Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

[PERSON] 17 червня 2014 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що позивач тривалий час працював на посаді завідуючого хірургічним відділенням КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни». Наказом від 08 травня 2014 року його було звільнено з роботи на підставі вироку апеляційного суду Дніпропетровської області по п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказаний наказ і його звільнення були незаконними, вирок було скасовано, але вказаний незаконний наказ після цього скасовано не було. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки не тільки вирок скасовано, а і недостовірною є та інформація, що в ньому викладена про його неналежне виконання своїх обовязків та інш. як лікаря. Відповідачем до нього неодноразово застосовувалися і інші незаконні дії: виносилися догани, але всі їх він оскаржував і накази про це в судовому порядку були скасовані. Вказане свідчить про упередженість відповідача, незаконність його дій. Йому завдана моральна шкода. Звернулася до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказу та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив поновити йому термін для звернення за оскарженням цього наказу, оскільки строк не пропущений (звернення було в місячний термін з урахуванням свят), але якщо він фактично пропущений, то пропущений він з поважних причин, тому просив скасувати цей наказ про його звільнення, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу і моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни», він же представник третьої особи, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач працював на посаді завідуючого хірургічним відділенням КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни». Наказом від 08 травня 2014 року його було звільнено з роботи на підставі вироку апеляційного суду Дніпропетровської області по п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Наказ законний і правильний, з цим наказом позивач ознайомлений. Наказ видано було в той час, коли вирок суду був чинний і не скасований, видано його з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, вірно, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Позивач пропустив строк для звернення до суду і лише з цих підстав позов не може бути задоволеним. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача і представника відповідача та третьої особи, зясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з липня 1998 року працював в КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» лікарем хірургом, наказом № 32 від 14 серпня 1998 року його було переведено на посаду завідуючого хірургічним відділенням цього закладу - КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни». Вироком Жовтневого районного суду від 11 грудня 2013 року [PERSON] було засуджено за ч. 1 ст. 140 КК України до одного року позбавлення волі за несумлінне ставлення до своїх професійних обовязків. Вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2014 року вирок Жовтневого районного суду від 11 грудня 2013 року в частині покарання змінено з призначенням додаткового покарання в вигляді позбавлення права займатися діяльністю, повязаною з наданням медичних послуг строком на два роки, в решті вирок районного суду залишено без змін. Наказом КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» від 08 травня 2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі вказаного вироку апеляційного суду Дніпропетровської області по п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2014 року було скасовано. Вказаний наказ і його звільнення, на думку позивача, були незаконними, вирок було скасовано, але вказаний незаконний наказ після цього скасовано не було. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки не тільки вирок скасовано, а і недостовірною є та інформація, що в ньому викладена про його неналежне виконання своїх обовязків та інш. як лікаря. Відповідачем до нього неодноразово застосовувалися і інші незаконні дії: виносилися догани, але всі їх він оскаржував і накази про це в судовому порядку були скасовані. Вказане, на думку позивача, свідчить про упередженість відповідача, незаконність його дій. Йому завдана моральна шкода. Звернулася до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Позивач вважає незаконним не тільки саму видачу наказу, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, ставить питання про поновлення йому терміну для звернення за оскарженням цього наказу та скасування цього наказу про звільнення. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що наказом № 70 відповідача від 08 травня 2014 року позивача 08 травня 2014 року було звільнено і посади завідуючого хірургічним відділенням КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» по п. 7 ст. 36 КЗпП України згідно вироку апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2014 року. Яких-небудь інших підстав та мотивів звільнення позивача, а також обґрунтувань застосування зазначених роботодавцем підстав й конкретних фактичних обставин, у зв'язку саме з якими [PERSON] підлягає звільненню, а укладений на невизначений строк трудовий договір є розірваним, оскаржений наказ не містить. Але п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає у якості підстави для розірвання трудового договору та звільнення працівника факт винесення будь-якого судового рішення у кримінальній чи іншій справі. У свою чергу вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2014 року, на який посилався відповідач, не містить посилань на необхідність звільнення позивача чи розірвання з ним трудового договору. Крім того, судова практика судів вищих інстанцій виходить з того, що працівник має знати підстави та мотиви свого звільнення, а роботодавець може розірвати укладений на невизначений строк трудовий договір та звільнити працівника з власної ініціативи включно з підстав визначених законом, і з дотриманням визначеного в законі порядку. Як зазначено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 7 жовтня 2015 року в цій справі, видача наказів, а також визначення підстав, мотивів, обґрунтувань та виду дисциплінарного стягнення відноситься до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу, та відповідно у справі про поновлення на роботі має перевірятись законність обґрунтування відповідного наказу про звільнення особи з роботи. Зазначені вимоги закону при звільненні позивача відповідачем не додержані, передбачених законом підстав, необхідних мотивів та обґрунтування його звільнення оскаржений наказ від 08 травня 2014 року № 70 не містить. Вказане є самодостатньою складовою для скасування оскарженого наказу. Разом з тим, ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 травня 2014 року, на який послався відповідач, було скасовано як незаконний. Серед іншого, суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції розгляд справи провів формально, мотивувальна частина вироку не містить повноцінних відповідей та підстав, за яких спростовано твердження про відсутність у діях позивача злочину, який йому інкриміновано органом досудового слідства, залишення поза увагою частини доводів апеляційних скарг та ігнорування апеляційним судом його доводів, що при наявності в матеріалах кримінального провадження доказів його невинуватості суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, у зв'язку з чим постановив незаконний обвинувальний вирок. Суд касаційної інстанції зазначив, що дані обставини є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. За таких умов зазначені у наказі відповідача від 08 травня 2014 року № 70 про звільнення позивача з роботи підстави є обєктивно незаконними з дати його винесення. Незаконність оскарженого наказу та необхідність поновлення позивача на роботі й виплата втраченого середньомісячного заробітку не залежать від відношення до цього факту самого відповідача, який у добровільному порядку поновлювати його на роботі відмовляється. Крім того, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року було скасовано як незаконний також і вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року, за результатами перегляду якого було постановлено вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2014 року. За таких обставин оскаржений наказ відповідача від 08 травня 2014 року № 70 має бути скасований як обєктивно незаконний з дати його винесення, а [PERSON] має бути поновлений на роботі. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок втраченого позивачем заробітку внаслідок незаконного звільнення здійснюється відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, листів Мінпраці та соцполітики від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13, від 09 вересня 2014 року №10196/0/14-14/13, а також відомостей Пенсійного фонду України й становить 70693 грн. 44 коп. виходячи з такого: заробіток за два останніх його повних місяці роботи - березень, квітень 2014 року становить відповідно 3510.03 грн. та 3358.12 грн. (у матеріалах справи наявні відомості відповідача про його середньомісячний заробіток 3434.07 грн., що не відповідає нормативно встановленим правилам обчислення середньомісячного (середньоденного) заробітку працівника, постановам Верховного Суду України від 23 січня 1312 року у справі 6-87цс11, від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 та не можуть бути прийняті як повністю достовірні). Загальна сума заробітку за два останні календарні місяці роботи (березень, квітень 2014 року): 3510.03грн. + 3358.12грн = 6868 грн. 15 коп., у березні 2014 року - 31 календарний день, з них робочих 20, у квітні 2014 року - 30 календарних днів, з них робочих - 21; загальна кількість робочих днів за два останні до звільнення календарні місяці роботи (березень, квітень 2014 року): 41. Отже середньоденний заробіток позивача за два останні календарні місяці роботи березень, квітень 2014 року): 6868.15грн. : 41 = 167 грн. 52 коп.. Загальна кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача від дня звільнення до дня винесення рішення суду становить 422 дні, отже загальна сума втраченого заробітку за час вимушеного прогулу складає 70693 грн. 44 коп. (167.52х422=70693.44). Позивачем, згідно реєстрації позову в суді, 17 червня 2014 року, пропущений місячний строк на оскарження наказу і заявлення позову про поновлення на роботі, визначений в ст. 233 КЗпП України, однак суд вважає вказаний термін не пропущеним, оскільки свій позов [PERSON] направив до суду з іншого міста поштою 09 червня 2014 року (про що є підтвердження в матеріалах справи конверт і повідомлення Укрпошти), отже звернення позивача до суду за захистом порушеного право було в місячний термін з урахуванням вихідних днів і свят без пропуску встановленого законом строку. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем було надано належні докази наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим саме він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації, що і було зроблено позивачем. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя. Відповідно до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Відповідач є комунальним закладом, створеним за рахунок спільного майна територіальних громад, начальник якого підпорядковується Департаменту охорони здоровя Дніпропетровської ОДА як державному органу. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що відповідно до усталеної практики Конвенційних органів, органи місцевого самоврядування є державними організаціями, у тому значенні, що вони керуються публічним правом та здійснюють публічні функції, покладені на них Конституцією та законами. Згідно з нормами міжнародного права термін «державні організації» не обмежується лише вентральними органами виконавчої влади. У тих випадках, коли державна влада є децентралізованою, він поширюється на будь-який національний орган, який здійснює публічні функції (див., наприклад, рішення від 8 грудня 2005 року у справі «Мікрюков проти Росії» (Mikryukov v. Russia), заява № 7363/04, п. 21, з подальшими посиланнями). З цього випливає, що відповідальність за дії та/або бездіяльність органів місцевого самоврядування несе держава-відповідач (див. рішення від 28 травня 2009 року у справі «Овчаров і Хомич проти України», заяви № 32910/06 та 50081/06, п. 29). Європейський суд також неодноразово приходив до висновків, що державна установа (не наділена владними повноваженнями) здійснює «державне управління» відповідно до законодавства України та контролюється державною владою, і, таким чином, вона може розцінюватись як «державна організація» в сенсі практики Суду (див. зяті монастирі проти Греції, рішення від 9 грудня 1994, серія А N 301 - А, § 49; [PERSON] та інші проти [PERSON] (ріш.) №53984/00, CEDH 2003-Х () (витяг), § 26; RENFE проти Іспанії, № 35216/97, рішення Комісії від 8 вересня 1997 рішення Михайленки та інші проти України, № 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, З6800/02, 38296/02 и 42814/02, п. 45, рішення від 30 листопад 2004 року; цит.: рішення від 22 лютого 2005 рлку «Новоселецький проти України», № 47148/99, п. 82). За таких умов відповідач є зобовязаний додержуватися позитивних обовязків, які покладаються на державу, як учасника Конвенції, у тому числі що стосується виконання ст. вказаної Конвенції. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «[PERSON] ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Вимогою від 15 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача й наполягав на добровільному скасуванні наказу від 08 травня 2014 року № 70 як обєктивно незаконного, в чому йому було відмовлено, з часу звільнення на іншу роботу позивач не працевлаштовувався, будь-яких доходів тривалий час взагалі не має. Необгрунтоване звільнення, тривале не поновлення його на роботі та фактичне залишення без засобів до існування завдає йому моральної шкоди: відповідач з 2011 року вже третій раз незаконно звільняє його з роботи, за цей час судами скасовувалися сім незаконних наказів про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, його гідність та честь як людини та працівника свідомо принижуються. За таких умов згідно Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дії відповідача можливо оцінювати як дискримінаційні щодо позивача, він зазнає утиск, обмеження у реалізації та користуванні своїми правами як працівника, відносно якого роботодавцем вчиняються умисні дії з наміром його звільнення, штучно створюється напружена, ворожа, образлива та зневажлива атмосфера. З огляду на дійсні обставини справи, заявлені підставу та предмет позову, обєктивно та субєктивно незаконними діями у сфері професійної діяльності відповідач порушив права позивача і на повагу до приватного життя. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, порушено його права, завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги посилання представника відповідача і третьої особи на не згоду з позовом, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає правомірними позовні вимоги про порядок, який відповідачем був застосований при видачі вказаного незаконного наказу та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності судом встановлено. Твердження представника відповідача відносно протиправності дій самого позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та визнати незаконним та скасувати наказ № 70 КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» від 08 травня 2014 року про звільнення позивача з роботи, поновити [PERSON] на посаді завідуючого хірургічним відділенням КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» з 08 травня 2014 року, стягнути з КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» на користь позивача [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення в сумі 70693 грн. 44 коп., допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу, стягнути з КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в сумі 2000 грн., стягнути з КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» на користь держави судовий збір в сумі 706 грн. 93 коп. (майновий спір) і 551 грн. 20 коп. (немайновий спір), а всього 1258 грн. 13 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» про стягнення моральної шкоди відмовити. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє обєктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі, за винятком частини моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial