Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

[PERSON] (далі позивач-1), [PERSON] (далі позивач-2) звернулися через представника за довіреністю (а.с. 14-17) [PERSON] до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що сторони є рідними сестрами. 9 лютого 2004 року померла їх мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка. Позивачі після смерті матері виїхали за межі України. Для отримання свідоцтва про право на спадщину позивачі надали відповідачу довіреність та заяви про прийняття спадщини, при цьому сподівались, що спадщину буде оформлено на всіх спадкоємців у рівних частинах. У телефонному режимі відповідач повідомила, що правовстановлюючі документи на земельну ділянку вона оформила належним чином, земельну ділянку передала в оренду, проти чого позивачі не заперечували та орендну плату не вимагали. Повернувшись в Україну у 2016 році, позивачі дізнались, що відповідач вступила у спадщину одноособово, порушивши всі домовленості. У звязку з цим позивачі просили визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та визнати за кожним із них право власності на 1/3 частину земельної ділянки. Сторони у судове засідання не зявилися. Від представника позивачів надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 28). Відповідач про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом направлення повісток за адресою реєстрації. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. На підставі ст. 224 ЦПК України у звязку з неявкою відповідача у судові засідання і неповідомлення ним про причини неявки, за відсутності заяви відповідача про розгляд справи в його відсутність, суд ухвалив заочне рішення. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 9 лютого 2004 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12 лютого 2004 року серії 1-СР № 235444 (а.с. 5). Згідно з копією довідки Степівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 19 квітня 2017 року № 111 позивачі дійсно прийняли спадщину своєї матері [PERSON], оскільки вступили у фактичне володіння і управління спадковим майном шляхом отримання у власність протягом шести місяців з дня смерті померлого речей домашнього вжитку (а.с. 10). Відповідно до копії довідки Ленінської (на теперішній час Степівської) сільської ради Чорнобаївського району Чекркаської області від 13 грудня 2005 року № 557 відповідач дійсно вступила у володіння спадковим майном протягом шести місяців із дня смерті спадкодавця [PERSON] шляхом прийняття у користування речей домашнього вжитку і обіходу у день смерті спадкодавця (а.с. 9). Відповідно до змісту позову позивачі з метою вступу у спадщину та розподілу її у рівних частинах надали відповідачу заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину від 25 лютого 2005 року, посвідчені першим секретарем Посольства України в Італійській Республіці [PERSON], копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 11, 12) та довіреність від 25 лютого 2005 року на імя відповідача на представництво їх інтересів з питань оформлення спадкових прав на майно матері [PERSON], копія якої також міститься в матеріалах справи (а.с. 13). Однак відповідач звернулася до Чорнобаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини одноособово (а.с. 38) та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 грудня 2005 року (а.с. 6, 39) лише на своє імя, що підтверджується листом Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 11 липня 2017 року вих. № 848-01/16 (а.с. 37), отриманим у відповідь на запит суду (а.с. 36). Зокрема, згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 2005 року (а.с. 6, 39), відповідач, як дочка, після смерті матері [PERSON] оформила спадкові права на спадщину, яка складається: -з права власності на земельну ділянку площею 3,1798 га, розташовану на території Ленінської (на теперішній час Степівської) сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР № 039125, виданого 12 липня 2002 року; -з права на майновий пай у майні СТОВ «Дружба», с. Ленінське Чорнобаївського району розміром 4310,00 гривень, що стверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЧР № 021073, виданого 19 травня 2004 року; -з права на грошові вклади з належними нарахуваннями, що знаходяться у відділенні Державного ощадного банку № 3291/020 с. Ленінське Чорнобаївського району на рахунках № 1970 з залишком вкладу 0,01 гривень, № 91551000729 з залишком вкладу 1597,60 гривень, що належали померлій на підставі ощадних книжок, які переглянуто і повернуто. На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом відповідач оформила на своє імя державний акт на право власності на земельну ділянку від 24 лютого 2006 року серії НГ № 525373, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 7). З наявних в матеріалах документів судом встановлено, що позивачі і відповідач є рідними сестрами. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Таким чином часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день її смерті, тобто 9 лютого 2004 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Судом встановлено, що померла [PERSON] заповіт не складала, а позивачі та відповідач відповідно до приписів ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї статті Кодексу встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Судом встановлено, що позивачі мали намір подати заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], на що уповноважили свою сестру відповідача, шляхом надання їй примірників відповідних заяв та довіреності на представництво їх інтересів. Проте, відповідач звернулася до нотаріуса лише від свого імені та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на своє імя. Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. За таких обставин, оцінивши наявні у справі письмові докази, беручи до уваги порушення прав позивачів на спадщину, суд дійшов висновку, що свідоцтво про вправо на спадщину, видане на імя відповідача, слід визнати недійсним в частині, на яку мають право позивачі, в межах заявлених ними позовних вимог, та визнати за кожним з них право власності на 1/3 частину земельної ділянки. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин позивачам підлягає до відшкодування сплачений ними судовий збір. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved