Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

[PERSON] 27 листопада 2006 року звернуся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] райвиконкому м. Дніпропетровська про визнання угоди дійсною та визнання права власності. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2006 року позовні вимоги задоволено. Вказане рішення учасниками судового засідання і сторонами не оскаржувалося, набрало законної сили і заявник [PERSON] відразу отримав в передбаченому законом порядку це рішення для належного оформлення і реєстрації права власності. [PERSON] лише 15 липня 2015 року звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення стосовно позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку. Заявник в судовому засіданні вимоги заяви підтримав, просив ухвалити додаткове рішення стосовно позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку. Представник відповідача [PERSON] райвиконкому м. Дніпропетровська в судовому засіданні позовні вимоги визнав і просив винести рішення на розсуд суду. Інші сторони (відповідач) в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини не явки суду не повідомили. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заяву необґрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що дійсно рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2006 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та виконкому [PERSON] районної ради м. Дніпропетровська про визнання угоди дійсною та визнання права власності задоволено. Вказане рішення учасниками судового засідання, сторонами не оскаржувалося, набрало законної сили і заявник [PERSON] відразу отримав в передбаченому законом порядку це рішення для належного оформлення і реєстрації права власності. Згідно ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу і якщо судом не вирішено питання про судові витрати. У судовому засіданні встановлено, що при винесенні рішення 14 грудня 2006 року судом було вирішено всі питання, по яким було заявлено вимоги: вирішено питання по суті вимог заяви про визнання угоди дійсною і право власності в межах дії законодавства, що діяло на той час, перевірена необхідність прийняття негайного виконання рішення, розглянуті заявлені вимоги і зясовано всі обставини, що стосуються спору, в рішенні відображено правовідносини сторін, проведено аналіз доказів і зроблено висновки. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Крім того, відповідно до п. 20 постанови № 14 пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Відповідно до п. 8.1. Положення («Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.02 року за № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.02.02 р. за № 157/6445), оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: - фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за Наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Згідно п. 8.2. «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», до заяви про оформлення права власності на нерухоме майно додаються матеріали технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, а також інші документи, визначені Положенням (паспорт, або інший документ, що посвідчує особу, довідку податкового органу про включення власника до державного реєстру фізичних осіб, правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності на об'єкт нерухомого майна на момент початку перебудови, реконструкції, зареєстрований в КП «ДМБТІ», передбачені законодавством документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт, дозвіл на виконання будівельних робіт, сертифікат відповідності закінченого будівництвом об'єкта, виданого Інспекцією ДАБК у Дніпропетровській області, акт про зміну розміру часток, виданий КП «ДМБТІ» та ін.). Крім того, на виконання Законів України «Про основи містобудування», «Про відповідальність підприємств, їх об'єднань, установ, та організацій за правопорушення у сфері містобудування», Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради за № 1569 від 24.11.1996 року було прийнято рішення «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», згідно якого «Усі об'єкти, закінчені будівництвом підлягають обов'язковому введенню в експлуатацію відповідно до затверджених актів та звітів державної приймальної (технічної) комісії». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року № 2780-ХИ, будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відвідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам. Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад належить, у тому числі розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Кодексу; вирішення земельних спорів на підставі п.12 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні міські ради. Ст. 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, які знаходяться в межах території України, є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Статтею 123 Земельного кодексу України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та, зокрема, встановлено, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороню земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Після винесення вказаного рішення суду заявник неодноразово звертався до суду з заявами про розяснення рішення чи винесення додаткового рішення, йому неодноразово розяснювалося вказане, в тому числі і шляхом винесення відповідних ухвал. Рішенням суду від 14 грудня 2006 року визнана дійсною угода лише стосовно житлового будинку, а не земельної ділянки, тому і визнано було право власності лише на будинок, вказане рішення заявником оскаржене не було і вступило в законну силу та тривалий час влаштовувало заявника; визнати право власності на земельну ділянку не було можливості через відсутність технічної документації, кадастрового номеру, рішення органів місцевої влади про виділення цієї ділянки та інш., немає цього і зараз, а визнання права власності зараз на вказану земельну ділянку порушує порядок переходу права власності на цю земельну ділянку в звязку зі зміною законодавства, згідно технічного паспорту на будинок мається частина самовільно зайнятої земельної ділянки і інш.. Наявність акту на земельну ділянку ще не свідчить про перехід права власності, адже угода про це судом не визнавалася дійсною і в своїй заяві [PERSON] про це суд не просить (а суд діє лише в межах заявлених заявою вимог). Заявнику, крім іншого, нічого не заважає укласти відповідний договір з відповідачкою в передбаченому законом порядку для вирішення вказаного в заяві питання. За таких обставин та з урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про ухвалення додаткового рішення по справі не підлягає задоволенню, вимоги в такому вигляді не обґрунтовані, не підтверджені та безпідставні і не ґрунтуються на вимогах закону, передбачених законом підстав для їх задоволення немає, крім того не може суд прийняти до уваги наполягання заявника по справі на задоволенні цих вимог заяви, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та обєктивно нічим не підтверджені, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні заяви відмовити. Таким чином суд не вважає можливим винесення додаткового рішення про задоволення заяви, передбачених законом підстав для вказаного немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed