Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

[PERSON] 13 січня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Інтерпайп Україна» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги і моральної шкоди, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що [PERSON] працювала на посаді начальника управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна», 10 квітня 2013 року її було звільнено з займаної посади, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (залишеного без змін апеляційною і касаційною інстанціями) позивачка була поновлена на роботі. Відповідач на підставі цього рішення суду поновив [PERSON] на роботі, але 16 вересня 2013 року позивачка знову була звільнена з роботи, тепер вже за згодою сторін. Позивачка більше не має наміру поновлюватися на роботі, але при другому звільненні з нею не було проведено повний розрахунок: їй не в повному розмірі виплачена заробітна плата і вихідна допомога. Вважає такі дії відповідача протиправними, звернулася до відповідача з питанням про виплату решти вказаних сум, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Вона писала звернення до відповідача про усунення вказаного, але нічого зроблено не було. Вона понесла витрати, їй завдана моральна шкода. Просили стягнути в повному обсязі зарплату не виплачену позивачу при звільненні, вихідну допомогу та моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно позивач працював в них і був звільнений наказом від 16 вересня 2013 року за згодою сторін по п. 1 ст. 36 КЗпП України, чому є документальне підтвердження. Звільнення було правильним. Підстав для зміни формулювання звільнення чи поновлення позивача на роботі не має. Розрахунок з позивачем проведено повністю. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності до наказу № 48-П від 01 лютого 2006 року позивачка [PERSON] була прийнята на посаду провідного спеціаліста відділу транспортної логістики Управління продаж на країни дальнього зарубіжжя Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Україна». Згідно з наказом № 236-Р від 01 грудня 2009 року вона була переведена на посаду начальника Управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна». 10 квітня 2013 року [PERSON] було звільнено із займаної посади начальника Управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна» згідно з наказом № 170-У від 10 квітня 2013 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (у зв'язку із втратою довір'я). Не погодившись з вказаним наказом позивачка звернулася до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2013 року наказ відповідача № 170-У від 10 квітня 2013 року про звільнення [PERSON] з посади начальника Управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна» на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довір'я було визнано незаконним, вона була поновлена на посаді начальника Управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна», з ТОВ «Інтерпайп Україна» на її користь було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 13 листопада 2013 року вищевказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року були залишені без змін. На виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2013 року відповідачем було видано наказ № 420-Т від 11 вересня 2013 року про поновлення позивачки з займаної посади з 11 вересня 2013 року. Після її поновлення у займаній посаді на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 липня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Інтерпайп Україна» 16 вересня 2013 року було укладено Угоду про припинення трудового договору, відповідно до якої [PERSON] звільнялася із займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а відповідач згідно з п. 2 Угоди зобов'язався видати їй належним чином оформлену трудову книжку та провести повний розрахунок. Крім того, відповідно до п. 3 Угоди відповідач зобов'язався виплатити позивачці вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат. З боку позивачки умови вказаної Угоди були виконані в повному обсязі, вона подала заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України і без заперечень підписала відповідний наказ по підприємству про своє звільнення. Однак після її звільнення відповідач не провів належним чином нарахування та виплату їй заробітної плати за період з дати прийняття судом рішення (03 липня 2013 року) до її фактичного поновлення в займаній посаді і звільнення з займаної посади (16 вересня 2013 року), а також вихідної допомоги відповідно до Угоди про припинення трудового договору від 16 вересня 2013 року. Вказані виплати всупереч вимогам чинного законодавства України та умовам Угоди від 16 вересня 2013 року були здійснені не в повному обсязі. Згідно з розрахунковим листом за липень 2013 року позивачці відповідачем було нараховано 17508 гривень, за серпень - 19 175 гривень, за вересень - 10 044 гривні. Персональна надбавка за липень склала 6 232 гривні, за серпень - 6 825 гривень, за вересень - 3 575 гривень. Загальна сума нарахованої позивачці відповідачем заробітної плати за липень - вересень 2013 року склала 63359 гривень, але рішенням суду було встановлено інші суми, які відповідачем виплачені не були, в добровільному порядку вирішити спір не вдалося, на звернення до відповідача позивач отримав відмову, звернення до інших органів ні до чого не призвели і він вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні з'ясовано, що як встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2013 року, яке набрало законної сили і виконане, середня заробітна плата позивачки [PERSON] на підприємстві ТОВ «Інтерпайп Україна» становила 2673 гривні 35 копійок на день. У відповідності до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України № 9050/0/14-12/13 від 21 серпня 2012 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» у липні 2013 року було 23 робочих дні, в серпні 2013 року - 21 робочий день і у вересні 2013 року - 21 робочий день. З урахуванням того, що позивачка була поновлена ??рішенням суду в займаній посаді з 03 липня 2013 року, в липні необхідно враховувати 20 робочих днів, а у вересні - 11 робочих днів з урахуванням дати мого звільнення 16 вересня 2013 року. Загальна кількість робочих днів становить: 20 + 21 + 11 = 52 дні. Заробітна плата повинна бути нарахована в розмірі: 2673 грн. 35 коп. х 52 дні = 139014 гривень 20 копійок. Таким чином, недонарахована та несплачена позивачці сума заробітної плати становить: 139014 грн. 20 коп. - 63359 грн. = 75655 гривень 20 копійок. Також передбачена Угодою сторін від 16 вересня 2013 року вихідна допомога була виплачена позивачці не в повному обсязі. Як вбачається з розрахункового листа, позивачці було нараховано вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат на суму 78000 гривень, що відповідає заробітній платі в розмірі 26000 гривень на місяць. Однак згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 липня 2013 року її середня заробітна плата становила 2673 гривні 35 копійок на день. Листом Міністерства соціальної політики України № 9050/0/14-12/13 від 21 серпня 2012 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» у вересні 2013 року передбачений 21 робочий день, в жовтні 2013 - 23 робочих дні і в листопаді 2013 року - 21 робочий день. Всього: 21 + 23 + 21 = 65 робочих днів. Умовами Угоди від 16 вересня 2013 року передбачено виплату на користь позивача не окладу, а саме заробітної плати (п. 3 Угоди). Сума вихідної допомоги, що повинна бути нарахована позивачці, становить: 2673 грн. 35 коп. х 65 днів = 173 767 гривень 75 копійок. Недонарахована та несплачена позивачці сума вихідної допомоги становить:173767 грн. 75 коп. - 78000 грн. = 95767 гривень 75 копійок. Загальна сума заборгованості відповідача складає: 75655 грн. 20 коп. + 95767 грн. 75 коп. = 171 422 гривні 95 копійок. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати крім основної та додаткової заробітної плати включаються інші заохочувальні та 30 вересня 2013 року позивачка зверталась із письмовою заявою до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати їй заробітної плати та компенсації виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто вихідна допомога, передбачена Угодою про припинення трудового договору від 16 вересня 2013 року, є саме такою грошовою виплатою, що входить до структури заробітної плати. У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу при звільненні, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. [PERSON] 30 вересня 2013 року зверталась із письмовою заявою до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати їй заробітної плати та вихідної допомоги у повному обсязі. Проте до цього часу її законні вимоги відповідачем не задоволені. Належна їй до сплати суми заробітної плати та вихідної допомоги відповідачем не виплачені. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя (він є єдиним годувальником у родині). Вказані незаконні дії відповідача призвели до моїх моральних переживань: втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані та інш. З огляду на вимоги зазначеної норми КЗпП та Конституції України, суд вважає за можливе позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди частково задовольнити і стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкода в сумі 2000 гривень, оскільки у зв'язку з незаконною не виплатою заробітної плати позивач деякий час зі своєю родиною не міг нормально харчуватися і купувати одяг собі і родині, утримувати житло; на утриманні позивача знаходиться її сім'я, що потребує постійної підтримки, в тому числі і фінансової, але через неправомірні дії відповідача не зміг її отримати, що спричинило додаткові хвилювання та страждання. Він (позивач) був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя і родини, шукати додаткові заробітки, звертатися до адміністрації підприємства із проханням про виплату зарплати й ін. Невиконання відповідачем вимог законодавства щодо проведення повного та своєчасного розрахунку при моєму звільненні призвело до того, що після свого звільнення із займаної посади позивач знаходилась у пригніченому стані, нервувала і знаходилась у депресивному стані. Це також призвело до втрати мною нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. На підставі ч. 2 ст. 75 ЦПК України судові видатки, понесені судом, стягуються з кожної сторони пропорційно тої частини позову, щодо якої рішення ухвалене проти неї і зараховуються в дохід держави, тому, оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито» позивачем при пред'явленні позову до суду не був сплачений судовий збір, суд вважає необхідним стягнути вказані кошти з відповідача на користь держави: судовий збір в сумі 1957 грн. 83 коп. (1714 грн. 23 коп. /майновий спір: зарплата та вихідна допомога/ і 243 грн. 60 коп. /немайновий спір: моральна шкода/). Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по видачі наказу про звільнення, протиправності дій, а відповідач це не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ТОВ «Інтерпайп Україна» на користь [PERSON] заробітну плату в сумі 75655 грн. 20 коп., вихідну допомогу в сумі 95767 грн. 75 коп. і моральну шкоду в сумі 2000 грн., а всього 173422 грн. 95 коп., стягнути з ТОВ «Інтерпайп Україна» на користь держави судовий збір в сумі 1957 грн. 83 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Інтерпайп Україна» про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial