Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду із вказаною заявою, якою просили встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення, в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України. Заявники мотивують свої вимоги тим, що [PERSON]народилася [INFO] в м. Макіївка Донецької області. З 18.08.1970 року одружена з [PERSON],який народився [INFO] в м. Ясинувата Донецької області. Разом були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS]. На праві спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON], володіють квартирою, що знаходиться в [ADDRESS]. Зазначають, що в квітні 2014 року Російська Федерація почала збройну агресії проти України, під час якої контрольовані Російською Федерацією озброєні формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року). 11.05.2014 року на окупованій території Донецької області відбувся референдум щодо самовизначення в Донецькому регіоні з прихованою метою відокремлення та проголошення так званої «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою. Як підсумок, за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. В результаті таких дій, [PERSON] та [PERSON] втратили налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Також, [PERSON] та [PERSON] зазначають, що навесні 2014 року на території м. Донецьк почались масові мітинги із закликами за відокремлення Донбасу від України та приєднання його до Російської Федерації. Такі акції проводилися поблизу місцевої держадміністрації і супроводжувалися масовим розклеюваннями по місту плакатів та промовами у гучномовці антиукраїнських гасел. На проросійських мітингах неодноразово були присутні знайомі та друзі заявників, з якими після відвідування цих мітингів стало важко спілкуватися: вони підтримували проросійські виступи і швидко ставали противниками чинної української влади. У зв'язку з цим, через деякий час ми взагалі припинили спілкуватися з ними, а з родичами та близькими виникали гострі конфлікти. Разом з тим, в місті почали з'являтися невідомі озброєні особи, одягнені у військову форму без розпізнавальних знаків, після чого почалося захоплення адміністративних будівель та встановлення на них триколорів Російської Федерації і «ДНР». Містом часто рухалася військова техніка, зокрема танки, бронетранспортери та реактивні системи залпового вогню «Град». Згодом було встановлено блокпости. З кінця травня 2014 року у м. Донецьк було запроваджено комендантську годину, під час якої місцевим жителям заборонялося з'являтися на вулицях міста, заборонявся рух громадського та приватного транспорту. Крім того, [PERSON] та [PERSON] стверджують, що неподалік від їх будинку були встановлені блокпости з гарматами та іншим важким озброєнням, з якого збройні підрозділи вели обстріл по Донецькому аеропорту та інших районах міста. У гаражному кооперативі, що знаходився теж поруч з їх будинком, постійно перебували озброєні люди, одягнені у військову форму без розпізнавальних знаків. З кожним днем ситуація в м. Донецьк загострювалася. Проживання в таких умовах давало їм підстави реально сприймати загрозу бути вбитими. У зв'язку з цим, [PERSON] та [PERSON] постійно відчували себе у небезпеці та хвилювалися за своє життя. Також, за період бойових дій будинок [PERSON] та [PERSON] піддавався обстрілам з артилерії, що призвело до його часткового руйнування. Незважаючи на те, що належна їм квартира не постраждала, залишатися там було небезпечно для життя, оскільки будинок знаходився в аварійному стані. [PERSON] та [PERSON] зазначають, що вищевказані обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Донецьк, а тому в серпні 2014 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації, прийняли рішення покинути місто та переїхати в м. Київ, де на даний час проживають за адресою: [ADDRESS]. Перебуваючи в м. Києві, [PERSON] та [PERSON] отримали довідки, якими підтверджено факт їх прибуття до м. Києва, на вимушене тимчасове проживання. Отримані ними довідкипро взяття на облік внутрішньо переміщених осібвід 15.10.2014 року №3005000111 та від 15.10.2014 року №3005000112, видані Управлінням праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, на ім'я [PERSON] та [PERSON], посвідчують лише факт їх вимушеного переселення з м. Донецька до м. Києва і не містять в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення факту того, що вимушене переселення [PERSON] та [PERSON] з окупованої території Донецької області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, України, було обумовлено тим, що вони мають на меті визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Тому, [PERSON], просила суд встановити факт, що її вимушене переселення в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України. Відповідно, [PERSON], просив суд встановити факт, що його вимушене переселення в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України. В судове засідання заявники не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від їх представників надходили заяви про розгляд справи за їх відсутності і зазначенням того, що вони підтримують свої вимоги та просять їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав, таким чином не реалізувавши своє право на участь у судовому засіданні. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав, таким чином не реалізувавши своє право на участь у судовому засіданні. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, [PERSON], [INFO], уродженка м. Макіївка Донецької області, разом зі своїм чоловіком, уродженцем м.\~Ясинувата Донецької\~області [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS]. На праві спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON], володіють квартирою, що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 08.05.2008 року. Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осібвід 15.10.2014 року №3005000111 та від 15.10.2014 року №3005000112, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, у серпні 2014 року заявники були вимушені переміститися з тимчасово окупованої території м. Донецька Донецької області до м. Києва. Отримані заявниками довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осібвід 15.10.2014 року №3005000111 та від 15.10.2014 року №3005000112, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, підтверджують факт їх вимушеного проживання у м. Київ. Вказаними довідками посвідчено лише факт їх вимушеного переселення, однак відомості щодо причин такого переселення відсутні. В розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Поряд із тим, статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. У квітні 2014 року озброєні формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 р.) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 р.). Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР» організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих утворень від України. 11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Донецької Народної Республіки» та «Луганської Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки». Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ Кетрін Ештон Майя Косьянчич заявила, що «так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю». Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною - агресором, частини території Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявниками були наведені наступні докази по справі. Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України за 25.08.2014 року, поблизу населеного пункту Дзеркальний Амвросіївського району Донецької області оперативна група ЗС України спільно з працівниками СБУ затримала десять військовослужбовців 331 полку 98 Свірської дивізії Повітряно-десантних військ Збройних сил РФ (в/ч 71211), у яких під час затримання було вилучено зброю та особисті документи. Зі свідчень росіян стало відомо, що 23.08.2014 р. батальйон десантників був передислокований залізничним транспортом до Ростовської області РФ, а вночі 24.08.2014 р. підрозділ був піднятий по тривозі і отримав наказ здійснити марш у складі колони з кількох десятків БМД. Лише офіцерському складу було повідомлено, що російська техніка вторгнеться на територію України. За оперативною інформацією Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ за 24.07.2014 року, військовослужбовцями Національної гвардії України було затримано автомобіль, у якому під виглядом санітарної допомоги намагалися прорватися у бік Маринівки Донецької області 5 російських найманців. Крім того, у машині перебував громадянин Російської Федерації. Під час затримання у останніх було вилучено автомати Калашникова, гранати Ф-1 та РГД. Згідно даних Державної прикордонної служби за 08.07.2014 року, станом на 07.07.2014 року о 22.00 на Донеччині співробітники Державної прикордонної служби України затримали 52-річного громадянина Російської Федерації, який причетний до екстремістських дій на території України. Також повідомляється, що чоловік намагався залишити Україну в пішому порядку через пункт пропуску «Успенка», проте прикордонний наряд виявив, що у росіянина відсутня міграційна картка. Під час огляду у громадянина РФ було виявлено: посвідчення народного ополченця окупаційної адміністрації РФ, підписане командуючим ополченням [PERSON], блокнот з записами контактних телефонів та інструкціями з виходу на зв'язок, карти Слов'янська, Краматорська, Донецька, Амвросіївки роздруковані з Інтернету, 4 комплекти військової польової форми та 3 пари армійського взуття, ніж, пилку по металу, набір інструментів, протигаз, підсумок для магазинів, банківські картки, дві УКХ радіостанції з запасними антенами та зарядними пристроями, GPS навігатор, 3 мобільні телефони, фотоапарат та ін. Як вказують заявники, з серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької області регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року було затверджено звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25.06.2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ст. 82 ЦПК України. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. 12.11.2014 року Інтернет-портал «BBC.