Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

[PERSON] 04 лютого 2015 року звернувся до суду із позовною заявою до СТОВ «Прогрес» про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати та заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 02 січня 2014 року відповідач СТОВ «Прогрес» уклало з ним трудовий договір, відповідно до якого позивача [PERSON] прийнято на роботу на посаду агронома. 04 листопада 2014 року в неробочий час до позивача [PERSON] зателефонував комерційний директор СТОВ «Прогрес» [PERSON] та повідомив його про те, що горить поле кукурудзи та наказав їхати його гасити. [PERSON] організував виїзд транспорту на поле та готувався сам виїхати на місце пожежі. Через деякий час знову зателефонував [PERSON] та спросив про виконану роботу, після того як [PERSON] повідомив [PERSON]В про прийняті ним заходи, останній повідомив позивачу про те, що він пяний та заборонив йому зявлятися на роботі. Наступного дня [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що звільняє його із займаної посади у звязку із появою на робочому місці у нетверезому стані, не видавши йому ні трудової книжки, ні наказу про звільнення. 19 листопада 2014 року позивачу було видано трудову крижку, виписку з наказу про звільнення та довідку про середню заробітну плату. У позовній заяві зазначено, що позивач не погоджується із його звільненням у звязку із появою на робочому місці у нетверезому стані, так як в той день не вживав алкогольні напої. Докази які підтверджували б інше, відсутні. Крім цього позивач вказує, що відповідач не розрахувався з ним по заробітній платі у звязку із звільненням. У звязку із вищезазначеним [PERSON] просить суд поновити строк на звернення з позовом до суду, так як не мав обсяг усіх необхідних документів для цього, також просить змінити формулювання причини звільнення його з роботи, стягнути з відповідача заробітну плату за виконану роботу у розмірі 4390 гривень 42 коп. та заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 3668 гривень 56 коп, а також моральну шкоду в сумі 5000 грн. На судовому засіданні 13 лютого 2015 року представник відповідача подав до суду заперечення на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю. Так, у запереченні на позовну заяву вказано, що відповідно до колективного договор, укладеного між СТОВ «Прогрес» та профспілковим комітетом СТОВ «Прогрес» Гребінківського району Полтавської області схваленого загальними зборами від 08 січня 2014 року, на випадок виробничої необхідності Товариство по домовленості з профспілковим комітетом може змінювати робочий час. Так, 02 листопада 2014 року було обявлено робочим днем в СТОВ «Прогрес» для працівників зайнятих вирощуванням сільськогосподарських культур та перевезення сільськогосподарської продукції, до яких відноситься [PERSON] та до посади якого застосовується ненормований робочий день. 02 листопада 2014 року близько 17 години [PERSON] викликав до свого будинку із автомобільного парку робочий автомобіль для виїзду на поле, проте в той день позивач на поле не виїхав так як перебував в стані алкогольного спяніння. Крім цього відповідач повідомив, що позивач [PERSON] неодноразово вживав алкогольні напої на робочому місці. 05 листопада 2014 року позивач прибув у контору господарства теж у стані алкогольного спяніння, на пропозицію поїхати до медичного закладу для обстеження на предмет алкогольного спяніння відмовився. Крім цього, відповідач заперечує факт невидачі позивачу в день звільнення, 05 листопада 2014 року, трудової книжки та наказу про звільнення. Так, 05 листопада 2014 року позивач отримав трудову книжку та його було повідомлено, що він може отримати наказ про звільнення, проте, [PERSON] не виявив бажання отримати копію наказу, обмежившись врученням йому трудової книжки, що підтверджує його підпис у книзі реєстрації видачі трудових книжок. Крім цього, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог позивача у частині маральної шкоди в звязку з відсутністю доказів про її спричинення. Також, на думку відповідача, не може бути задоволена вимога позивача про поновлення строку на звернення до суду, оскільки відсутність усіх необхідних, на його думку, документів для цього, не може бути поважною причиною для пропуску вказаного строку. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечує, посилаючись на обставини, викладенні у запереченні на позовну заяву, крім того, уважає, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача заробітної плати за час затримки розрахунку, щодо виплати нарахованої але не виплаченої заробітної плати представник позивача вважає, що ця заробітна плата не підлягає стягненню, оскільки позивач має заборгованість перед відповідачем. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Указані засади сторонам судом забезпечені. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами частини 1 та 2 стаття 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), установлено, що працівник\~може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до\~районного, районного у місті, міського чи міськрайонного\~суду\~в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі\~трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому\~заробітної плати\~без обмеження будь-яким строком. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини: 02 січня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем СТОВ «Прогрес» укладено строковий трудовий договір, згідно якому позивача прийнято на роботу відповідачем на посаду агронома від 02 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року, що підтверджується копією договору (а.с. 7 - 8). Відповідно до наказу СТОВ «Прогрес» №156 від 05.11.2014 з 05 листопада 2014 року позивача [PERSON] було звільнено з роботи у звязку із появою на робочому місці в нетверезому стані (а.с. 12). На даний час відповідач СТОВ «Прогрес» не розрахувалося по заробітній платі за вересень, жовтень та чотири дні листопада 2014 року перед позивачем [PERSON], у звязку з чим загальна сума заборгованості СТОВ «Прогрес» перед позивачем становить 4390 гривень 38 копійки (а.с. 80-83). Заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази справи, суд приходить до висновку, що позовні заява в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за час його роботи у відповідача за вересень, жовтень та чотири дні листопада 2014 року підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно. Сторони не оспорюють час, за який відповідач не виплатив заробітну плату позивачу та її розмір. Разом з тим суд не може погодитись з вирішенням питання про утримання цієї заробітної плати з позивача на користь відповідача, оскільки відповідачем такі вимоги не заявлялись. Що стосується позовних вимог в частині зміни формулювання причини звільнення, дати звільнення, суд уважає, що формулювання причин звільнення проведено відповідачем у відповідності до вимог законодавства, як передбачено і п. 2.3. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 17 серпня 1993 за N 110, згідно якій записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Дані вимоги закону відповідачем при виданні наказу №156 від 05.11.2014 про звільнення позивача з роботи не порушені. Також не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди з огляду на наступне. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної коди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на трудові права та інтереси. З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки наказ про його звільнення є законним, а протилежного суду позивачем не доведено. Окрім того, після звільнення відповідачем позивач працевлаштувався, про що свідчить його заява на адресу суду про неможливість прибути в судове засідання через зайнятість на роботі (а.с. 17). Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний\~в день звільнення видати працівникові належно оформлену\~трудову книжку\~і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідачем суду надана копія заяви позивача від 27.11.2014 про надання довідки про нараховану але не виплачену заробітну плату, яку позивач направив відповідачу (а.с. 37). Проте, сам позивач доказів про те, коли він звертався до відповідача з вимогою про виплату йому нарахованої заробітної плати, оскільки в день звільнення він не працював, суду не надав. Таким чином, у задоволенні таких позовних вимог як зміна формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди також необхідно відмовити. Разом з цим, звернення позивача з позовною заявою у частині стягнення з відповідача заборгованості за виконану ним роботу не має обмежень у строках, відповідно до статті 233 КЗпП, тому враховуючи, що СТОВ «Прогрес» не розрахувалося відповідно до статті 47 КЗпП з позивачем по заробітній платі за виконану ним роботу у звязку із його звільненням, суд уважає за необхідне задовольнити позовну заяву в цій частині. Приписами частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), стороні, на користь якої ухвалено\~рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені\~судові витрати. Якщо\~позов\~задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial