Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

[PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою про встановлення факту місця проживання на час відкриття спадщини, заінтересована особи - Сєвєродонецька міська рада (місцезнаходження: Луганська область, місто Сєвєродонецьк, бульвар Дружби Народів, будинок 32), 28.12.2019 року заявник надав до Сєвєродонецького міського суду Луганської області уточнену заяву про встановлення факту місця реєстрації та проживання на час відкриття спадщини, заінтересована особи - Сєвєродонецька міська рада, посилаючись на наступне. [INFO] померла мати заявника - [PERSON] , яка на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На даний час факт постійної реєстрації на день смерті матері заявника [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується копією паспорту громадянина України. Заявник звернувся до приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговської О.В. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих. № 519/02-31 від 04.12.2019 року нотаріусом йому було відмовлено, оскільки він не має можливості надати необхідні документи для видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме документ, який би підтверджував з ким [PERSON] була зареєстрована на день смерті. Оскільки у заявника відсутня можливість отримати документи відповідно до чинного законодавства України на тимчасово окупованій території України в місті Луганську, він не має змоги підтвердити той факт, що [PERSON] на день смерті, [INFO] , була зареєстрована та проживала на день смерті за адресою: [ADDRESS] , одна. В судовому засіданні представник заявника та заявник вимоги по уточненій заяві підтримали у повному обсязі з підстав, які викладені у заяві. Додатково пояснили, що мати заявника по день смерті дійсно була одна зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та сама за вказаною адресою фактично проживала. В судове засідання представник заінтересованої особи Сєвєродонецької міської ради не з`явилася, проте надала заяву про розгляд справи без її участі, просила вирішити дане питання на розсуд суду. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він знає заявника з 2012 року, вони є добрими знайомими. Він, так само як і заявник, є внутрішньо переміщеною особою з міста Луганська. Протягом 2015-2016 років він регулярно їздив в місто Луганськ та передавав «передачки» матері заявника [PERSON] , для чого відвідував мати заявника за місцем її проживання. Мати заявника проживала в квартирі одна, інші особи були відсутні в квартирі, коли він її відвідував. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він знає заявника зі шкільних часів, вони є товаришами. Мати заявника [PERSON] проживала одна, про що йому відомо, адже в 2010-2013 роках він бував в гостях у неї разом із заявником. Після 2014 року він у матері заявника в гостях не бував, адже він перемістився з міста Луганська як внутрішньо переміщена особа. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що заявник є її чоловіком. [PERSON] була її свекрухою, вона проживала в [ADDRESS] , одна з 1990-х років до часу своєї смерті. До 2014 року вона, [PERSON] , часто відвідувала мати заявника, а в 2015-2016 роках лише періодично. Вислухавши пояснення представника заявника та заявника, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Ленінським РВ УМВС України в Луганській області 27 листопада 2001 року, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 03.04.2010 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно із копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 18 січня 1968 року Рай. ЗАГСом Артемівського району міста Луганська, [PERSON] (російською) народився [INFO] , про що 18 січня 1968 року зроблено відповідний запис за № 61. Батьком записаний [PERSON] (російською), матір`ю - [PERSON] (російською). Згідно із копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 20 квітня 1999 року, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 19.11.1991 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно із копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14 червня 2019 року Луганським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] померла [INFO] в селищі міського типу Зайцеве Бухмутського району Донецької області, Україна, про що складено відповідний актовий запис № 61. Згідно із копією довідки № 5575, виданої 02 грудня 2019 року «Міським комунальним підприємством «Центржилком» Філія № 2 Луганської Народної Республіки», в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка померла [INFO] , проживала та була зареєстрована одна. Згідно із копією спадкової справи, яка заведена приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Глаговською О.В. щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , 25 червня 2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Глаговської О.В. із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , а 04 грудня 2019 року заявник звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно із копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 519/02-31, винесеної 04 грудня 2019 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Глаговською О.В., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] . Зазначену відмову нотаріус обґрунтовує тим, що під час розгляду поданих заявником документів було встановлено, що серед них відсутній документ, за яким можливо перевірити місце реєстрації померлої на день смерті та коло осіб, які були з нею зареєстровані. Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд враховує, що в даному випадку смерть спадкодавця сталася на тимчасово непідконтрольній українській владі території України, при цьому спадкодавець останній час свого життя була зареєстрована та проживала на тимчасово непідконтрольній українській владі території України. Отже, заявник позбавлений можливості отримати довідку належного зразку та форми про зареєстроване місце проживання спадкодавця станом на час її смерті, а тому встановлення юридичного факту того, що [PERSON] станом на день її смерті, [INFO] , мала зареєстроване місце проживання за певною адресою, була зареєстрована та проживала там одна, має юридичне значення для забезпечення заявнику можливості прийняти спадщину. Оцінюючи зміст та допустимість довідки № 5575, виданої «Міським комунальним підприємством «Центржилком» Філія № 2 Луганської Народної Республіки» 02 грудня 2019 року, суд враховує, що стосовно непідконтрольних певній державі територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, зміст довідки № 5575, виданої «Міським комунальним підприємством «Центржилком» Філія № 2 Луганської Народної Республіки» 02 грудня 2019 року, береться судом до уваги та оцінюється в якості допустимого письмового доказу в сукупності з іншими доказами. Іншими письмовими доказами та показаннями свідків, в сукупності із вищенаведеною довідкою, підтверджується, що [PERSON] на день смерті, [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та проживала там одна. Будь-яких розумних сумнівів в достовірності цього факту у суду немає. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником у заяві в обґрунтування своїх вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку із чим заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved