Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

[PERSON] 19 червня 2017 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 7828137,10 гривень, з яких: 1820497,00 гривень сума позики; 2093571,55 гривень сума винагороди за користування позикою; 3914068,55 гривень пеня за прострочення повернення позики та просить стягнути суму судового збору. При цьому позивач посилається на те, що 22.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 570500,00 гривень еквівалент 70000,00 доларів США на 480 днів зі строком повернення 17 червня 2014 року, на підтвердженням чого [PERSON] написано розписку. Станом на 16.06.2017 року, тобто на дату звернення позивача до суду, відповідач борг не повернув та відмовляється повертати. Позивач вважає, що борг відповідача складає гривневий еквівалент 70000 доларів США по курсу НБУ на дату звернення до суду, а саме 1820497 гривень (70000 х 26,0071). Крім того, позивач вказує, що відповідно до п. 5 договору позики від 22.02.2013 року, позичальник зобов?язався виплатити позикодавцю винагороду за надану позику в розмірі 1,0% від розміру грошової позики, вказаної в п.2 договору, за кожен день строку грошової позики, вказаного в п.4, починаючи з 366 дня. Розмір вказаної винагороди позивач вказує як 1,0% від 1820497,00 гривень за кожен з 115 днів позики, які залишилися після спливу 365 днів позики (480-365 = 115). Таким чином, розмір винагороди складає 2093571,55 гривень (1820497 : 100 = 18204,97 х 115 = 2093571,55). Крім того, позивач вказує, що відповідно до п.8 договору позики від 22.02.2013 року, за прострочення повернення позики та винагороди, позичальник сплачує пеню в розмірі 1,0% боргу за кожен день прострочення, але не більше ніж 100% суми боргу. Сума боргу, на думку позивача, складає суму позики (1820497 гривень) та суму винагороди (2093571,55 гривень), тобто 3914068,55 гривень. Оскільки відповідачем прострочено повернення позики більше ніж на сто днів, розмір пені складає 100% від суми боргу, тобто складає 3914068,55 гривень. Таким чином, позивач склавши всі складові заборгованості, за наданим суду розрахунком, просить суд стягнути з відповідача на його користь 7828137,10 грн. та стягнути 8000 гривень судового збору, посилаючись на ст.ст. 525, 526, 530, 532, 533, 546, 548,1046-1049 ЦК України. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного порядку розгляду справи у зв?язку з повторною неявкою відповідача. Відповідач, який викликаний до суду у встановленому законом порядку, в судове засідання не з?явився, про поважність причин не явки суд не повідомив. Суд, враховуючи відсутність заперечень з боку позивача, вирішив закінчити розгляд справи за відсутності відповідача в заочному порядку. При цьому суд приймає до уваги, що відповідач обізнаний про наявність позову про стягнення боргу, оскільки 5.02.2017 року представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] ознайомився з матеріалами справи (а.с.19-20). Заперечень на позов суду не надано. Відповідно ст.281 ЦПК України справа розглянута в заочному порядку. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оглянувши в судовому засіданні оригінал договору займу та розписку, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. 22 лютого 2013 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір позики (далі - Договір). Відповідно п.2 Договору, розмір грошової позики складає 570500 гривень, що є еквівалентом 70000 доларів США. Відповідно до п.3 Договору, позикодавець зобов?язується надати позичальникові, а позичальник прийняти грошову позику протягом одного дня з моменту підписання Договору. На підтвердження отримання грошової позики є підписана [PERSON] розписка від 22 лютого 2013 року, відповідно до якої, [PERSON] отримав від [PERSON] 570500,00 гривень повністю, претензій не має. Відповідно до п.4 Договору, строк грошової позики складає 480 днів і закінчується 17 червня 2014 року. Цей строк може бути продовжено за письмової згоди сторін. Оскільки письмова згода сторін відсутня, суд вважає встановленим той факт, що кінцевою датою повернення вказаної позики належить вважати 17 червня 2014 року. В судовому засіданні судом встановлено, що на вказану дату, [PERSON] позику не повернув та, наразі, ухиляється від її повернення. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що [PERSON], не виконавши належним чином, взяті на себе по договору позики від 22.02.2013 року зобов?язання, на вимогу позикодавця [PERSON] повинен сплатити останньому суму боргу. На переконання суду, сума боргу, яку [PERSON] повинен сплатити [PERSON], складає 570500 гривень. Тобто ту суму боргу, яку відповідач отримав від позивача на виконання п.2 Договору та про що написав розписку. При цьому суд критично відноситься до твердження позивача, що сума грошової позики, яка підлягає поверненню повинна розраховуватися відповідно до еквіваленту 70000 доларів США по курсу НБУ в гривні на дату звернення позивача до суду та складати 1820497,00 гривень. Так, розписка [PERSON] і п.2 Договору містять посилання на те, що розмір грошової позики складає 570500 гривень і, що саме такі грошові кошти отримані відповідачем, а в розумінні вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України, суд вважає встановленим те, що позичальник повинен повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, тобто в сумі 570500 грн. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщоінше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Суд знаходить, що п.5 Договору передбачено, що позичальник зобов?язався виплатити позикодавцю винагороду за надану позику в розмірі 1,0% від розміру грошової позики, вказаної в п.2 договору, за кожен день строку грошової позики, вказаного в п.4 починаючи з 366 дня. Тобто, враховуючи загальний строк договору позики в 480 днів, фактично винагорода за користування позикою повинна розраховуватися за 115 днів (480-365 = 115). При цьому, 1,0% від розміру грошової позики повинен розраховуватися, відповідно до встановленого судом розміру цієї позики у 570500 гривень, що складає 5705 грн. (570500 : 100 = 5705). Таким чином, загальна сума винагороди, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] складає 656075 грн. (5705 х 115 = 656075). Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Суд знаходить, що відповідно до п.8 Договору позики від 22.02.2013 року, за прострочення повернення позики та винагороди, позичальник сплачує пеню в розмірі 1,0% від суми боргу за кожен день прострочення, але не більше ніж 100% суми боргу. Суд вважає, що сума боргу, від якою йде вирахування 1,0%, становить грошову суму фактичної позики, тобто 570500 грн., без врахування суми винагороди, яку позивач вважає складовою цього боргу. При цьому, суд виходить з того, що передбачена статтею 549 ЦК України пеня, обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов?язання. Суд знаходить, що системний тлумачення цієї норми та статті 1046 ЦК України, дозволяє зробити висновок, що під зобов?язанням в даному випадку потрібно вважати, обов?язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Наразі, як вже встановлено судом, ця сума складає 570500 гривень. Таким чином, суд вважає, що на виконання п.8 Договору з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] пеня в розмірі 100% від суми позики, тобто 570500 гривень. Загальна сума грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача складає: 1797075 (один мільйон сімсот дев?яносто сім тисяч сімдесят п?ять) гривень (570500 + 656075 + 570500 = 1797075). В іншій частині позовних вимог належить відмовити. Крім того, на підставі положень ст.. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 8000,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial