Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], законний представник [PERSON] - [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Державний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину домоволодіння № 10 на вул. Івана Підкови в с. Угорники Івано-Франківської міської ради, та про визнання недійсним договору дарування домоволодіння № 10 на вул. Івана Підкови в с. Угорники Івано-Франківської міської ради від 03.07.2007 року укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті її батька [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння № 10 на вул. Івана Підкови в с. Угорники Івано-Франківської міської ради. На час відкриття спадщини вона та її мати [PERSON] (далі відповідач) були зареєстровані та постійно проживали у зазначеному будинку і як спадкоємці першої черги прийняли спадщину. 3 липня 2007 року [PERSON] подарувала [PERSON] в цілому домоволодіння. Посилаючись на те, що відповідачка [PERSON]С розпорядилась належною їй часткою домоволодіння, просила задовольнити позов. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2014 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із пропуском позовної давності. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області залишено в силі, однак зазначено, що вказане рішення не перешкоджає [PERSON] звернутись до суду з аналогічним позовом при умові визначення у ньому в якості відповідачів всіх осіб, які прийняли спадщину після смерті [PERSON], зокрема [PERSON], який має паво на спадщину за правом представлення на рівні з [PERSON], яка також має право на спадщину за правом представлення. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не зявлялась. Представник відповідачки в судовому засіданні 23.06.2015 року надав суду заяву про визнання позову. Також 01 вересня 2015 року до суду надійшла заява від [PERSON] про визнання позову. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просилив задоволенні позову відмовити, надали суду письмові заперечення. Допитана в суді в якості свідка відповідач [PERSON] суду дала покази в яких вказала, що з 2002-2003 року до 2011 року позивачка в будинку № 10 на вул. Івана Підкови в с. Угорники не проживала. Позивачка проживала зі своїм чоловіком в с. Братишів. На час смерті дідуся [PERSON] позивачка проживала в с. Братишів. Бабуся вирішила подарувати їй будинок, ніхто її до цього не примушував. Законний представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити. В своїх показах в якості свідка вказала, що з 1992 року позивачка не проживала [INFO] на вул. Івана Підкови в с. Угорники, а проживала зі своїм чоловіком в с. Братишів. Коли помер [PERSON], то свідок дзвонила до позивачки щоб та приїхала, однак вона не змогла приїхати. Сини проживали в будинку (літній кухні) відповідачки [PERSON], бо позивачка залишила їх проживати з своєю мамою. Перед смертю чоловіка позивачка привезла його в с. Угорники, де він і помер. На даний час позивачка не допускає свідка та її дітей до хати, відповідачка [PERSON] закрита в будинку. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали покази в яких вказали, що позивачка проживала все життя та проживає зараз з будинку № 10 на вул. Івана Підкови в с. Угорники. Позивачка проживала в будинку разом зі своїм чоловіком та синами, доглядала за своїми батьками. Відповідачі у будинку ніколи не проживали, однак час від часу приходили до [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали покази в яких вказали, що з 1992 року позивачка не проживає [INFO] на вул. Івана Підкови в с. Угорники. [PERSON] приходила до свідків та просила допомоги по господарству. На момент смерті [PERSON] позивачка не проживала в будинку, там проживали [PERSON] та її чоловік [PERSON], а літній кухні жили сини позивачки, які ходили до школи в с. Угорники. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 29 жовтня 2006 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння № 10 на вул. Івана Підкови в с Угорники Івано-Франківської міської ради, яке належало [PERSON]. та [PERSON] на паві спільної сумісної власності подружжя. 03 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] в цілому домоволодіння № 10 на вул. Івана Підкови в с Угорники Івано-Франківської міської ради. На час смерті [PERSON] у спірному домоволодінні були зареєстровані [PERSON] - дружина, [PERSON] - невістка, [PERSON] - онука, [PERSON] - онук, [PERSON] донька, [PERSON] - зять та [PERSON]М - онук. Син [PERSON]С та [PERSON] помер ще до смерті [PERSON] Вказані обставини сторонами визнаються. Крім того, вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.10.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.02.2015 року (а.с.14-15, 16-17). Також рішенням апеляційного суду від 20.10.2014 року встановлено, що право на спадщину після смерті [PERSON] має, крім онуки [PERSON], онук [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Щодо строку позовної давності, то суд вважає, що такий строк позивачкою не пропущено, оскільки як вбачається із копії позовної заяви (а.с.42-45), позивачка дізналась про договір дарування в 2011 році, а в 2013 році звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування та про визнання права власності (а.с.48-49). Остаточне рішення у справі було ухвалено 04 лютого 2015 року. Позивачці відмовлено у задоволенні позову бо до участі в справі не залучено всіх спадкоємців [PERSON], та позивачці рекомендовано звернутись до суду з аналогічним позовом, зазначивши в числі відповідачів всіх спадкоємців. За змістом ст.ст.1216,1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ст.1268 цього Кодексу спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та донька [PERSON] [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою проживання спадкодавця, проживали з ним на час смерті. Належних та допустимих доказів того, що позивачка [PERSON] не проживала [INFO] на вул. Івана Підкови в с. Угорники суду не надано. До показів свідків суд ставиться критично, оскільки троє свідків стверджують що позивачка проживала в домоволодіння № 10 на вул. [PERSON] в см. Угорники Івано-Франківської міської ради, а двоє що не проживала. Позивачка до смерті батька [PERSON] та після його смерті була зареєстрована у спірному домоволодінні, там проживали її діти, помер її чоловік, сторонами вказані обставини не заперечуються. Крім того, факт проживання [PERSON] в спірному домоволодінні підтверджується і даними, які містяться у поштовій кореспонденції позивачки (а.с.72, 73), квитанціях про сплату податкових платежів, медичній картці, довідках №1035 від 30.04.2004 року (а.с.71), №23 від 23.05.2013 року Угорницької сільської ради Івано-Франківської міської ради про реєстрацію позивачки за місцем проживання спадкодавцем на час відкриття спадщини і по даний час, що відповідає вимогам ч.1 ст.29 ЦК України. Відповідно до ч.1 та 3 ст. 1266 ЦК внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. Отже, право на спадщину після смерті [PERSON] мають, крім дружини [PERSON], доньки [PERSON],онуки [PERSON] та [PERSON], чого не заперечили позивач та її представник. Спадщину [PERSON] слід розділити на три частини: 1/6 належить дружині [PERSON], 1/6 доньці [PERSON] та 1/6 онукам [PERSON] та [PERSON] Отже, вимога позивачки про визнання за нею права власності на 1/6 частину домоволодіння № 10 на вул. Івана Підкови в с Угорники Івано-Франківської міської ради є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Що стосується вимоги позивачки про визнання недійсним договору дарування домоволодіння № 10 на вул. Івана Підкови в с. Угорники Івано-Франківської міської ради від 03.07.2007 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Положеннями ст. 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Встановлено, що 03 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] в цілому домоволодіння № 10 на вул. Івана Підкови в с. Угорники Івано-Франківської міської ради внаслідок чого порушено право власності [PERSON] на 1/6 частину цього домоволодіння. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи те, що на час укладення договору дарування [PERSON] не належало домоволодіння в цілому, вона не мала права дарувати домоволодіння, враховуючи частку [PERSON], відповідачці [PERSON], договір дарування в частині дарування 1/6 частки домоволодіння, слід визнати недійсним. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача щодо нього. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 5, 16, 203, 328, 1302, 1304, 1308 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: partial