Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] (далі позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] (далі відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Чорнобаївська селищна рада Золотоніського району Черкаської області, код ЄДРПОУ 26424714, адреса: вул. Центральна, 152, смт. Чорнобай, Золотоніський район, Черкаська область, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована колишня невістка позивача відповідач [PERSON] , яка 29 вересня 2020 року розлучилася із сином позивача [PERSON] . Останні у шлюбі спільних дітей не мали. Після розлучення відповідач у будинку не проживає, проте залишається в ньому прописаною і відмовляється самостійно знятися з місця реєстрації. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своїм майном. У зв`язку з цим, посилаючись на приписи ЦК України та ЖК УРСР, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Пояснив, що відповідач [PERSON] являється його колишньою невісткою, шлюб останньої із його сином було зареєстрована 8 років тому, проте у вересні 2020 року вказаний шлюб було розірвано. Відповідач та його син спільних дітей не мали. Після розірвання шлюбу відповідач забрала всі свої речі з будинку та переїхала на інше місце проживання, проте куди переїхала позивачу не відомо. В даний час відповідач залишається зареєстрована в домоволодінні позивача, комунальні платежі не сплачує. Зазначене вище перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своїм майном. \~ \~ \~ \~У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом направлення повістки про виклик до суду на адресу місця реєстрації, а також шляхом оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті «Судова влада України». \~ \~ \~ \~У судове засідання представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області не з`явився, направив до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просив проводити за його відсутності. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. У судовому засіданні було допитано у якості свідка [PERSON] , який суду пояснив, що мешкає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] являється колишньою дружиною сина позивача, тобто його колишньою невісткою. [PERSON] та [PERSON] (син позивача) уклали шлюб 8 років тому, який у 2020 році було розірвано. У період перебування у шлюбі останні проживали разом із позивачем у його домоволодінні. Проте, після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] виїхала із села, теперішнє місце проживання останньої невідоме. Зазначив, що відповідач більше року не проживає у домоволодінні позивача. У судовому засіданні було допитано у якості свідка [PERSON] , який суду пояснив, що проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] являється колишньою невісткою позивачу, так як перебувала у шлюбу із сином позивача [PERSON] , останні проживали у домоволодінні позивача. Вказаний шлюб було розірвано у 2020 році, після чого відповідач змінила місце проживання, яке йому не відомо. Зазначив, що відповідач більше року не проживає у домоволодінні позивача. Спільних дітей відповідачка з сином позивача немали. Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 02 серпня 2008 року (а.с. 8) та копії свідоцтва про державну реєстрацію прав № 385873 від 19 грудня 2012 року (а.с. 7) [PERSON] являється власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована, але не проживає з 29 вересня 2020 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради № 654 від 18 жовтня 2021 року (а.с. 10). Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4 ст. 156 ЖК України). Згідно з ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що відповідач вселився та проживав у будинку позивача, як член його сім`ї (невістка), отже набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, проте на даний час не є членом сім`ї власника будинку, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 29 вересня 2020 року (а.с. 9). Відповідно до подожень ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач, у зв`язку із припиненням спільного проживання, спільним побутом з позивачем не пов`язаний та спільно з ним не проживає, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18. Крім того, суду не надано доказів, що підтверджують право відповідача на збереження за ним права на спірне житло при відсутності за місцем проживання понад рік, що також є самостійною підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог ст. 150, 405 ЖК УРСР, таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Виходячи зі змісту норм ст.ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved