Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Голуб Г.С., звернулась в суд з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) про стягнення невиплаченої заробітної плати та всіх належних сум при звільненні в сумі 15166,70 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 49590,00 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 15.09.2008 року вона працювала на посаді соціального робітника у відділенні соціальної допомоги вдома в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району. У зв`язку з ліквідацією даної установи, 31.12.2020 року її було звільнено з зазначеної посади. При цьому при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку. Таким чином, оскільки відповідач порушив вимоги ст. 116 КЗпП України, то на її користь підлягає стягненню невиплачена заробітна плата при звільненні, а також середній заробіток за весь час затримки такого розрахунку, а саме з 01.01.2021 року по дату подання позову - 31.05.2021 року, або винесення рішення судом. Також просила з відповідача понесені нею судові витрати на правову допомогу та по сплаті судового збору. Згідно ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 02.06.2021 року вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву та зустрічного позову, а позивачці встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч.1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 09.07.2021 року задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів та витребувано у Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району та Івано-Франківської районної державної адміністрації Івано-Франківської області (правонаступника Тлумацької РДА) довідку про середню заробітну плату (середній заробіток) [PERSON] за 2 календарних місяці перед звільненням з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, а також довідку про нараховану та невиплачену заробітну плату [PERSON] 12.10.2021 року від предстаника відповідача на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких він зазначив, що Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району перебуває на стадії ліквідації (розпорядження Тлумацької РДА № 328 від 17.12.2020 року). Всіх працівників звільнено з роботи за скороченням чисельності працюючих (ст. 40 п. 1 КЗпПУ) 31.12.2020 року та нараховано заробітну плату, вихідну допомогу. Зокрема, соціальному робітнику с. Жуків [PERSON] нараховано до виплати 10162,69 грн., середня зарплата без урахування розрахункових, премій та вихідної допомоги становить 4723,0 грн. Заробітна плата соцільному робітнику [PERSON] не виплачена по даний час, оскільки правонаступником є Обертинська ОТГ, яка відмовляється оплачувати дану заборгованість. 20.10.2021 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Голуб Г.С. подав заяву про уточнення позовних вимог, в яких здійснив перерахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає до стягнення за період з 01.01.2021 року по 28.10.2021 року (дата судового засідання), зокрема, просив стягнути з відповідача на користь позивачки 13866,0 грн. невиплаченої заробітної плати при звільненні, 92787,0 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також понесені позивачкою судові витрати на правову допомогу в сумі 3000,0 грн. та по сплаті судового збору в сумі 908,0 грн. 29.10.2021 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Голуб Г.С. подав заяву про уточнення позовних вимог, в яких здійснив перерахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає до стягнення за період з 01.01.2021 року по 03.11.2021 року (дата судового засідання), зокрема, просив стягнути з відповідача на користь позивачки 13866,0 грн. невиплаченої заробітної плати при звільненні, 61103,70 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також понесені позивачкою судові витрати на правову допомогу в сумі 3000,0 грн. та по сплаті судового збору в сумі 908,0 грн. У відповідності до ч.ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Голуб Г.С. не з`явились, однак представник позивачки подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що уточнені позовні вимоги підтримують та просив розгляд справи провести без його участі та без участі його довірительки. Представник відповідача - Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча був неодноразово належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом вручення судової повістки. Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов, з урахуванням уточнених позовних вимог, підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту права, яке вважає порушеним та зобов`язаний довести обставини, на які посилається, правову та фактичну підставу своїх вимог. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 15.09.2008 року на підставі наказу № 105-вк від 15.09.2008 року Тлумацького територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян УП та СЗН Тлумацької РДА, яке 07.07.2010 року було перейменовано на Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького район, [PERSON] була прийнята на посаду соціального робітника у відділення соціальної допомоги вдома, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 14.03.2005 року (а.с. 8). У зв`язку з ліквідацією Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району 31.12.2020 року [PERSON] було звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП на підставі наказу № 25-к від 17.12.2020 року, що також підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 14.03.2005 року (а.с. 8). Факт працевлаштування позивачки [PERSON] у Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району, факт її звільнення 31.12.2020 року, а також факт прийняття рішення про ліквідацію Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району сторонами по справі не оспорюється, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, ці факти не підлягають доказуванню. Як встановлено судом та не оспорювалось сторонами по справі, при звільненні позивачки з займаної посади 31.12.2020 року, відповідачем не було проведено повного розрахунку, не виплачена в день звільнення (31.12.2020 року) заробітна плата та всі належні суми при звільнені до теперішнього часу. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до п. 1 р. 1 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справах № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) та № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво19). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, суд дійшов висновку про те, що положення зазначених статей слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивачку звільнено з роботи 31.12.2020 року, при цьому повний розрахунок при звільнені з нею не проведено по теперішній час (03.11.2021 року). Так за бухгалтерськими даними Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району, які передані до архівного відділу Івано-Франківської РДА (а.с. 67-73) за листопад 2020 року позивачці було нараховано 4285,71 грн., а за грудень 13866,70 грн. Ця сума коштів була безспірною як на момент звільнення позивачки, так і на момент розгляду справи судом, і сторонами не оспорювалась. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зі змінами та доповненнями, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, оскільки відповідач не провів виплату позивачці всіх належних їй сум при звільнені, а саме 13866,70 грн. (за грудень 2020 року), на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню невиплачена заробітна плата при звільнені, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2021 року (наступний день після звільнення) по 03.11.2021 року (день постановлення рішення), з стягненням з зазначених сум необхідних податків і зборів. Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про те, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства в частині затримки виплати нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, отже наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Методика нарахування середнього заробітку детально описана в постанові КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими розд. 2 абз. 3 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100, а також згідно п. 32 Постанови пленуму ВСУ за № 9 від 06.11.1992 року, обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно до розд. 3 пп. б) п. 4 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Отже, заробітна плата позивачки за два місяці до звільнення склала 12511,71 грн., в т.ч.: листопад 2020 року - 4285,71,0 грн., грудень 2020 року - 8226,0 грн. (13866,70 грн. - 4875,0 грн. (вихідна допомога) - 765,70 грн. (компенсація за невикористану відпустку)), де кількість робочих днів складає 43 дні. Середньоденна заробітна плата позивачки дорівнює 290,97 грн. (12511,71 грн. / 43 дні). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки за період з 01.01.2021 року по 03.11.2021 року становить 60812,73 грн. (290,97 грн. х 209 робочих днів). Метою ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Велика Палата ВС вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). З врахуванням наведеного, суд вирішив застосувати при вирішенні цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, оскільки Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району не є прибутковою організацією, яка здійснює свою діяльність з метою отримання прибутку, є бюджетною установою (копія положення про територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тлумацького району, а.с. 12-13) та на даний час перебуває на стадії ліквідації (копія розпорядження Тлумацької РДА Івано-Франківської області від 17.12.2020 року № 328, а.с. 75). При прийнятті рішення в цій частині також підлягає врахуванню те, що справа тривалий час перебувала у провадженні суду, а тривалість її розгляду була зумовлена рядом об`єктивних та суб`єктивних обставин, таких як: клопотання як сторони позивача, так і сторони відповідача щодо відкладення розгляду справи, невчасне надходження витребуваної судом інформації, перебуванням головуючої судді на лікарняному тощо. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивачки та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки виплат у сумі 10000,0 грн., з стягненням з зазначеної суми необхідних податків і зборів. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. При такому вирішенні позову рішення в частині стягнення заробітної плати в межах одного місяця в сумі 8226,0 грн. (13866,70 грн. - 4875,0 грн. (вихідна допомога) - 765,70 грн. (компенсація за невикористану відпустку)) слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), в якій вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та адвокатом Голубом Г.С. 07.05.2021 року укладений договір № 100, що підтверджується ордером серії АТ № 1010619 на надання правничої (правової) допомоги від 14.05.2021 року (а.с. 20). Згідно акту виконаних робіт (наданих послуг) від 07.05.2021 року за договором про надання правової допомоги № 100 від 07.05.2021 року вартість послуг адвоката становить 3000,0 грн., згідно п. 2.1., 2.6 договору (а.с. 16). На підтвердження оплати послуг адвоката надано копію квитанції № 3059471868 від 13.05.2021 року на суму 3000,0 грн. (а.с. 17). Щодо відсутності детального опису робіт, як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України, слід зазначити, що розмір гонорару адвоката в межах цієї справи встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19. При цьому суд не має право змінювати розмір гонорару і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, з аналізу статті 137 ЦПК України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. Суд бере до уваги, що позивачка документально підтвердила, що вона сплатила 3000,0 грн. на виконання договору про надання правової допомоги. Тобто цей гонорар був реальним та підтверджений матеріалами справи. Дослідивши акт виконаних робіт, оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, значення справи для сторони, суд приходить висновку, що справа потребувала значних затрат часу та вимагала значного обсягу юридичної роботи. За таких обставин суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу мають бути компенсовані в повному обсязі. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, відповідач не надав суду жодних обгрунтованих заперечень з приводу відшкодування судових витрат та не спростували їх належними доказами. З врахуванням вищенаведеного та того, що вимоги позивачки є правомірними і сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була зменшена судом з врахуванням статусу та становища відповідача, суд приходить до висновку, що додані до матеріалів справи докази на підтвердження понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу, є належними, підтверджують загальну суму таких витрат та їх сплату, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., а також по сплаті судового збору в сумі 908,0 грн. (квитанція № 54312 від 11.05.2021 року, а.с. 18) за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. При такому вирішенні позову, з врахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогою про невиплачену заробітну плату при звільненні, з відповідача також слід стягнути на користь держави судовий збір у встановленому законодавством розмірі, а саме 908,0 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial