Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

[PERSON] Ваняєвич, [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про знесення самочинно збудованої прибудови, мотивуючи свої вимоги тим, що вони є власниками нежитлового приміщення будівлі готелю «Ярославна» за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Грушевського, 17-А. Відповідач [PERSON] в порушення вимог Законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про благоустрій населених пунктів», а також в порушення порядку встановленому органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури Васильківської міської ради, впритул до належних позивачам нежитлових будівель, самовільно звів нежитлове приміщення площею 9,00 кв.м. з полегшених матеріалів (металопрофілю). Не погоджуючись з вищезазначеними неправомірними діями відповідача, позивачі звернулися з заявою до постійно діючої комісії по регулюванню земельних спорів Васильківської міської ради Київської області, якою при виїзді на місцевість, було встановлене, що відповідач самовільно, без будь-яких дозвільних документів та погоджень з виконавчим комітетом Васильківської міської ради Київської області, впритул до готелю «Ярославна» біля власного торгівельного павільйону встановлено споруду з металопрофілю загальною площею 9,00 кв. м., що здійснено з порушенням статті 376 Цивільного кодексу України, статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Крім того комісії встановлено порушення земельних прав громадянина [PERSON] громадянином [PERSON] Так, узгоджувальною комісією було зобовязано відповідача усунути порушення та демонтувати незаконно встановлену споруду з метало профілю. Вказане було відображене в листі Васильківського міського голови від 24.09.2012 року, яке відповідачем оскаржене не було, проте і незаконно встановлена споруда не була демонтована. Крім того, позивачі вказують, що відповідно до договору оренди земельної ділянки, на земельній ділянці знаходиться обєкт нерухомого майна нежиле приміщення, торгівельний павільйон «Продовольчі товари», який належить орендарю на праві приватної власності. Згідно свідоцтва про право приватної власності нежиле приміщення загальною площею 26,0 кв. м., а отже відповідачеві не надавалася земельна ділянка для розміщення споруди з метало профілю площею 9,00 кв.м., а встановлення вказаної споруди відбулося на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети. Оскільки самовільний обєкт торгівлі розміщений впритул до будівлі готелю «Ярославна» та сауни «Ярославна», чим порушено мінімально можлива відстань, необхідна для обслуговування будинку. порушено протипожежний розрив між будинками, створені умови для потрапляння опадів на сусідню земельну ділянку, порушено інсоляцію та належного потрапляння природного освітлення через вікно житлової кімнати, позивачі просили знести самочинно збудовану прибудову площею 9,00 кв. м. до існуючого торгівельного павільйону «Продовольчі товари», власником якого являється відповідач [PERSON], розташовану по вул. Грушевського, 17-А, м. Васильків, Київської області. В судовому засіданні представник позивачів надав пояснення, аналогічні викладеним, просив позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 09 січня 2018 року [PERSON] була залучена до участі у розгляді справи у якості правонаступника позивача [PERSON] [PERSON] Ваняєвича. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вказавши, що торгівельний павільйон «Продовольчі товари», загальною площею 26,0 кв.м., розташованого за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Грушевського , 17-а побудований на законних підставах, тому відсутні підстави вважати прибудову площею 9,00 кв. м. саме будівництвом в розумінні як Закону України «Про основи містобудування» так і ст.376 ЦК України. Також наголосив, що позивачі не надали суду фактичного жодного доказу на підтвердження своїх вимог. Крім того, в супереч ЦПК України позивачі в позові взагалі не вказали за захистом яких порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів вони звертаються до суду. Також зазначив, що позивачами пропущений строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] належить нежиле приміщення - приміщення сауни в готелі «Ярославна», загальною площею 137,1 кв.м., що знаходиться в м. Васильків по вул. Грушевського, 17 «а», що підтверджується договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 26.02.2008 року /т.1 а.с.8/. Відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 01.12.2016 року, [PERSON] належить нежиле приміщення - частина будівлі готелю «Ярославна», що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Васильків, вул. Грушевського, будинок 17-а. /т.2 а.с.59/. Також, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,2747 га, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Грушевського 17-а, цільове призначення: для будівництва та обслуговування обєкті туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, що підтверджується договором купівлі продажу від 01.12.2016 року /т.2 а.с.60/. Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 09 листопада 2010 року, орендодавець Васильківська міська рада надала [PERSON] в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою: вул. Грушевського 17-а, м.Васильків Київська області. Пунктом 3 вказаного договору зазначено, що на земельній ділянці знаходиться обєкт нерухомого майна нежиле приміщення, торгівельний павільйон «Продовольчі товари», яке належить орендарю на прав приватної власності /т.1 а.с.20-21/. Позивачі, в обґрунтування підстав звернення до суду, вказують на порушення відповідачем [PERSON] вимог Законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про благоустрій населених пунктів», що виразилось у самовільному зведенні прибудови площею 9,00 кв.м. з полегшених матеріалів (металопрофілю) впритул до належних позивачам нежитлових будівель. Відповідно до пункту 17 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Таким чином, за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Доводячи свою позицію позивач, як на доказ, посилається на результати обстеження земельної ділянки узгоджувальною комісією по вирішенню земельних спорів у Васильківській міській раді, які відображені у відповідних протоколах №11 від 21.09.2012 року та №4 від 30.04.2014 року. В цивільному судочинстві поняття доказів охоплює: будь-які фактичні дані, що мають значення для цивільного провадження (змісту); процесуальну форму їх закріплення (спосіб існування у матеріалах справи) та відповідний носій відомостей (джерело). Усі зазначені елементи перебувають у взаємозвязку та в своїй єдності утворюють поняття доказів. Отже докази це єдність фактичних даних (відомостей про факти) та їх процесуальних джерел. ЦПК України встановлює правила належності та допустимості доказів. Так, належними є ті докази, які дають об'єктивну можливість підтвердити обставину, що має значення для вирішення справи. Належними є докази, що належать до предмета доказування. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Загальний характер допустимості означає, що у всіх справах повинна дотримуватися вимога про отримання інформації з визначених законом джерел і засобів доказування з дотриманням порядку збирання, представлення і дослідження доказів (дотримання процесуальної форми доказування). Відповідно, порушення цих вимог призводить до визнання доказів недопустимими. Докази, одержані з порушенням порядку, встановленого нормами матеріального та процесуального права, є недопустимими. З витягу з протоколу № 11 узгоджувальної комісії по вирішенню земельних спорів у Васильківській міській раді від 21.09.2012 року вбачається, що комісією було встановлено, що громадянином [PERSON]А, самовільно, без будь-яких дозвільних документів та погоджень з виконавчим комітетом Васильківської міської ради Київської області, впритул до готелю «Ярославна», біля власного торгівельного павільйону встановлено споруду з метало профілю площею 9 кв.м., що здійснено з порушенням ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, відповідно до якої встановлення та розміщення малих архітектурних форм тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Комісією було зобовязано гр. [PERSON] усунути порушення та демонтувати незаконно встановлену споруду з металопрофілю площею 9 кв.м. /т.1, а.с.22/. Відповідно до витягу з протоколу № 04 узгоджувальної комісії по вирішенню земельних спорів у Васильківській міській раді від 30.04.2014 року, комісією було встановлено, що громадянин [PERSON] здійснив прибудову з метало профілю площею 9 кв.м. до свого торгівельного павільйону - «Продовольчі товари» Оскільки прибудову було здійснено без дозвільної документації, вона не знаходиться в інвентаризаційному плані павільйону «Продовольчі товари» виготовленому Васильківським БТІ на павільйон, який належить громадянину [PERSON] та не відображена в технічному паспорті на павільйон. Комісією встановлено, що договір оренди громадянином [PERSON] було укладено на земельну ділянку під існуючим павільйоном 09 листопада 2010 року. До моменту укладання договору громадянин [PERSON] не сплачував плату за користування земельною ділянкою під існуючим павільйоном з моменту побудови павільйону до моменту укладання договору оренди, чим фактично завдавав збитки місцевому бюджету. При Виготовленні кадастрового плану земельної ділянки під існуючим павільйоном, громадянин [PERSON] виготовив кадастровий план на земельну ділянку площею 0,004; виключно під павільйоном. При цьому земельну ділянку, площею 0,0009 га під конструкцією з металопрофілю, яку встановлено самовільно, до кадастрового плану земельної ділянки, на яку укладався договір оренди внесено не було. Таким чином, земельна ділянка, на якій самовільно встановлено металеву споруду площею 9 кв.м., знаходиться у власності Васильківської міської ради та використовується без документації, підтверджуючої право на користування земельною ділянкою. Крім цього, комісією зазначено, що самовільно встановлена металева споруда частково порушує межі земельної ділянки, яка знаходиться у власності громадянина [PERSON], а саме металева споруда побудована впритул до готелю «Ярославна» з порушенням відстані в 4 м., необхідної для обслуговування будівлі готелю «Ярославна». Комісією рекомендовано Васильківській міській раді звернутися до суду з позовом про звільнення самовільно занятої земельної ділянки /т.1 а.с.23-24/. Оцінюючі надані позивачем докази на критерій належності та допустимості суд прийшов до наступного. Так, у 2012 році узгоджувальною комісією по вирішенню земельних спорів у Васильківській міській раді був проведений орієнтовний обмір спірної земельної ділянки, яким встановлене самовільне встановлення [PERSON] споруди з метало профілю площею 9 кв.м. Будь-яких посилань на порушення прав та інтересів позивачів (колишнього власника [PERSON]В.) протокол №11 не містить. Вже у 2014 році узгоджувальною комісією по вирішенню земельних спорів у Васильківській міській раді проведена перевірка за зверненням [PERSON] щодо правомірності встановлення споруди з метало профілю та правомірності користування земельною ділянкою під нею. Комісією встановлено порушення межі земельної ділянки, яка знаходиться у власності громадянина [PERSON] Всі висновки комісії були відображені у відповідних протоколах. Відповідно до положень ч.1 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Положеннями ч.3 та ч.5 ст. 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно до ст. 159 ЗК України, земельні спори розглядаються органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у місячний термін з дня подання заяви. Встановлено, що рішенням Васильківської міської ради від 08.07.2014 року № 07.04-56-VI затверджено Положення про узгоджувальну комісію по вирішенню земельних спорів. Таким чином, у 2012 році ще не було затверджене Положення, тобто офіційно не закріплені завдання, повноваження та порядок прийняття рішень узгоджувальною комісією по вирішенню земельних спорів, тобто фактично орган, що займається врегулюванням земельних спорів на території Васильківської міської ради, на той час створений не був. Положення про постійні комісії Васильківської міської ради VI скликання, яке є додатком до Регламенту Васильківської міської ради від 26.10.2010 року, встановлює загалі положення щодо їх діяльності, зокрема - постійні комісії міської ради є органами міської ради для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до їх відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради. Затвердження Положення про постійні комісії Васильківської міської ради не свідчить про створення такого органу, як узгоджувальна комісія по вирішенню земельних спорів. Таким чином, витяг з протоколу № 11 узгоджувальної комісії по вирішенню земельних спорів у Васильківській міській раді від 21.09.2012 року суд не може визнати допустимим доказом по справі, оскільки не встановлено легітимне джерело отримання такої інформації. Крім того, суд не приймає посилань позивача на ту обставину, що відповідач не оскаржив рішення узгоджувальної комісії щодо вирішення спору, тобто воно є таким, що підлягає виконанню. Так, протокол узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування в розумінні ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 152, ст. 158 ЗК України, та вказаний протокол не створює для сторін жодних правових наслідків з виникненням прав та обов'язків. Згідно з п.3.7, 3.19, 3.21, 3.23 Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, основною формою діяльності узгоджувальної комісії є засідання; основним документом, який створює комісія, є протокол. За результатами розгляду спорів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, дотримання громадянами правил добросусідства, проблемних питань розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності узгоджувальна комісія готує своє рішення, яке оформляється відповідно до