Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Рогатинського районного суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вищезазначеного житлового будинку. У позовній заяві зазначено, що позивачі є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] Після вступу у права власників їм стало відомо, що в будинку без реєстрації проживає [PERSON] 12.03.2014 року ними було пред'явлено відповідачці свідоцтво про право власності на домоволодіння, вони просили її звільнити займане приміщення. Відповідач відмовляється звільнити житловий будинок та забрати належні їй речі, не відреагувала на їхню письмову претензію про виселення з житлового будинку. Станом на сьогоднішній день добровільно будинок не звільнила. Просили позовні вимоги задовольнити повністю, виселити [PERSON] із належного їм на праві приватної власності будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю із підстав, наведених у позовній заяві. Просили виселити [PERSON] із належного їм на праві приватної власності будинку [ADDRESS]. Крім того, пояснили, що на сьогоднішній день не оформили спадкові права у нотаріальній конторі, однак рішенням Рогатинського районного суду від 27.11.2013 року [PERSON] відмовлено у визнанні за нею права власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS]. Таким чином саме вони є законними власниками домоволодіння. Представник відповідача [PERSON] позовних вимог не визнала зовсім. Пояснила, що її довірителька проживала із власником житлового будинку однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Після смерті власника домоволодіння продовжує проживати по [ADDRESS] як член сім'ї колишнього власника домоволодіння. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Підстав для виселення її довірительки в порядку, передбаченому ст.116 ЖК України, позивачами не доведено. Крім того, позивачі не оформили спадкових прав на вищезазначене домоволодіння, а тому не можуть ставити питання про виселення її довірительки. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення позивачів, представника позивачів, представника відповідача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Власником домоволодіння [ADDRESS] був [PERSON] який помер [INFO] року (а.с.9,11). Рішенням Рогатинського районного суду від 27 листопада 2013 року встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], без реєстрації шлюбу з 11 травня 2002 року до [INFO] року. В частині позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS] та зміну черговості отримання права на спадкування відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2014 року рішення Рогатинського районного суду від 27 листопада 2013 року залишено без змін. Відповідно до акта про встановлення факту проживання [PERSON] в домоволодінні за адресою [ADDRESS] - [PERSON] фактично проживає в вищезазначеному домоволодінні (а.с.14). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Відповідно до ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст.155 Житлового кодексу України житлові будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучені, власника не може бути позбавлено права користування житловим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законом. Статтею 157 ЖК України встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За ст.116 ЖК України ,якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідачами по справі не представлено суду доказів, які підтверджують їхнє право власності на житловий будинок [ADDRESS], не наведено правових підстав для виселення [PERSON] із займаного житлового будинку, а тому позов до задоволення не підлягає за недоведеністю позовних вимог. На підставі ст.47 Конституції України, ст.ст.9,156,157 Житлового кодексу України, ст.ст.319-321, 391 ЦК України

Outcome: dismissed