Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] \~(далі\~-\~позивач)\~звернувся до\~Чорнобаївського районного\~суду Черкаської\~області з\~позовом доГУ\~Держгеокадастру у\~Черкаській області (далі - відповідач-1), третя особа - Іркліївська сільська рада Чорнобаївського району Черкаської області, про скасування запису про державну реєстрацію земельної ділянки та рішення про реєстрацію прав у Державному земельному кадастрі. В обґрунтування позову зазначалося, що позивач є власником земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1248 га, розташованої на території Мельниківської сільської ради, та яка належить йому на підставі державного акту. На вказаній земельній ділянці на теперішній час побудовано садовий будинок та гараж. Бажаючи ввести в експлуатацію вказані споруди, позивач з`ясував, що його земельна ділянка перебуває у комунальній власності. З метою захисту своєї приватної власності позивач неодноразово звертався із листами та заявами до відповідачів і до Черкаської ОДА. З отриманої інформації позивачу стало відомо, що його земельна ділянка передана у комунальну власність Іркліївської сільської ради на підставі наказу відповідача-1 та акту приймання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність. При цьому Іркліївська сільська рада повідомила позивача про відсутність правових підстав винесення питання про приватизацію його земельної ділянки на розгляд, оскільки на неї вже оформлено правовстановлюючий документ, який є дійсним. Підставою для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за Іркліївською сільською радою стала технічна документація з інвентаризації земель, до якої земельна ділянка позивача внесена не була, та помилково зареєстрована відділом у Чорнобаївському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області. Крім того, позивач звертався до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом про скасування запису про державну реєстрацію земельної ділянки та рішення про реєстрацію прав у Державному земельному кадастрі, однак провадження було закрито та роз`яснено про необхідність звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства. Враховуючи викладене, позивач просив суд скасувати запис про державну реєстрації вказаної земельної ділянки та рішення про реєстрацію прав у Державному земельному кадастрі про неї, зареєстрованої відділом у Чорнобаївському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області за відповідачем-2, що передана у комунальну власність Іркліївської сільської ради відповідно до наказу відповідача-1 та акту приймання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, а також стягнути із відповідача-1 судовий збір. Відповідно до письмових пояснень Іркліївської сільської ради, поданих у статусі третьої особи, земельна ділянка позивача на підставі наказу відповідача-1 та акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення, передана йому у комунальну власність. Після чого прийнято рішення про перереєстрацію земельних ділянок державної власності у комунальну власність. Для виключення земельної ділянки позивача із земель комунальної власності потрібно врахувати положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які є обов`язковими для вчинення дій державними реєстраторами. На підставі викладеного Іркліївська сільська рада позов визнала повністю, просила розгляд справи проводити без участі представника (а.с. 50-51). Відповідач-1 направив на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначав, що підставою для реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7125186400:08:000:1530 стала технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель, яка розроблена Черкаською РФ ДП «Центр ДЗК». Вказана земельна ділянка проінвентаризована розробником документації як вільна земельна ділянка та на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р передана у комунальну власність Іркліївській сільській раді. Вважав, що державна реєстрація вказаної земельної ділянки відбулась на підставі норм чинного законодавства, оскільки державним реєстратором здійснюється лише визначення меж земельної ділянки та визначення її цільового призначення. Крім того, зазначив з посиланням на норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що державні реєстратори відповідача-1 не є суб`єктами реєстрації речових прав, а тому не можуть приймати рішення про внесення відомостей щодо набуття або припинення права до Державного земельного кадастру. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 58-61). В подальшому позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої останній просив скасувати запис про державну реєстрацію земельної ділянки та рішення про реєстрацію прав у Державному земельному кадастрі про вказану земельну ділянку, яка зареєстрована відділом у Чорнобаївському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області за Іркліївською сільською радою та передана їй у комунальну власність згідно з наказом відповідача-1 та акту приймання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність; скасувати запис про державну реєстрацію земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер, прийняте державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області Яковенком С.В.; визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку; стягнути із відповідача-1 судовий збір (а.с. 84-86). У відповідь на заяву про збільшення позовних вимог відповідач-1 подав відзив, відповідно до якого поданий раніше відзив підтримав повністю та, посилаючись, зокрема на судову практику Верховного Суду, а також на наявність вимоги про скасування речового права, тобто права комунальної власності за Іркліївською сільською радою, вважав, що саме остання повинна бути відповідачем у даній справі. Водночас зазначив, що скасування запису про державну реєстрацію не буде ефективним способом захисту порушених прав, оскільки згідно з державним актом, виданим на ім`я позивача, кадастровий номер земельній ділянці не присвоєно та зі змісту позову вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 7125186400:08:000:1530 фактично є земельною ділянкою, яка йому надана на підставі державного акту (а.с. 96-97). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 9 грудня 2020 року заяву позивача про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду; залучено третю особу - Іркліївську сільську раду Чорнобаївського району Черкаської області до участі у справі в якості співвідповідача (далі - відповідач-2) (а.с. 101-103). Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності (а.с. 111). Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення повісток електронною поштою (а.с. 107, 108, 109), однак явку своїх представників до суду не забезпечили. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні до них правовідносини. Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР 23-19-18-04-135 від 24 червня 1998 року позивач є власником земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1248 га, розташованої на території Мельниківської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області (а.с. 8). Згідно з витягом з Публічної кадастрової карти України земельна ділянка площею 0,1248 га, кадастровий номер 7125186400:08:000:1530, цільове призначення - для колективного садівництва, має тип власності - комунальна (а.с. 9). Під час переписки, зокрема із відповідачем-2, позивач з`ясував, що земельна ділянка площею 0,1248 га, кадастровий номер 7125186400:08:000:1530, згідно з наказом відповідача-1 від 26 вересня 2018 року № 23-3971/14-18-СГ та акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 27 вересня 2018 року передана у комунальну власність відповідача-2 відповідно до додатку (а.с. 15). Судом встановлено, що 26 вересня 2018 року на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області (відповідач-1) № 23-3971/14-18-СГ (а.с. 17) та акту приймання передачі земельних ділянок від 27 вересня 2018 року (а.с. 18) Іркліївській сільській раді Чорнобаївського району Черкаської області (відповідач-2) передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення із державної власності загальною площею 983,2620 га у комунальну власність відповідно до додатку до акту від 27 вересня 2018 року та наказу від 26 вересня 2018 року № 23-3971/14-18-СГ (а.с. 19-25). При цьому земельна ділянка площею 0,1248\~га,\~кадастровий номер\~7125186400:08:000:1530під № 156 міститься у вказаному додатку. Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20 лютого 2020 року № НВ-7113961812020, земельна ділянка площею 0,1248 га, кадастровий номер 7125186400:08:000:1530, для колективного садівництва зареєстрована відділом у Чорнобаївському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області 2 липня 2018 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 26 червня 2018 року розробленої Черкаською РФ ДП «Центр ДЗК» та належить на праві комунальної власності відповідачу-2 (а.с. 33). 15 січня 2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області Яковенком С.В. зареєстровано за відповідачем-2 право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,1248 га з кадастровим номером 7125186400:08:000:1530 на підставі вказаних наказу, акту приймання-передачі та рішення відповідача-2 від 7 листопада 2018 року № 15-12/VII, що підтверджується копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 листопада 2020 року № 2318315021 (а.с. 87). Ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1248 га, кадастровий номер 7125186400:08:000:1530, для колективного садівництва становить 53178,00 гривень, що підтверджується копією висновку про вартість об`єкта оцінки від 9 листопада 2020 року (а.с. 88). Згідно зі ст. 5 ЗК України принципами земельного законодавства України, серед інших, є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення раціонального використання та охорони земель. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Положеннями ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та ст. 193 ЗК України передбачено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів. Статтею 194 ЗК України встановлено, що призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти державного земельного кадастру під час внесення їх до державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. Відповідно до ст.ст. 79, 79-1 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. У разі якщо кадастрові номери земельних ділянок були визначені (в тому числі на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку), але не присвоєні до 1 січня 2013 року, такі кадастрові номери вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа та стягнення плати за державну реєстрацію земельної ділянки, у разі якщо така документація із землеустрою була затверджена до 1 січня 2013 року в порядку, встановленому законом (п. 2 розділу VII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»). У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень (п. 4 розділу VII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Згідно з п.п. 9, 10 розділу VII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Згідно зі ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд, відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних (далі - Конвенція) свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини. Так, у п.п. 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (29979/04) ЄСПЛ, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», № 33202/96, п. 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» № 48939/99, п. 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» № 21151/04, п. 72, «Москаль проти Польщі» № 10373/05, п. 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» № 55555/08, п. 74, і «Тошкуце та інші проти Румунії» № 36900/03, п. 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» № 10373/05, п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, «inter alia», санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» № 36548/97, п. 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, «Ґаші проти Хорватії» № 32457/05, п. 40, «Трґо проти Хорватії» № 35298/04, п. 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38). Отже встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач відповідно до вимог закону отримав у приватну власність земельну ділянку для ведення садівництва, що підтверджується державним актом, однак відповідачем-1 всупереч вимогам законодавства видано наказ, яким передано його земельну ділянку у комунальну власність відповідача-2. Таким чином з незалежних від позивача причин органами виконавчої влади та місцевого самоврядування прийняті рішення, якими порушено його право власності, що підлягає судовому захисту. Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Мелахер та інші проти Австрії», «Бурдов проти Росії», «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії», «ПайнВеліДевелопмент Лтд.» та інші проти Ірландії» визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно законодавства країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності, (рішення ЄСПЛ в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Суд вважає, що прийняттям наказу відповідача-1 в частині передачі в комунальну власність земельної ділянки № [NUMBER] згідно з додатком до акта, яка належить позивачу відповідно до вказаного державного акту, і рішення відповідача-2 в частині прийняття в комунальну власність земельної ділянки № [NUMBER] та затвердження акта приймання-передачі цієї земельної ділянки, здійснено втручання у право позивача на мирне володіння майном. В даному випадку, відсутній як «публічний інтерес», так і «пропорційність» в світлі наведеної практики ЄСПЛ, оскільки позивач вже володів на праві приватної власності земельною ділянкою. При цьому відповідач-1 при прийнятті рішення в порушення вимог законодавства в достатній мірі не перевірив і не встановив вказаних фактів та не надав їм належної оцінки. Зі змісту ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З наведеної норми слідує, що документами, на підставі яких було проведено державну реєстрацію прав, є наказ відповідача-1 і акт приймання-передачі, а також рішення відповідача-2, а тому можливим є внесення до державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав відповідача-2 на комунальну власність земельної ділянки площею 0,1248 га та припинення права комунальної власності. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, враховуючи те, що позивач правомірно володів земельною ділянкою, а саме отримав державний акт на право приватної власності на землю, однак таке право порушено, внаслідок чого вказана земельна ділянка вибула із його законного володіння та на теперішній час на праві комунальної власності належить відповідачу-2, суд дійшов висновку про можливість захисту порушеного права власності позивача шляхом його визнання. Такий спосіб захисту відповідатиме приписам діючого законодавства та не виходить за межі позовних вимог. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. У контексті оцінки кожного аргументу (доводу) позивача та відповідачів суд звертає увагу на позицію ЄСПЛ, зокрема у справах «Проніна проти України» (п. 23) і «Серявін та інші проти України» (п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід ЄСПЛ до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що більшість доводів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, отримали достатню оцінку з боку суду в тій мірі, щоб вважати рішення суду обґрунтованим. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення сплачений ним судовий збір у розмірі 1681,60 гривень у рівних частинах, тобто по 840,80 гривень з кожного (1681,60 / 2).

Outcome: approved