Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

[PERSON] 15.10.2020р. звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивувала тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось, між ними виникали сварки та конфлікти, інше, тому припинили подружні стосунки, тривалий час спільно не проживають, вона втратила до відповідача почуття любові, що примирення і подальше збереження сім`ї неможливе, просила розірвати шлюб. В судове засідання [PERSON] не з`явилась, 19.11.2020р. подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заперечує можливість примирення з відповідачем, настоює на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 17.12.2020р. подав заяву, не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачкою, просив про розгляд справи у його відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, просили про розгляд справи у їх відсутність, фіксація судового процесу технічними засобами згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із змісту позову, із заяв сторін до суду від 19.11. і 17.12.2020р., із долученого до справи свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження (а.с. 5, 6) убачається, що сторони в шлюбі з 03.06.2014р., мають сина [PERSON] , [INFO] , тривалий час спільно не проживають, подружніх стосунків не підтримують. Позивачка [PERSON] , як видно із змісту позову та її заяви до суду, покликаючись про припинення подружніх стосунків з відповідачем, що примирення і збереження сім`ї неможливе та суперечить її інтересам, просить про розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] , що убачається із його заяви від 17.12.2020р., не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачкою. Ураховуючи вищенаведене та інші фактичні взаємини сторін, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, суд задоволює позов. Наявність у сторін неповнолітньої дитини суд оцінює, як обставину, що заслуговує уваги, але з огляду на вищенаведене, не перешкоджає прийняттю рішення про розірвання шлюбу. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивачки слід стягнути 840 грн. 80 коп. судових витрат (а.с.1).

Outcome: approved