Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON], ВАТ «Кіровоградгаз», ПП «Олександріяліфт», ПАТ «Кіровоградобленерго», ОКВП «Дніпрокіровоград», КП «Теплокомуненерго» КП «Житлогосп», в якому просять здійснити поділ особових рахунків на оплату комунальних послуг (а. с. 3 6, 89 91). Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що двокімнатна квартира №31 у житловому будинку №137 по вул. 6-го Грудня в м. Олександрія Кіровоградської області належить їм та відповідачу [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності. На виконання вимог чинного законодавства позивачем [PERSON] укладені договори на надання житлово-комунальних та інших послуг із відповідними виконавцями та на власне імя відкриті особові рахунки на надання зазначених послуг. Однак, відповідач [PERSON], яка також є споживачем зазначених комунальних послуг, відмовляється нести витрати на утримання та обслуговування спільної квартири, що призводить до виникнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та утворення конфліктних ситуацій між співмешканцями. У звязку з цим, позивачі просять суд здійснити поділ особових рахунків на надання житлово-комунальних послуг, виділивши відповідачу [PERSON] ? частину кожного особового рахунку та покласти на неї обовязок оплати ? частини комунальних послуг. Представник позивачів в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позові, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала. В судовому засіданні пояснила, що 1,5 роки, а саме з 06 травня 2015 року, не проживає в двокімнатній квартирі №31 у житловому будинку №137 по вул. 6-го Грудня в м. Олександрія Кіровоградської області. Позивач [PERSON] (її мати) змінила замки, чим позбавила її можливості користуватися зазначеною квартирою. До 06 травня 2015 року вона нарівні з усіма співвласниками несла витрати на житлово-комунальні послуги. Крім того, вона повідомила, що в квартирі постійно проживає сім осіб: [PERSON] її мати зі своїм співмешканцем, [PERSON] її брат, до якого періодично навідується його дружина та користується житлово-комунальними послугами, [PERSON] її сестра з двома неповнолітніми дітьми та своїм чоловіком. Таким чином, вона незгодна нести ? частину витрат на житлово-комунальні послуги в ситуації, коли в квартирі проживає принаймні пять повнолітніх, працездатних осіб. Вважає головною метою подачі даного позову бажання позивачів за її рахунок покращити своє скрутне фінансове становище, яке викликане, зокрема, кредитною заборгованістю. Просила суд відмовити в задоволені позову. Представник ОКВП «Дніпро-Кіровоград» надала письмові заперечення та позов не визнала. В судовому засідання пояснила, що технічно неможливо розділити ані водопровід, ані лічильник зі збереженням їх цільового призначення та що співвласники користуються спільним майном за домовленістю та згодою між собою, це право є виключним між співвласниками квартири домовлятися між собою, скільки спожито води та ділити показники лічильника порівну на проживаючих осіб, так як є фактичне водоспоживання за показаннями лічильника. В задоволені позову просила відмовити. Представник ПАТ «Кіровоградобленерго» надала письмові заперечення (а. с. 112) та позов не визнала. В судовому засідання пояснила, що у даному випадку адреси не розділені та обєкти співвласників не виділені в натурі, а тому співвласники повинні домовлятись між собою про розподіл витрат на електроенергію відповідно до показників лічильника. В задоволені позову просила відмовити. КП «Теплокомуненерго» свого представника в судове засідання не направило, проте надало письмову заяву від 29 березня 2016 року, в якій не заперечувало з приводу розподілу особових рахунків та просило розглядати дану справу без участі їх представника (а. с. 115). Представники відповідачів ВАТ «Кіровоградгаз», ПП «Олександріяліфт» та КП «Житлогосп» в судове засідання не зявилися, були належно повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки не повідомили, письмових заперечень на позов не подали, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у відсутність їх представників не зверталися Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Двокімнатна квартира №31 у житловому будинку №137 по вул. 6-го Грудня в м. Олександрія Кіровоградської області належить позивачам та відповідачці [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 18 серпня 1998 року, виданим згідно з розпорядженням (наказом) від 18 серпня 1998 року №13018 (а. с. 12) та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.05.2011 року №30036531 (а. с. 13). Згідно з довідкою №534 від 22 липня 2015 року, виданої КП «Житлогосп», у зазначеній квартирі крім позивачів та відповідача [PERSON] зареєстровані неповнолітні [PERSON] (11.10.2007 р. н.) та [PERSON] (01.12.2012 р. н.) (а. с. 76). Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники спільно визначили, що договори про надання житлово-комунальних послуг від їх імені та в їх інтересах укладе позивач [PERSON] та нестиме відповідні обовязки по договорам перед виконавцями таких послуг, в тому числі і щодо своєчасної оплати послуг. Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Позивачем [PERSON] укладені договори на надання житлово-комунальних послуг із відповідними виконавцями та на власне імя відкриті особові рахунки на надання зазначених послуг, у тому числі щодо газопостачання, обслуговування та ремонт ліфтів, електропостачання, водопостачання та скид стоків, опалення та гаряче водопостачання, обслуговування квартири, надання комунальних та інших послуг, що підтверджується відповідними розрахунковими книжками, рахунками на оплату послуг та квитанціями про сплату зазначених послуг (а. с. 16 72). Отже, судом встановлено, що підставою для сплати житлово-комунальних послуг є відповідні договори, укладені між одним із співвласників квартири позивачем [PERSON] та відповідними виконавцями цим послуг. Особові рахунки для сплати житлово-комунальних послуг, які відкриті на імя позивача [PERSON] на підставі зазначених договорів про надання житлово-комунальних послуг не є підставою для оплати послуг, а використовуються з метою обліку обєму спожитих послуг та стану розрахунків за ними. Тобто, особові рахунки не є обєктом права в розумінні Глави 12 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року, №572, та затверджені в новій редакції постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року, №45, мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. Абзацом 2 зазначеного пункту постанови передбачено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Таким чином, на законодавчому рівні визначено порядок та послідовність дій співвласників у випадку відсутності між ними згоди щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг, без втручання в даний процес органів державної влади, в тому числі суду, та безпосередніх виконавців цих послуг. Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В цій справі позивачі не заявляли вимог щодо зміни умов договорів про надання житлово-комунальних та інших послуг або виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, або встановлення режиму користування майном, що є спільною сумісною власністю, або про відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних та інших послуг. Оскільки, особові рахунки не є обєктом права в розумінні Глави 12 Цивільного кодексу України та не можуть бути поділені, то суд приходить до висновку, що позивачами обраний невірний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів. Так як, в задоволенні позову відмовлено, то підстави для відшкодування судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України відсутні.

Outcome: dismissed