Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] 28 квітня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Алтіма» про скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення компенсації, премії і вихідної допомоги, скасування запису в трудовій книжці, внесення запису в трудову книжку і стягнення моральної шкоди, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилалася на те, що з 18 жовтня 2010 року почала працювати в ТОВ «Альтіма» касиром, потім була переведена в інший аптечний пункт цієї ж мережі аптек касиром. В січні 2014 року їй було наказом оголошено догану за невиконання норм субординації з керівництвом, потім її намагалися перевести до іншого аптечного пункту цієї ж мері аптек, вона відмовилася і не вийшла на роботу туди і наказом в лютому 2014 року її було звільнено з роботи за прогули (не виходи на роботу). Вважає вказане незаконним, оскільки догана винесена по надуманим мотивам, наказ винесено з порушенням процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності, згоди на переведення вона не давала, оскільки в іншому місці змінюються її істотні умови праці. Вважає таке звільнення безпідставним і не законним, звернувся до відповідача з питанням скасування наказу про догану і відновлення закону, поновлення на роботі, але цього зроблено не було. Вказаним їй завдана матеріальна і моральна шкода. Вважає звільнення і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення та просила скасування наказів про догану і звільнення, зобов'язати відповідача нарахувати їй премію, стягнути зарплату, компенсацію за незаконне утримання трудової книжки, премію і вихідну допомогу, скасування запису в трудовій книжці про звільнення за прогули, внесення запису в трудову книжку про звільнення за відмовою продовжувати роботу, пов'язану зі зміною істотних умов праці, стягнення моральної шкоди, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Альтіма» в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в зверненні до суду позовні вимоги не визнав, вважаючи їх неправомірними, прийняття позивача на роботу і її звільнення, винесення наказів були законними і правильними, всі необхідні суми при звільненні виплачені і нічого більше вони позивачці не винні, нічого більше відшкодовувати не потрібно. Вважають звільнення позивача правильним, звільнення позивача з роботи проведено відповідачем з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, накази видавалися вірно, заробітна плата нараховувалась, ніякої шкоди не завдавали. По закону все зроблене відповідачем правильно, надані документи позивачем протирічливі і не підтверджують заявлених вимог. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не доведеними, безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, з'ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на підставі наказу № 144 від 18 жовтня 2010 року прийнята на посаду і працювала касиром в аптеку ТОВ «Алтіма», наказом № 20 від 01 квітня 2013 року позивачку було переведено в аптечний пункт № 3 аптеки № 6 мережі аптек ТОВ «Алтіма» на посаду касира. В січні 2014 року їй було наказом № 17 к від 31 січня 2014 року оголошено догану за невиконання норм субординації з керівництвом, наказом № 22-к від 12 лютого 2014 року за неввічливе та некоректне ставлення до нового співробітника, що створило негативний мікроклімат у колективі [PERSON] оголошено догану за порушення п. 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку. Після цього на підставі ст. 32 КЗпП України наказом № 32 від 28 лютого 2014 року касира [PERSON] переміщено до іншого аптечного пункту цієї ж мері аптек (на пр. ім. Газета Правда) в межах її спеціальності та кваліфікації з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці, вона, вважаючи це переводом на іншу роботу, відмовилася і не вийшла на роботу туди і наказом від 02 квітня 2014 року її було звільнено з роботи за прогули (не виходи на роботу). Вважає позивачка вказане незаконним, оскільки догана винесена по надуманим мотивам, наказ винесено з порушенням процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності, згоди на переведення вона не давала, оскільки в іншому місці змінюються її істотні умови праці. Вважає таке звільнення безпідставним і не законним, звернулася до відповідача з питанням скасування наказу про догану і відновлення закону, поновлення на роботі, але цього зроблено не було. Вказаним, на думку позивача, їй завдана значна матеріальна і моральна шкода. Вважає звільнення і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку звільнення. В добровільному порядку спір так і не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду, сторони наполягають на своїх вимогах та запереченнях. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] на підставі наказу № 144 від 18 жовтня 2010 року прийнята на посаду і працювала касиром в аптеку ТОВ «Алтіма», наказом № 20 від 01 квітня 2013 року позивачку було переведено в аптечний пункт № 3 аптеки № 6 мережі аптек ТОВ «Алтіма» на посаду касира. В січні 2014 року їй було наказом № 17 к від 31 січня 2014 року оголошено догану за невиконання норм субординації з керівництвом, наказом № 22-к від 12 лютого 2014 року за неввічливе та некоректне ставлення до нового співробітника, що створило негативний мікроклімат у колективі [PERSON] оголошено догану за порушення п. 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку. Після цього на підставі ст. 32 КЗпП України наказом № 32 від 28 лютого 2014 року касира [PERSON] переміщено до іншого аптечного пункту цієї ж мері аптек (на пр. ім. Газета Правда) в межах її спеціальності та кваліфікації з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці. Позивач, вважаючи це переводом на іншу роботу, відмовилася і не вийшла на роботу туди і наказом від 02 квітня 2014 року її було звільнено з роботи за прогули (не виходи на роботу 14, 15 і 18 березня 2014 року). Відповідачем неодноразово усно і письмово позивачці роз'яснювалося, що її робота на пр. ім. Газети Правда, 127 б не є переводом, це переміщення працівника в межах мережі аптек ТОВ «Алтіма», це переміщення відбулося на підставі ст. 32 КЗпП України в межах її спеціальності та кваліфікації з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці і по закону не потребує окремо згоди працівника на таке переміщення. Направлялося позивачці і запрошення з'явитися до нового місця роботи, письмові повідомлення з роз'ясненням наслідків неявки на роботу. Крім того, відповідачем була розглянута і пропозиція позивачки про звільнення з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України - звільнення за відмовою продовжувати роботу, пов'язану зі зміною істотних умов праці, в такому звільненні було відмовлено і знову роз'яснено поняття переміщення і чим воно відрізняється від переводу. Комісією відповідача розглядалися і питання про законність наказів про догани, обставини, викладені в наказах підтвердилися і позивачці в скасуванні наказів відмовлено. Отже відповідачем приймалися заходи по врегулюванню спірного питання з позивачкою, остання відмовилася від всіх передбачених законом пропозицій і відповідач звільнив її з роботи, видавши трудову книжку особисто їй при належному зверненні. Щодо вимог позивача про нарахування їй премії, виплати компенсації і вихідної допомоги, то передбачені законом виплати при звільненні позивачки їй виплачені, законом не передбачено при такому звільненні виплата вихідної допомоги чи компенсації, тобто вказані вимоги не ґрунтуються на вимогах закону. Суд приймає до уваги також і те, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Трудові відносини з позивачем були припинені на підставі наказу про її звільнення від 02 квітня 2014 року, а звільнення проведено після переміщення, наказ же про переміщення і його чинність позивачем не оспорюється. Щодо звільнення за інших підстав і зміни формулювання звільнення в трудовій книжці, то відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно з ст. ст. 36, 38, 39 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що звільнення з посади належить до компетенції відповідача. Приймаючи до уваги, що вирішення судом питання про розірвання трудового договору не передбачено діючим законодавством, суд вважає за необхідне відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже звільнення позивача було здійснено з дотриманням норм чинного законодавства України і підстави для його поновлення на роботі на цій посаді відсутні, розрахунок при звільненні проведено повністю і своєчасно, звільнення позивача, записи в трудову книжку позивача було зроблено відповідачем у відповідності до змісту наказів, які стали підставою для внесення даних записів, отже факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової чи іншої шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і об'єктивно нічим не підтверджуються, всі правовідносини сторін, а особливо трудові, свідчать про відповідність дій відповідача в питанні оформлення трудових відносин з позивачем трудовому законодавству; записи в трудовій книжці проведено відповідно до наказів стосовно позивача. Суд вважає безпідставними вимоги позивача про неправильність дій відповідача при його переміщенні та звільненні і стягнення моральної шкоди, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: порушень законодавства з боку відповідача стосовно порядку (термін дії правовідносин, порядок їх продовження, погодження, перевірка та ін..) та підстав (норми закону) звільнення, правильності оформлення і ведення трудової книжки, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності не встановлено. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ТОВ «Алтіма» про скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення компенсації, премії і вихідної допомоги, скасування запису в трудовій книжці, внесення запису в трудову книжку і стягнення моральної шкоди відмовити. В зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору по цій категорії справ (частина вимог оплачена), а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору (решту) необхідно віднести за рахунок держави. Таким чином обставини позовних вимог не знайшли свого об'єктивного підтвердження вході судового засідання, вимоги не обгрунтовані і в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed