Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

[PERSON] 15.01.2020р. звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивував тим, що подружнє життя з відповідачкою не склалось в основному через конфлікти і сварки, спроби налагодити сімейні відносини позитивного результату не дали, тому припини подружні стосунки, примирення і збереження сім`ї неможливе, просив розірвати шлюб. В судове засідання [PERSON] не з`явився, 17.03.2020р. подав заяву у якій позов підтримав, просив розірвати шлюб, справу розглядати у його відсутності (а.с.25). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 17.03.2020р. подала заяву, не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачем, просила про розгляд справи у її відсутності (а.с.25). Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, просили про розгляд справи у їх відсутність, фіксація судового процесу технічними засобами згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Із змісту позову, із долученого до справи свідоцтва про шлюб, із копії свідоцтва про народження та довідки відділу РАЦС Городоцького РУЮ від 18.10.2005р. (а.с. 2-3, 6, 22, 26) убачається, що сторони в шлюбі з 04.11.2000р., мають сина [PERSON] , [INFO] , тривалий час не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства не ведуть. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] , як видно із змісту позову та його заяви до суду від 17.03.2020р. (а.с.2-3, 24) заперечує можливість примрення з відповідачкою і збереження сім`ї, просить про розірвання шлюбу. Відповідачка [PERSON] , що убачається із відзиву від 05.03.2020р. та заяви від 17.03.2020р., покликаючись, що сім`я розпалась через зради позивача у подружній вірності, теж просить про розірвання шлюбу (а.с.17-18, 25). Ураховуючи вищенаведене та інші фактичні взаємини сторін, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, суд задоволює позов. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідачки в користь позивача слід стягнути 840 грн. 80 коп. судових витрат (а.с.1).

Outcome: approved