Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

[PERSON]. (далі позивач) звернувся до суду до [PERSON] (далі відповідач 1) та ТОВ «Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Фортуна» (далі відповідач 2) з позовом про визнання недійсними контрактів про співробітництво в процесі навчання та виховання учня. Свої вимоги мотивує тим, що в позивач та відповідач 1 є батьками - [PERSON]. Між сторонами по справі 01.07.2013 р. укладено контракт №18/2013 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами контракту школа зараховує [PERSON] до першого класу. 01.07.2014 р. між сторонами укладено контракт №100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами якого школа зараховує [PERSON]. до 2 «Б» класу. У відповідності до умов зазначеного контракту батьки ознайомились, зокрема, із ліцензією про надання права на освітню діяльність, статутом Школи, навчальними планами, системою оплати і т.д. Протоколом погодження договірної оплати за навчання в зазначеній школі від 01.07.2013 р. сторони контракту домовились про розмір оплати в сумі 2 100 грн. щомісячно, а протоколом від 01.07.2014 р. встановили розмір оплати в сумі 2 250 грн. щомісячно. Вважає, що зазначені контракти є такими, що суперечать чинному законодавству України та підлягають визнанню недійсними у зв'язку з тим, що позивач не знав про укладання зазначених правочинів, про що свідчить відсутність його підписів, хоча зазначений як їх сторона. Тобто, укладанням багатостороннього правочину відповідачами було порушено права позивача, що полягає у покладенні на нього обов'язків без його вільного волевиявлення. Позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві, зазначавши, зокрема, що укладання відповідачами зазначеного контракту створює обов'язки для позивача без його волі, що призвело до стягнення додаткових витрат на утримання дитини в розмірі, визначеному відповідачами в контракті без відома позивача. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спірні контракти є двостороннім правочином, укладеним між школою та відповідачем 1, як матір»ю дитини. Представник відповідача 2 позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що школа діяла в межах чинного законодавства, права позивача не порушувала. Зокрема, законодавство не містить заборони укладати зазначені контракти лише з одним з батьків. Позивачу не чинились та не чиняться перешкоди в доступі до статуту школи, системи оплати і т.д. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON]. та відповідач 1 [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] 01.07.2013 року між відповідачем 1 [PERSON] та відповідачем 2 ТОВ «Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Фортуна» укладено контракт №18/2013 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами контракту школа зараховує [PERSON] до першого класу. Протоколом погодження договірної оплати за навчання в зазначеній школі від 01.07.2013 р. сторони контракту домовились про розмір оплати в сумі 2 100 грн. щомісячно. 01.07.2014 р. між відповідачами укладено контракт №100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами якого школа зараховує [PERSON]. до 2 «Б» класу. Протоколом від 01.07.2014 р. сторони контракту встановили розмір оплати в сумі 2 250 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, моральним засадам суспільства, положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Як вбачається з матеріалів справи оспорювані контракти підписані двома особами, а саме відповідачами по справі. Посилання представника відповідача 1 щодо того, що оспорювані контракти є двосторонніми правочинами суд сприймає критично, оскільки як вбачається з преамбули спірних контрактів, їх сторонами є Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Фортуна» та батьки, батько [PERSON]. та мати [PERSON], зокрема, зазначене підтверджується й тим, що в пункті договору щодо юридичних адрес сторін, зазначаються призвіще, ім»я та по батькові, місце роботи та телефон всіх сторін по справі. Зміст договорів, а саме їх умови визначають права та обов'язки саме для батьків дитини, позивача та відповідача 1, а не лише для відповідача 2. Як вбачається з протоколів погодження договірної оплати за навчання від 01.07.2013 р. та 01.07.2014 р., зазначені протоколи є підставою для взаємних розрахунків і платежів між вищевказаними сторонами, а саме [PERSON], [PERSON]. та школою. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. У відповідності до матеріалів справи, оспорювані контракти та протоколи до них підписані лише школою та відповідачем 1. Підпис позивача в зазначених документах відсутній. Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У відповідності до правового висновку Верховного Суду від 25 грудня 2013 р. по справі №6-94цс13, однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Посилання представника 2 щодо того, що права позивача не порушувались та законодавство не містить заборони укладати зазначені контракти лише з одним з батьків, суд вважає безпідставними та немотивованими, оскільки оспорювані контракти містять чітко визначений суб»єктний склад, зокрема, обох батьків, а не лише мати дитини та своїми умовами породжують обов'язки для обох батьків. Контрактами, укладеними між відповідачами 01.07.2013 р. та 01.07.2014 р., а також протоколами погодження договірної оплати за навчання, визначені обов'язки позивача та його відповідальність за невиконання їх умов, всупереч відсутності його волевиявлення на укладання зазначених контрактів, що проявляється у відсутності підпису позивача, як сторони багатостороннього правочину. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсними контракти № 18\\2013 та № 100\\2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи 1-3 ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та 01 липня 2014 року є обґрунтованими та такими, що пілягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved