрямованих на повідомлення позивача та інших спадкоємців про відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті бабці [PERSON] Інші спадкоємці доньки померлої [PERSON] та [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини в порядку успадкування за законом, під час слухання судової справи не заперечували щодо надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, а отже їх права в разі задоволення позовних вимог порушені не будуть. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, і приймаючи до уваги, що причина пропуску позивачем строку на прийняття спадщини є поважною, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити та визначити йому додатковий строк для подання ним заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 08.12.2016р. один місяць, обчислення якого починати з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено, судові витрати мають бути покладені на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved