Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом позовом, в якому просить суд: визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача житлове приміщення загальною площею 41,82 кв.м за адресою: квартира [ADDRESS] і визначити за кожним Ѕ частку цього майна; провести поділ спільної сумісної власності подружжя, визнавши за позивачем право власності на житлове приміщення загальною площею 41,82 кв.м за адресою: квартира [ADDRESS] ; усунути перешкоди позивачу у користуванні житловим приміщенням загальною площею 41,82 кв.м за адресою: квартира [ADDRESS] , шляхом його вселення в це приміщення та зобов,язати відповідача не чинити перешкод позивачу в користуванні житловим приміщенням за цією адресою та передати ключі від усіх дверних замків в житловому приміщенні за цією адресою; встановити наступний порядок користування житловим приміщенням за адресою: квартира [ADDRESS] , виділивши у користування позивачу кімнату площею 14,9 кв.м, позначену у технічному паспорті від 05.06.2018 року, а відповідачу виділити у користування кімнату площею 10,9 кв.м, а допоміжні приміщення: кухню площею 12,7 кв.м, коридор площею 4,90 кв.м, вбудовану шафу площею 0,70 кв.м, ванну кімнату площею 2,00 кв.м, вбиральню ( поєднану) площею 1,00 кв.м, залишити у загальному користуванні сторонам. Позовні вимоги вмотивовано тим, що позивач перебуває з відповідачем у шлюбі з 30.09.2017 року, який з лютого 2020 року фактично припинений і в суді вирішується питання про розірвання шлюбу. У період шлюбу сторони набули у спільну власність квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована за відповідачем. В теперішній час позивач позбавлений можливості проживати у вказаній квартирі через твердження відповідача про те, що власником квартири є вона. Незважаючи на те, що у позивача є ключі від квартири, він не може потрапити до житла, тому що відповідач зачиняє двері зсередини. З цього приводу між сторонами виникають конфлікти з вини відповідача, і ці обставини є підставами для звернення позивача до суду з дійсним позовом. Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13.12.2019 року відкрито провадження по цивільній справі за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04.02.2020 року підготовче провадження по дійсній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача , у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги ,просила позов задовольнити. Відповідач позов визнала частково ,заперечувала щодо встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням так як кімнати не роздільні. Також вважає не можливим сумісне проживання з відповідачем ,так як на даний час у суді розглядається справа відносно відповідача про насильство у родині. Представник відповідача підтримав відповідача . Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до вимог ст.21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 30.09.2017 року , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 28.07.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Також, судом встановлено, що у період шлюбу на ім`я позивача була придбана квартира [ADDRESS] . відповідно до договору від 7.02.2020 року. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п.п.22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. На підставі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1,2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже спільним сумісним майном подружжя є квартира [ADDRESS] , тому суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя. На підставі викладеного , суд вважає, що позовні вимоги про поділ спірної квартири та визнання права власності на 1/2 частку квартири за кожною із сторін та виділення на їх користь такої частки, також підлягають задоволенню. Згідно з частиною першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, визначення порядку користування. Враховуючи те, що сторони є співвласниками спірної квартири та домовленості про встановлення порядку користування нею вирішити у позасудовому порядку не змогли, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо необхідності вселення позивача у квартиру . Згідно ст.155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що у випадку неможливості виділити сторонам у натурі ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири. Відповідно до ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спірна квартира не може бути поділена між співвласниками у натурі. Також, відповідно до технічного паспорту квартири [ADDRESS] , вказана квартира складається із двох кімнат, які не є ізольованими, тому, з метою забезпечення права власності сторін вимоги щодо виділення сторонам таких кімнат у користування не можуть бути задоволеними. Крім того, із позову вбачається, що позивач має ключі від квартири, тому, вимоги в частині зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачу в користуванні житловим приміщенням та передати ключі від усіх дверних замків в житловому приміщенні , також, задоволенню не підлягають. При цьому, судом враховано, що вимоги позивача про вселення задоволені, а вимоги на майбутнє є лише припущенням позивача. На підставі викладеного, та ст.ст.60,61,63,69,70,71 Сімейного Кодексу України, ст.372, 391 ЦК України, п.22, 23,25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial