Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

[PERSON] 02.11.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 01.02.2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого відповідач отримав від нього грошові кошти в розмірі 60 000,00 грн. та зобов'язався їх повернути на протязі тижня з моменту направлення відповідної вимоги. Зазначив, що 29.09.2017 року відповідачу була направлена вимога про повернення коштів, яка була вручена [PERSON] особисто 21.10.2017 року. Однак після її отримання та до цього часу відповідач позику не повернув. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 60000 грн. В судове засідання адвокат позивача [PERSON] не з'явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджено поштовим повідомленням, причину неявки суду не повідомив, із заявами до суду не звертався. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог установив наступне. Відповідно до п-п. 9 п. 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України прийнятого Законом України 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи малозначні справи. Суд, ухвалив: цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики розглянути в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК). Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем надано суду для огляду оригінал письмової розписки позичальника від 01 лютого 2015 року, у змісті якої зазначено наступне: «Я, [PERSON], взяв в рахунок інвестицій у [PERSON] суму в розмірі 60000 грн. (шістдесят тисяч грн.). Зобов'язуюсь повернути суму, що є на той момент актуальною на протязі 1 (одного) тижня після такої вимоги. Дата написання розписки 01.02.2015 року. Підпис [PERSON].». Зі змісту представленої письмової розписки убачається, що в ній зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність саме за договором позики, мета отримання грошових коштів та зобов'язання їх повернути в конкретний строк і в установленому порядку. У наявності у тексті розписки є особистий підпис позичальника [PERSON] Надання позивачем суду оригіналу боргової розписки свідчить про існування між сторонами боргових зобов'язань. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із положеннями частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконання договору, але й його укладення. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики від 01.02.2015 року, відповідач взяті на себе за договором позики зобов'язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, в зв'язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. До стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики у розмірі 60000 грн. Також до стягнення з відповідача в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 640 грн., оскільки означені судові витрати понесені позивачем, що підтверджено документально.

Outcome: approved