Україна» опублікував статтю під назвою «В НАТО знову зафіксували танки РФ в Україні», в якій повідомляється, що колони російської техніки, зокрема танки, артилерія, системи ППО і піхота, перетнули кордон з Україною і увійшли на територію, яку контролюють окупанти. Про це повідомив командувач об'єднаними силами НАТО в Європі генерал Філіп Брідлав. 08.12.2014 року Інтернет видання «ukr.media» опублікувало статтю під назвою «По Макіївці проїхала колона військової техніки з прапором Росії», в якій зазначається, що станом на 08.12.2014 року колона з 50 одиниць військової техніки з російським прапором проїхала через Макіївку Донецької області. 04.06.2015 року на окупованій території Донецької області Наказом №234 так званого «Голови республіки» було утворено Державну інспекцію з питань дотримання законодавства про працю. 10.01.2015 року Постановою «Ради Міністрів ДНР» від 10.01.2015 року №1-32 було утворено «Міністерство закордонних справ ДНР». 17.07.2014 року так звана «Рада Міністрів ДНР» прийняла Постанову №17-4 «Про створення Міністерства внутрішніх справ Донецької Народної Республіки», відповідно до якої було утворено «Міністерство внутрішніх справ ДНР» та заборонено діяльність Міністерства внутрішніх справ України, Державної пенітенціарної служби України, а також Державної міграційної служби України. 01.09.2014 року Інтернет-портал «zaxid.net» опублікував статтю «На Донеччині терористи взяли в полон 680 українських вояків», в якій повідомляється, що у Донецькій області після останніх боїв було взято в полон 680 українських військовослужбовців, з яких 80% - з-під Іловайська. 03.03.2014 року Інтернет-видання «beyond.ua» опублікувало статтю «Відбулося захоплення Донецької ОДА» в якій йдеться про те, що декілька сотень російських найманців на чолі з самопроголошеним губернатором [PERSON] захопили будівлю Донецької обласної державної адміністрації та обласної ради, після чого повісили над нею прапор РФ. При цьому окупанти вимагали особливого статусу для Донбасу та приєднання його до Російської Федерації. 20.01.2017 року Наказом так званих «Міністерства доходів і зборів «ДНР» та «Міністерства внутрішніх справ «ДНР» «Про врегулювання діяльності по проведенню фізичними особами обов'язкової реєстрації транспортних засобів та сплати транспортного податку» №16/34 було встановлено порядок здійснення контролю за нарахування і сплату транспортного податку за транспортні засоби, які перебувають на окупованій території Донецької області України. Згідно Постанови так званої «Ради Міністрів «ДНР» «Про введення на території Донецької Народної Республіки воєнного стану» від 25.05.2014 року №6-5, на всій території Донецької області було запроваджено воєнний стан, а «Раді Безпеки «ДНР» надавалось право проводити мобілізацію осіб від 20 до 40 років, для офіцерського складу - до 50 років, які вміють володіти зброєю або необхідними армії навичками в діючу регулярну Армію «ДНР»; залучати громадян для виконання будь-яких оборонних робіт, а також озброєної і неозброєної охорони об'єктів; встановлювати військово-квартирний обов'язок для розквартирування сил Армії; оголошувати тимчасову транспортну повинність для будь-яких власників транспортних засобів. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявників, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Донецької області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Донецької області окупованою Російською Федерацією. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявників з частини окупованої Російською Федерацією території Донецької області України, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 р. в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. З IV Женевської конвенції 1949 року з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводять заявники, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. Згідно інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видання «gazeta.ua» у статті «Терористи з «ДНР» від 19.05.2014 року, будівля Управління Донецької залізниці, що розташована на вулиці Артема, в центрі Донецька, була взята під контроль проросійських бойовиків «ДНР». Як результат, на стикових станціях було зупинено рух вантажних потягів. Відповідно до інформації опублікованої Інтернет-порталом «ipress» у статті під назвою «Терористи «Донецької народної республіки» відбирають приватне майно людей задля націоналізації» від 22.05.2014 року, представники окупаційної адміністрації РФ на тимчасово окупованій території Донецької області змушують людей віддавати приватну власність, мотивуючи свої вимоги необхідністю націоналізувати майно. Інтернет-видання «pravda» за 25.05.2014 року у своїй статті «Бойовики продовжують жорстоко зривати президентські вибори», повідомляє, що російські найманці продовжують жорстоко зривати президентські вибори. Крім того, в статті йдеться про те, що у Донецьку в неділю в районі Міжнародного аеропорту ім. Прокоф'єва групами російських окупантів було скоєно напад на кілька машин, які перевозили бюлетені для президентських виборів. Інтернет-портал «dw.com» опублікував статтю під назвою «У полоні терористів: «Пиши кров'ю, що любиш Донбас» від 20.06.2014 року, у якій повідомляється про звільнених з полону окупаційної адміністрації РФ активістів донецького Євромайдану. Останні розповіли, що перебуваючи у полоні окупантів, піддавалися катуванню, до них ставилися як до рабів, застосовували фізичне насильство, ставили запитання, відповіді на які їх абсолютно не цікавили. Як повідомляє Інтернет-сайт «dw.com» у статті «Донеччина потерпає від нестачі води» від 20.06.2014 року, внаслідок бойових дій усі великі міста Донеччини мають проблеми з централізованим водопостачанням. Резерву питної води у Донецьку вистачить на два тижні, а у Вугледарі вже розпочався водний бунт. Згідно інформації Інтернет-сайту «uapress.info», що міститься у статті «Ситуація в Донецьку напружена, вночі стріляли з важкої артилерії» від 24.07.2014 року, вночі у декількох районах міста лунали постріли з важкої артилерії. У міськраді ж зазначили, що через нічні бойові дії в Петровському районі знеструмлено 44 трансформаторних підстанції, в результаті чого без електропостачання залишилися житлові будинки Петровського району, селища Бірюзова і Грабарі. 29.06.2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представили Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України», який презентує аналіз атак на населені пункти Луганської області в Східній Україні. Зокрема, у звіті проводиться дослідження кількох інцидентів, які відбулися під час конфлікту в Східній Україні, що триває з 2014 року та призвів щонайменше до 9371 смерті; незліченних травм; масштабного знищення і незаконного привласнення майна; випадків незаконного арешту та ув'язнення; нелюдського поводження і тортур; а також до масштабного переміщення цивільних осіб. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23.01.2015 р., що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27.01.2015 року Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими проросійськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14.08.2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління верховного комісара ООН з питань біженців. Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01.03.2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Щодо порушень прав [PERSON] та [PERSON], які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі порушення підтверджуються як власними поясненнями заявників та поданими ними доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. До серпня 2014 року заявники проживали в місті Донецьк Донецької області, мали налагоджений побут та вели звичайний спосіб життя. Проте, навесні 2014 року на території м. Донецьк почались масові мітинги із закликами за відокремлення Донбасу від України та приєднання його до Російської Федерації. Такі акції проводилися поблизу місцевої держадміністрації і супроводжувалися масовим розклеюваннями по місту плакатів та промовами у гучномовці антиукраїнських гасел. Разом з тим, в місті почали з'являтися невідомі озброєні особи, одягнені у військову форму без розпізнавальних знаків, після чого почалося захоплення адміністративних будівель та встановлення на них триколорів Російської Федерації і «ДНР». Містом часто рухалася військова техніка, зокрема танки, бронетранспортери та реактивні системи залпового вогню «Град». Згодом було встановлено блокпости. З кінця травня 2014 року у м. Донецьк окупантами було запроваджено комендантську годину. Неподалік від будинку заявників були встановлені блокпости. У гаражному кооперативі, що знаходився теж поруч з будинком заявників, постійно перебували озброєні люди, одягнені у військову форму без розпізнавальних знаків. З кожним днем ситуація в м. Донецьк загострювалася. Крім того, За період бойових дій будинок заявників чотири рази піддавався обстрілам з артилерії, що призвело до його часткового руйнування. Незважаючи на те, що належна заявникам квартира не постраждала, залишатися там було небезпечно для життя, оскільки будинок знаходився в аварійному стані. Зазначене впливало на стан заявників та в серпні 2014 року стало причиною їх вимушеного переселення до м. Києва. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Частиною 4 статті 2 Закону України від 18.01.2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8?рп/2002 вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Донецької області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] та [PERSON] переселилися з території Донецької області з метою збереження життя, здоров'я, свободи, поваги до честі і гідності, права на особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на свободу думки і совісті в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний факт заявникам необхідно для визначення їх статусу як осіб, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом та викладена в постановах від 06.06.2018 року справа №428/13977/16-ц, від 12.04.2018 року справа № 243/7029/17, від 21.03.2018 року справа №428/12368/16-ц, від 21.03.2018 року справа №417/3852/17 та від 14.03.2018 року справа №363/2981/16-ц Виходячи з наведеного,

Outcome: approved