Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

[PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася в суд позовною заявою до [PERSON] , де третя особа Орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі від 21 січня 2009 року по 20 січня 2016 р. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду від 20.01.2016 року. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] . Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Підтвердженням цього є довідка Солотвинської селищної Ради від 16.01.2020 року № 8. Таким чином, вона має змогу забезпечити дитині нормальні умови проживання, гідний відпочинок, однак позбавлена практичної можливості реалізувати це через відсутність згоди батька. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення розвитку дитини. Вона разом із сином [PERSON] -[INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 7 від 16.11.2020 року. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] , за межі України для відпочинку та оздоровлення. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Вона працює в Російській Федерацій, тому має можливість виїхати за кордон, на час літніх та зимових канікул та до Туречинни, з метою оздоровлення з її сином. Вона зверталася до відповідача з усним проханням, щоб він надав дозвіл на виїзд їх сина за кордон, але не зважаючи на це, він не реагує на її звернення та прохання позбавляючи дитину можливості відпочивати за кордоном. При цьому, жодних аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Звертає увагу на те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Отже, це означає, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною, Радою України. Зокрема, виїзд дитини за кордон на відпочинок добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Водночас, позбавлення можливості неповнолітнього [PERSON] виїхати за кордон на відпочинок порушує його законні права та інтереси. Зокрема, передбачені статтями 33,53 Конституції України, які визначають для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Тому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього [PERSON] [INFO] , у супроводі матері - [PERSON] , [INFO] без згоди батька [PERSON] , [INFO] в країни - Російська Федерація та Туреччина на період літніх та зимових канікул. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просить суд справу розглянути у її відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник неодноразово в судове засідання не з`являлися, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних в справі доказів. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності. У зв`язку з неявкою сторін, на підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] вступила у шлюб з відповідачем [PERSON] , який рішенням Тячівського районного суду від 20.01.2016 р. розірвано. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Позивачка має намір забезпечити відпочинок дитини за кордоном для підвищення рівня світогляду, покращення стану їх здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. Статтею 313 ч. 3 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п. п. 4 та 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копі ї рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, беручи до уваги вище наведене та те, що жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батькам буде суперечити її інтересам, чи буде порушувати її права суду не надано, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити. За таких обставин,

Outcome: approved