Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] 29.12.2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 23.01.2017 року, [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області при МВС України про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що шлюб між нею та [PERSON] було укладено 11.08.2007 року. В період шлюбу позивач та [PERSON] за спільні кошти придбали автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, н/з [NUMBER], та оформили його на [PERSON] 05.10.2016 року [PERSON] перереєстрував автомобіль на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2016 року на [PERSON], яка є рідною сестрою [PERSON] Зазначений автомобіль є цінним майном, а тому згода позивача на його відчуження є обовязковою. Позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05.10.2016 року № 1242/2016/108901. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування заперечень посилались на те, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю [PERSON] та був придбаний за його особисті кошти. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та представлені докази, вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 11.08.2007 року Ленінським відділом РАЦС ДМУЮ (а.с. 9). В період шлюбу сторонами було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], н/з [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САО № 785267 (а.с. 12). Шлюбні відносини між подружжям припинено з жовтня 2016 року, з цього часу вони мешкають окремо. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 84). [PERSON] продав автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], н/з [NUMBER], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.10.2016 року № 1242/2016/108901 (а.с. 30). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України). Згідно із розясненнями, викладеними у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] здійснив відчуження спірного автомобілю [PERSON] всупереч вимог ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України, оскільки позивач згоду на продаж автомобілю не надавала. Продаж автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], н/з [NUMBER], було здійснено в період перебування сторін у шлюбі, однак після припинення сторонами шлюбних відносин у жовтні 2016 року. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved