Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

[PERSON] 16 квітня 2020 року звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», та просить скасувати наказ №9/ос від 23.03.2020 року Подільської дистанції захисних лісонасаджень Виробничого підрозділу служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про звільнення його, [PERSON] , та поновити на роботі. Підставою тому зазначав те, що він працював на посаді бригадира ПЧЛ-6. На зазначену посаду спочатку був прийнятий на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника. Після досягнення дитиною 3 років основний працівник на роботу не вийшов та подовжив період відпустки. У зв`язку із чим з ним було переукладено строковий трудовий договір не до виходу працівника з відпустки по догляду за дитиною, а на певний період - на 1 рік, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до вимог ст.39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один або декілька разів вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Отже позиція керівництва ПЧЛ-6 щодо того, що трудовий договір є строковим суперечить чинному законодавству та відповідно до вимоги ст. 39-1 КЗпП України є безстроковим. Його звільнили 24.03.2020 року під час перебування на лікарняному, трудову книжку видали 07.04.2020 року. Підставою звільнення в трудовій книжці зазначено п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23). Також вказував, що його звільнення в перший робочий день після завершення лікування, а не під час лікування, не несло для відповідача надмірного тягаря. У відповідача не було необхідності нести додаткової витрати, бо після 6 дня лікарняного оплату лікарняних проводить відповідний фонд, немає потреби у виділенні окремого приміщення чи фінансових ресурсів відповідача. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилався на рішення Другого сенату Конституційного суду України у справі №3-425/2018 (6960/18) від 04.09.2019 року, рішення Конституційного суду України у справі №9-рп/2012 від 12.04.2012 року. Також посилався на міжнародно-правові документи ратифіковані Україною, а саме: Конвенцію Міжнародної Організації Праці №158 Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, Угоду про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, на виконання якої у 2017 році постановою КМУ №1106 було затверджено відповідний план. Представник відповідача адвокат Миргородова О. Ю. 11.08.2020 року надала відзив на позовну заяву, згідно якого просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказувала, що виробничим підрозділом звільнення відповідача здійснено з дотриманням норм чинного законодавства, оскільки зазначений випадок звільнення є встановленим законом винятком з правила ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України (вказано строк закінчення), та не є звільненням за ініціативою роботодавця. Щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду від 04.09.2019 зазначала, що висновки, викладені в зазначеному рішенні, не стосуються даної судової справи та трактуються позивачем на власний розсуд. Справа, щодо якої розглядалося питання КС України, стосується всіх трудових відносин, в яких звільнення відбувається саме з ініціативи роботодавця, що не стосується даного трудового спору. Позивач вважає, що порушено його право на працю, та жодним чином не звертає увагу на той факт, що у випадку залишення його на посаді, яку він обіймав тимчасово, були б порушені конституційні права основного працівника. Посилалась на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 13.11.2019 року по справі №522/7888/16-ц, у постанові Верховного Суду України від 22.08.2019 року по справі №415/1578/17-ц, у постанові Верховного Суду України від 05.02.2020 року по справі №725/3265/18. Позивач та його представник адвокат Колосович В. В. у судове засідання не з`явились. [PERSON] надав заяву, згідно якої справу просив розглянути за відсутності його та позивача. Представник відповідача адвокат Миргородова О. Ю. у судове засідання не з`явилась. Надала заяву, згідно якої справу просила розглянути за її відсутності. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що наказом №31 від 26.03.2018 року було надано [PERSON] бригадиру (звільненому) підприємств залізничного транспорту 6 розряду Кодимського лісомайстерського відділення Вапнярської виробничої дільниці відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею віку п`яти років 26.03.2018 року по 25.03.2019 року. 20.07.2018 року [PERSON] звернувся з заявою до начальника Подільської дистанції захисних лісонасаджень Котовського В. С., якою просив прийняти його бригадиром (звільненим) підприємств залізничного транспорту Подільського лісомайстрянського відділення. Наказом №27/ОС від 02.08.2018 року було прийнято [PERSON] на посаду бригадир (звільнений) підприємств залізничного транспорту 6 розряду до Подільського лісомайстерського відділення Подільської виробничої дільниці. 22.10.2018 року [PERSON] звернувся з заявою до в.о. начальника Подільської дистанції захисних лісонасаджень [PERSON] , якою просив перевести його бригадиром (звільненим) підприємств залізничного транспорту Кодимського лісомайстрянського відділення за строковим трудовим договором з 01.11.2018 року по 25.03.2019 року на термін відсутності основного працівника. Наказом №46 від 29.10.2018 року було переведено [PERSON] за погодженням сторін на заміщення тимчасово відсутнього працівника з 01.11.2018 року по 25.03.2019 року на посаду бригадир (звільнений) підприємств залізничного транспорту 6 розряду до Кодимського лісомайстерського відділення Вапнярської виробничої дільниці. 24.03.2019 року [PERSON] звернувся з заявою до в.о. начальника Подільської дистанції захисних лісонасаджень [PERSON]., якою просив продовжити трудовий строковий договір бригадиром Кодимського лісомайстерського відділення на час заміщення тимчасової відсутності основного працівника з 25.03.2019 року по 24.03.2020 року. Наказом №20 від 25.03.2019 року було надано [PERSON] бригадиру (звільненому) підприємств залізничного транспорту 6 розряду Кодимського лісомайстерського відділення Вапнярської виробничої дільниці відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею віку шести років 25.03.2019 року по 25.03.2020 року. Наказом №15/ОС від 25.03.2019 року було продовжено [PERSON] термін строкового трудового договору на посаді бригадир (звільнений) підприємств залізничного транспорту 6 розряду Кодимського лісомайстерського відділення Вапнярської виробничої дільниці з 26 березня 2019 року по 24 березня 2020 року. Наказом №9/ОС від 24.03.2020 року було звільнено [PERSON] з 24.03.2020 року з посади бригадир (звільнений) підприємств залізничного транспорту 6 розряду Кодимського лісомайстерського відділення Вапнярської виробничої дільниці, за статтею п.2 ст. 36 КЗпП України. У наказі міститься підпис [PERSON] про ознайомлення з наказом 24.03.2020 року. 24.03.2020 року начальником дистанції захисних лісонасаджень [PERSON] було надіслано лист [PERSON] , яким повідомляли про необхідність з`явитись до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Також просили надати інформацію та документи, що підтверджують відсутність на роботі з 31.01.2020 року. Лист був отриманий [PERSON] 28.03.2020 року, про що свідчить його підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. 07.04.2020 року начальник дистанції [PERSON] , інспектором з кадрів [PERSON] , головним бухгалтером [PERSON] , комірником [PERSON] було складено акт про те, що 07.04.2020 р. о 10 годині до дистанції прибув [PERSON] для отримання трудової книжки у зв`язку із звільненням, в ході отримання трудової книжки [PERSON] запросив у інспектора з кадрів [PERSON] в усній формі накази про призначення на посаду та звільнення, на що інспектором з кадрів йому було роз`яснено, що йому потрібно звернутися в письмовій формі до начальника дистанції для отримання відповіді на звернення та копій даних наказів. Дану заяву [PERSON] не написав, тобто звернення до начальника дистанції не було ні в усній формі ні в письмовій. Отримавши трудову книжку, про що свідчить підпис [PERSON] в книзі обліку руху трудових книжок (форма П-10), він звернувся до головного бухгалтера про надання йому довідки про заробітну плату, на що йому була виписана та видана на руки дана довідка, після чого [PERSON] покинув дистанцію. Згідно листка непрацездатності, [PERSON] перебував на лікарняному до 20 травня 2020 року. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною першою статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі статтею 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Частиною другою статті 39-1 КЗпП України встановлено, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. Судом встановлено, що позивача на підставі його заяви 02 серпня 2018 року призначено на посаду бригадир (звільнений) підприємств залізничного транспорту 6 розряду до Подільського лісомайстерського відділення Подільської виробничої дільниці з 03 серпня 2018 року, 29.10.2018 року переведено на заміщення тимчасово відсутнього працівника з 01.11.2018 року по 25.03.2019 року на посаду бригадир (звільнений) підприємств залізничного транспорту 6 розряду до Кодимського лісомайстерського відділення Вапнярської виробничої дільниці, 25.03.2019 року продовжено термін строкового трудового договору на посаді бригадир (звільнений) підприємств залізничного транспорту 6 розряду Кодимського лісомайстерського відділення Вапнярської виробничої дільниці з 26 березня 2019 року по 24 березня 2020 року. Отже, між позивачем та відповідачем було укладено строковий трудовий договір, строк якого закінчувався 24 березня 2020 року. Надавши згоду на призначення на посаду на зазначений у заяві строк по 24 березня 2020 року, позивач мав усвідомлювати, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово, а відтак може бути звільнений від їх виконання на підставі наказу уповноваженого органу управління підприємством. Оскільки, позивач звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до вимог законодавства, відсутні підстави для його поновлення. Вказаний висновок суду відповідає паровій позиції, викладеній викладені у постановах Верховного Суду України від 13.11.2019 року по справі №522/7888/16-ц та від 22.08.2019 року по справі №415/1578/17-ц. Таким чином, твердження представника відповідача є обґрунтованими. Щодо звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності, приходжу до наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Положення частини третьої статті 40 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2019 від 04 вересня 2019 року. Наказ про звільнення позивача видано 24 березня 2020 року, тобто у період, коли позивач був непрацездатний, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України, тому суд дійшов висновку, що наслідком звільнення працівника у період його непрацездатності є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі, що відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц, провадження № 61-17196вв19, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 481/1043/17 (провадження № 14-74цс20), постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 937/7998/19-ц (провадження № 61-7751св20). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність виправлення допущеного відповідачем порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме з 24 березня 2020 року на 20 травня 2020 року. Підстави для задоволення позову про поновлення на роботі відсутні

Outcome: partial