протоколу і яке підписують голова та секретар узгоджувальної комісії. Рішення узгоджувальної комісії приймається за результатами розгляду земельного спору. За результатом розгляду земельного спору комісія може виносити на розгляд сесії проект рішення щодо здійснення порядку виконання рішення узгоджувальної комісії. Міська рада приймає рішення щодо визначення порядку виконання рішення узгоджувальної комісії. Таким чином, рішення узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування, а рішенням, яке є лише підставою для прийняття рішення органом місцевого самоврядування щодо визначення порядку виконання рішення узгоджувальної комісії, яке в разі виникнення спору може бути надано як доказ, який підлягає оцінці судом відповідно до вимог ЦПК України, тобто, оскарження рішення узгоджувальної комісії не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів сторін. Позивачем також в обґрунтування своє позиції наданий звіт Науково-дослідного і проектного інституту містобудування ДП «НДПІ Містобудування» від 03.11.2011 року за результатами проведення робіт з обстеження функціонального призначення та конструктивних елементів споруд по вулиці Грушевського, 17-а в м.Васильків Київської області, відповідно до якого прибудова магазину до громадського обєкту (готелю «Ярославна»), що розташована по вул. Грушевського 17-а в м.Васильків Київської області конструктивно виконана з полегшених будівельних матеріалів, без влаштування фундаменту та являється тимчасовою спорудою, яка відноситься до малих архітектурних форм для підприємницької діяльності. Крім того, у вказаному звіті зазначено, що здійснюючи прибудову (магазин) до стіни готелю було порушено відповідні норми щодо: належних відступів від громадської будівлі, оскільки стіни готелю мають віконні отвори, що суперечить п. ДБН 360-92**; виконання відповідних інженерно-технічних заходів щодо водовідведення опадів з даху магазину п.3.25 ДБН 360-92**. /т.1,а.с.25-32/. Під час розгляду справи представник відповідача наголошував на чисельних порушеннях щодо виконання такого звіту, що, на думку представника, свідчить про недостовірність такого доказу. Суд зазначає, що достовірність доказів це така властивість доказів, які встановлює суд внаслідок їх дослідження та оцінки, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що належать до предмета доказування. Достовірним є доказ, що містить правдиву інформацію про дійсність. Достовірність доказу залежить від доброякісності джерела інформації (відомостей), відповідності доказів один одному, загальної оцінки всіх зібраних і досліджених доказів. Достовірність письмових доказів перевіряється на предмет наявності всіх необхідних реквізитів. При оцінці документів або інших письмових доказів суд зобов'язаний з урахуванням інших доказів переконатися в тому, що такий документ або інший письмовий доказ містить всі інші невід'ємні реквізити даного виду доказів. Як зазначалось, у вересні 2012 року узгоджувальною комісією по вирішенню земельних спорів у Васильківській міській раді був проведений орієнтовний обмір спірної земельної ділянки, яким встановлене самовільне встановлення [PERSON] споруди з метало профілю площею 9 кв.м. При цьому, суд звертає увагу, що звіт виготовлений 03.11.2011 року, тобто майже за рік до встановлення обставин, які за твердженням позивачів, порушують їх права. В процесі розгляду справи у Державного підприємства «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування» були витребувані документи, які стосуються вищезазначеного звіту, проте листом від 08.06.2015 року за № 613/9/2/7-07 було повідомлено, що документація в архіві ДП «НДПІ містобудування» зберігається до 3-х років. Матеріали звіту «За результатами проведення робіт з обстеження функціонального призначення та конструктивних елементів споруд по вулиці Грушевського, 17-а в м.Васильків Київської області» в архіві інституту відсутні. По бухгалтерському обліку оплата за вказану роботу не проводилась /т.1, а.с. 118/. Наведене, на переконання суду, не дає можливості віднести звіт до достовірного доказу, оскільки переконатися в тому, що такий письмовий доказ виготовлений органом, уповноваженим представляти даний вид доказів, підписаний особою, яка має право скріплювати документ підписом, не вбачається можливим. Крім того, зазначений звіт не містить обовязкових реквізитів та не містить повного викладення інформації, з якого було можливо встановити: коли, де, ким (імя, освіта, спеціальність, науковий ступінь, вчене звання, посада спеціаліста), на якій підставі було проведене обстеження, хто був присутній при проведенні обстеження, питання, що були поставлені спеціалісту, які матеріали він використав, докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені замовником питання. Наведене також вказує на недостовірність цього доказу. Відповідачем, в свою чергу, на підтвердження своєї позиції наданий акт дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 04.12.2012 року Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області, відповідно до якого під час проведення незапланованої перевірки дотримання вимог законодавства під час будівництва та експлуатації нежитлової будівлі на вул. Грушевського, 17-а в м. Васильків Київської області, порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил не виявлено /т.2 а.с.150/. Крім того, матеріали справи місять лист Відділу містобудування та архітектури Васильківської міської ради від 28.12.2017 року №409/01-29, відповідно до якого розміщення торгівельного павільйону «Продовольчі товари» по вул. Грушевського № 17а не суперечить містобудівній документації м. Василькова. У звязку з тим, що спір між сторонами носить триваючий характер, з часу проведення відповідних перевірок спірної земельної ділянки пройшов значний проміжок часу, тому достовірно встановити наявність або відсутність самовільно встановленої металевої споруди, на підставі встановлених обставин, на час розгляду справи не надається можливим. При цьому, належних та допустимих доказів того, що об'єкт нерухомості, про знесення якого подано позов, є самочинним будівництвом, правовий режим якого визначений ст. 376 ЦК України, позивачем не надано. Як і не надано доказів того, що діями відповідача взагалі були порушені будь-які права позивачів. Крім того, посилаючись на наявність ознак самочинного будівництва металевої споруди площею 9 кв.м. позивач, як на правову підставу звернення до суду, посилався на ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Згідно ч. 1 п. 22 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до ч. 1, 3-5 п.24 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт. Питання знесення самочинного будівництва регламентовано ч. 7 ст.376 ЦК України, згідно з якою, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Таким чином, положення ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14. Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою. Як встановлено судом, за весь час відповідачу не було направлено жодного припису від компетентних органів щодо порушення порядку та умов зведення споруди на земельній ділянці, яка належить Васильківській міській раді. Судом враховано, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі ч.7 ст.376 ЦК України зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкту нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. З наведеного вбачається, що законодавець надає право відповідному органу державної влади або місцевого самоврядування звернутись до суду з вимогами до забудовника про здійснення ним перебудови. Про таку необхідність також було наголошено узгоджувальної комісією, а саме відповідно до протоколу від 30.04.2014 року комісією рекомендовано Васильківській міській раді звернутися до суду з позовом про звільнення самовільно занятої земельної ділянки. Матеріали справи не містять рішення суду, яке набрало законної сили, про звернення уповноваженого органу до суду з вимогами до [PERSON] про здійснення ним перебудови або усунення порушень у інших спосіб. Таким чином, позивачем не надано доказів того, що використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Враховуючи вищенаведене та той факт, що відповідний державний органу чи орган місцевого самоврядування на підставі ч.7 ст.376 ЦК України до суду з зазначеними позовними вимогами не зверталися, а позивачами не доведено обставин, на які вони посилається як на підставу свої вимог, суд приходить до висновку щодо необхідності відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про знесення самочинно збудованої прибудови. Вирішуючи заяву представника відповідача про застування строків позовної давності у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд враховує положення п. 11 Постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зазначені роз'яснення стосуються двох самостійних підстав для відмови у позові, відмова у позові за пропуском строку звернення до суду може мати місце у разі, якщо позов доведений. Якщо ж позов, який подано з пропуском строку для звернення до суду, одночасно є і недоведеним, суд відмовляє у позові за його недоведеністю, що є самостійною підставою для відмови у позові. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позову саме через недоведеність позовних вимог.

Outcome: dismissed