Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 17.04.2014 року відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 150000 грн., що підтверджується розпискою. У грудні 2015 року відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] ще грошові кошти у сумі 200000 грн. Всього, з квітня 2014 року по грудень 2015 року відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти на загальну суму 350000 грн., що підтверджується розпискою від 06.12.2016 року. Відповідач пояснив, що гроші йому потрібні для того, щоб посадити та зібрати врожай гарбузового насіння та зобов'язався повернути йому гарбузовим насінням у жовтні-листопаді 2014 року. Цей строк, про який вони домовлялися, давно минув, але на прохання позивача відповідач не бажає виконувати свої зобов'язання. Позивач неодноразово пред'являв відповідачу вимоги щодо повернення грошей, але відповідач ігнорує їх. Останній раз він звертався до нього з такою вимогою 06.12.2016 року та на його прохання відповідач написав розписку на 350000 грн., в якій підтвердив загальний борг за розписками, який складав раніше. Оскільки гроші позивач надавав відповідачу під врожай 2014 року, але вказані дії, які мав вчинити відповідач, не можна вважати чіткими, юридичними та конкретними, ніякого договору між сторонами не укладалося, тому позивач вважав, що вказані грошові кошти є такими, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави, і поведінка набувача та потерпілого не утворюють правових підстав для набуття (збереження) майна останнім. Тому [PERSON], зважаючи на приписи ст. 1212 ЦК України, звертався до суду з позовом де просив стягнути з відповідача на свою користь суму грошових коштів у розмірі 350000 грн., як безпідставне набуте майно у вигляді грошових коштів та судові витрати. Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 27.04.2018 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Не погодившись із вказаним рішенням суду, [PERSON] звернувся із апеляційною скаргою на нього. Постановою апеляційного суду Луганської області від 31.07.2018 року апеляційна скарга [PERSON] була залишена без задоволення, а рішення Сєвєродонецького міського суду без змін. В постанові апеляційного суду Луганської області від 31.07.2018 року суд зазначив, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку відповідно до вимог закону. Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 27.04.2018 року було встановлено, що грошові кошти у розмірі 150000 грн. фактично передавались, їх було отримано як позику згідно з укладеним між сторонами договором від 14.07.2014 року. В розписці зазначено, що відповідач зобов'язується повернути гарбузове насіння у жовтні та листопаді 2014 року, тобто перебіг строку позовної давності починається з грудня 2014 року та закінчується останнім днем листопада 2017 року. Але відповідач, під час перебігу строку позовної давності, розпискою від 06.12.2016 року підтвердив наявність обов'язку щодо повернення безпідставно набутих грошей позивачу. Позивач вважає, що не пропустив строк позовної давності для звернення з цим позовом. На виконання ухвали суду від 17.09.2018 представником відповідача [PERSON] до суду подано відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач позов не визнає з наступних підстав. У позові позивач не повідомив суд про те, що ще у 2017 році він вже звертався до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Однак, після судового розгляду, з огляду на безперспективність та відсутність належних доказів, з метою ухилитися від відмови судом у позові, заявив клопотання про залишення позову без розгляду. Позивач у позові посилається на рішення Сєвєродонецького міського суду від 27.04.2018 року і вважає, що гроші було отримано, як позику, і це зараз не потрібно доказувати, але позивач не повідомляє суд, з яких підстав йому було відмовлено у позові. Крім цього, позивач у позові посилається на ст. 1046 ЦК України, оскільки вважає, що між позивачем та відповідачем було укладено саме договір позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У розписці, на яку посилається позивач, не йде мова про повернення грошей, як того вимагає ст. 1046 ЦК України, а йде мова про повернення позивачу боргу гарбузовим насінням, а не грошима. Також, уважно вивчивши позовні вимоги, відповідач приходить до висновку, що дані позовні вимоги не можуть буди задоволенні, оскільки в даному спорі слід застосувати позовну давність. Позивач посилається на те, що відповідач «під час перебігу позовної давності, розпискою від 06.12.2016 року підтвердив наявність обов'язку щодо повернення безпідставно набутих грошей позивачу». Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки з тексту розписки вбачається, що [PERSON] визнає борг, але зовсім в іншій сумі - 350000 грн., в той час, як в позові йде мова про 150000 грн., а також вказує, що борг виник внаслідок комерційної діяльності по давальницькій схемі вирощування гарбузів, і аж ніяк внаслідок отримання грошей за договором позики. В розписці також нічого не сказано про «підтвердження наявності обов'язку щодо повернення безпідставно набутих грошей позивачу». Це припущення позивача. Відповідно до правової позиції ВСУ до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. [PERSON] не сплачував ніяких сум у грудні 2016 року, коли писав розписку, і не збирався цього робити, оскільки, відповідно до розписки від 17.04.2014 року, взяв на себе зобов'язання повернути позивачу борг гарбузовим насінням, а не грошима. Таким чином, термін позовної давності минув ще 18.04.2017 року, однак позивач звернувся до суду тільки у вересні 2018 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив вважати строки позовної давності не пропущеними та позов задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки строк позовної давності пропущений. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією розписки від 17.04.2014 року [PERSON] взяв у [PERSON] 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) гривень під врожай 2014 року. Зобов'язується повернути гарбузовим насінням в жовтні-листопаді 2014 року після збору врожаю. Згідно з копією розписки від 06.12.2016 року [PERSON] визнає борг, який утворився за ним у розмірі 350 000 грн., який виник у зв'язку з комерційною діяльністю по давальній схемі вирощування гарбуза. Борг виник перед [PERSON] Строк погашення - по мірі надходження коштів. Згідно з копією рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.04.2018 року по справі № 428/12944/17 у задоволені позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 350 000 грн. та судового збору у розмірі 3 500 грн. відмовлено. Згідно з копією постанови Апеляційного суду Луганської області від 31.07.2018 року по справі № 428/12944/17 апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2018 року залишено без змін. У своєму рішенні апеляційний суд зазначив, що, враховуючи те, що з тексту наданих позивачем розписок вбачається передача позивачем відповідачу 150 000 грн. з зобов'язанням останнього повернути гарбузовим насінням, яке замінено відповідно до розписки відповідача від 06.12.2016 року на обов'язок повернути борг у грошовій формі, на яке як на існуюче посилається позивач у своєму позові, суд вважає, що позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом порушених прав, виходячи з характеру правовідносин сторін, що регулюються відповідними нормами зобов'язального права. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності на гроші у сумі 150 000 гривень, які він передав відповідачу у власність відповідно до договору позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи, а саме з розписки від 17.04.2014 року, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли договірні правовідносини, які випливають із договору позики, відповідно до якого [PERSON] взяв у [PERSON] 150 000 гривень під врожай 2014 року та зобов'язався повернути гарбузовим насінням в жовтні-листопаді 2014 року після збору врожаю. На підтвердження укладення договору позики відповідачем видано вищевказану розписку від 17.04.2014 року, яка посвідчує передання йому позивачем визначеної грошової суми. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у передбачений договором строк не повернув. За таких обставин суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] згідно з договором позики від 17.04.2014 року, а тому вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у сумі 150 000 грн. 00 коп. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути позивачу борг гарбузовим насінням, а не грошима, а тому і не повинен повертати борг, суд вважає помилковими та такими, що не відповідають вимогам закону з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З аналізу вищенаведених норм ЦК України суд доходить висновку, що відповідач [PERSON], отримавши позику у грошовій формі, тобто у сумі 150 000 грн. 00 коп., зобов'язаний повернути позивачу [PERSON] таку ж суму грошових коштів (суму позики), оскільки повернення позики гарбузовим насінням у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позивачем відповідачу, було б можливим лише у разі, коли б відповідач отримав у позику саме гарбузове насіння, а не грошові кошти. ЦК України передбачає повернення позики лише у тому виді, в якому вона була отримана, і не передбачає її повернення замість грошей будь-якими речами і навпаки. Щодо заяви представника відповідача про необхідність застосувати наслідки спливу позовної давності, суд вважає, що в даному випадку строки позовної давності не підлягають застосуванню з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (№ 6-895цс15), за змістом статті 257, частини другої статті 264, частин четвертої, п'ятої статті 267 ЦК України, частини першої статті 118, частини першої статті 122 ЦПК України перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності. Передусім необхідно вказати, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-116цс13 (№ в ЄДРСРУ 35667396), початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Як було встановлено у судовому засіданні згідно з копією розписки від 17.04.2014 року, виданою відповідачем на підтвердження укладення договору позики, [PERSON] зобов'язався повернути борг [PERSON] в жовтні-листопаді 2014 року. Отже, кінцевою датою повернення боргу за договором позики є 30 листопада 2014 року. У разі невиконання зобов'язання за договором позики до цієї дати з наступного дня починається перебіг позовної давності, який спливає через 3 роки, тобто 30 листопада 2017 року. Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду 30 листопада 2017 року за № 428/12944/17 зареєстровано позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 350 000 грн., який був розглянутий по суті як Сєвєродонецьким міським судом Луганської області (27.04.2018), так і Апеляційним судом Луганської області (31.07.2018). З вказаних рішень судів вбачається, що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до того ж відповідача, з тих же підстав, однак з іншим предметом, помилково визначивши суть спірних правовідносин, у зв'язку з чим у задоволенні позову йому було відмовлено. Вдруге позивач звернувся до суду з даним позовом 06.09.2018 року, правильно визначивши, що дані правовідносини походять із договору позики. Таким чином, з вищенаведеного суд доходить висновку, що позивач, довідавшись про порушення свого права, звернувся до суду 30.11.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, а пред'явленням позову до того ж відповідача, з тих же підстав, однак з іншим предметом, перебіг позовної давності перервався і почався заново, у зв'язку з чим суд вважає, що в даному випадку наслідки спливу позовної давності не підлягають застосуванню, а порушене право позивача підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 0.0.1126213110.1 від 06.09.2018 у сумі 1 500, 00 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved