Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

[PERSON] 06 червня 2014 року звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення, зобов`язання вчинити певні дії по звільненню кімнат квартири та стягнення моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання з представником посилаються на те, що на підставі акта приватизації їй з 1994 року на праві приватної власності належить Ѕ частина вказаної квартири; інша половина квартири на праві приватної власності належить її сину [PERSON] , який в 1997 році знявся з реєстраційного обліку і переїхав на постійне місце проживання в м. Київ. До 2009 року вона проживала в квартирі зі своїм другим чоловіком [PERSON] , а після його смерті стала проживати сама. Вона користувалась всією квартирою, але фактично проживала в двох суміжних кімнатах плошею 16.5 кв. м та 13.9 кв. м, а третя кімната площею 13.3 кв. м була вільною. В травні 2014 року в квартиру вселились відповідачі, які помимо її волі примусово переселили її з речами в кімнату площею 13.3 кв. м, а самі поселились в двох суміжних кімнатах, якими вона користувалась раніше. Вказаними діями відповідачі позбавили її можливості користуватися своїм ліжком, телевізором, телефоном. Поселившись в квартирі, відповідачі створили їй умови, неможливі для сумісного проживання. Вони вели себе агресивно, причиняли їй тілесні ушкодження, штовхали, ображали, не давали їй можливості користуватися ванною кімнатою та кухнею, викидали її меблі та інші речі, перешкоджали навідувати її знайомим та родичам. За фактами протиправних дій відповідачів вона більше двадцяти разів викликала працівників поліції, але позитивного результату це не дало. Вказаними діями відповідачі завдали їй моральної шкоди, вона тривалий час перебуває у стані постійного стресу, що негативно впливає на стан її здоров`я. В зв`язку з вказаним просила зобов`язати відповідачів звільнити дві суміжні кімнати площею 16.5 кв. м та 13.9 кв. м в квартирі [ADDRESS] , зобов`язати відповідачів переселитись в кімнату площею 13.3 кв. м цієї квартири, виселити з вказаної квартири на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення [PERSON] як особу, яка систематично порушує правила співжиття, а також просила суд стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду в сумі 100 000 грн., задовольнивши уточний позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі і суду пояснив, що позивачка являється його матір`ю і в 1994 році вони порівну приватизували квартиру [ADDRESS] . З 1997 року він у вказаній квартирі не проживав, а в травні 2014 року переїхав з дружиною [PERSON] з м. Києва на постійне проживання в м. Дніпро і поселився в квартирі з дружиною, проти чого на той час при заселенні не було заперечень в матері. Вони зайняли кімнату площею 13.9 кв. м, а речі позивачки перенесли в кімнату площею 13.3 кв. м, де вона стала проживати, велика кімната площею 16.5 кв. м залишилась у спільному користуванні. Порядок користування площею квартири між ним та позивачкою не визначено, а тому він вважає, що має право займати будь - яку кімнату, так як позивачка майже двадцять років користувалася всією квартирою, в тому числі і належною йому половиною квартири. Спільного господарства з позивачкою вони ніколи не вели і однією сім`єю ні дня не жили. Добросусідські відносини не склалися з вини позивачки, яка звикла жити сама і вирішила вижити його з дружиною з квартири. Позивачка стала постійно провокувати скандали та сварки, а після сварок викликала працівників поліції та подавала необґрунтовані скарги на протиправну поведінку його та дружини. В дійсності ні він, ні його дружина ніяких протиправних дій стосовно позивачки не вчиняли, а тому жодного разу скарги позивачки в поліцію з цього приводу не знайшли свого підтвердження. Коли працівники поліції перестали реагувати на численні необґрунтовані звернення позивачки, то вона звернулася до суду із заявою про притягнення його до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, але суд також розібрався в ситуації і закрив справу за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Все робив завжди по закону і будь-якої шкоди позивачу не завдавав. Вважає позовні вимоги безпідставними і не обгрунтованими і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] з представником в судовому засіданні позов не визнала повністю і суду пояснила, що позивачка доводиться їй свекрухою і що з травня 2014 року вона з чоловіком [PERSON] проживає з позивачкою в одній квартирі [ADDRESS] . Від дня вселення дружні стосунки з позивачкою у них не склалися і однією сім`єю як близькі родичі вони жодного дня не жили з тієї причини, що остання звикла проживати сама і користуватися всією площею квартири. Позивачка поставила за мету вижити їх з чоловіком з квартири і не приховувала цього. Саме ціллю вижити їх з чоловіком з квартири вона пояснює системні необґрунтовані виклики позивачкою працівників поліції та численні необґрунтовані заяви позивачки про вчинення стосовно неї протиправних дій, чого в дійсності не було. Вважає позов безпідставним, належних доказів на підтвердження позову не надано, а надані документи суперечливі. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача та його представника, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло через приватизацію з 1994 року належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] , інша половина квартири на праві приватної власності належить її сину [PERSON] , який в 1997 році знявся з реєстраційного обліку і переїхав в м. Київ. До 2009 року позивачка проживала в квартирі зі своїм другим чоловіком [PERSON] , а після його смерті стала проживати сама. Вона користувалась, як стверджує позивачка, всією вказаною квартирою, але фактично проживала в двох суміжних кімнатах плошею 16.5 кв. м та 13.9 кв. м, а третя кімната площею 13.3 кв. м була вільною. В травні 2014 року з дозволу позивачки в квартиру вселились відповідачі, які помимо її волі начебто переселили позивачку з речами в кімнату площею 13.3 кв. м, а самі поселились в двох суміжних кімнатах, якими вона користувалась раніше. Вказаними діями відповідачі, як стверджує позивач, позбавили її можливості користуватися іншими кімнатами цієї квартири, де було її ліжко, телевізор, телефон. Як стверджує позивач, поселившись у вказаній квартирі, відповідачі створили їй умови, неможливі для сумісного проживання: вони вели себе агресивно, причиняли їй тілесні ушкодження, штовхали, ображали, не давали їй можливості користуватися ванною кімнатою та кухнею, викидали її меблі та інші речі, перешкоджали навідувати її знайомим та родичам. За фактами протиправних дій відповідачів вона більше двадцяти разів викликала працівників поліції, але позитивного результату це не дало. Вказаними діями відповідачі, на думку позивача, завдали їй моральної шкоди, вона тривалий час перебуває у стані постійного стресу, що негативно впливає на стан її здоров`я. Зверталася до відповідачів змінити своє відношення до неї, але все було марно; оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Позивачка просить суд виселити її невістку [PERSON] без надання іншого жилого приміщення з підстав, передбачених ст. 116, 157 Житлового кодексу України, згідно яких підлягає виселенню член сім`ї власника квартири, який систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі за умови, що заходи запобігання і громадського впливу на нього виявились безрезультатними. Ніяких інших підстав для виселення відповідачки [PERSON] позивачка не вказала, а суд відповідно до встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства розглядає справи тільки в межах заявлених вимог на підставі поданих учасниками справи доказів. Судом не встановлено фактів порушення відповідачкою [PERSON] правил співжиття з позивачкою, оскільки такі факти нічим, крім пояснень позивачки, не підтверджуються. В жодному з долучених до позовної заяви повідомлень районного відділу поліції про результати розгляду скарг позивачки не вказано про встановлення чи підтвердження в ході перевірок вказаних позивачкою фактів вчинення відповідачкою [PERSON] протиправних дій стосовно неї, а тому суд не приймає ці повідомлення до уваги. Свідки з боку позивачки [PERSON] та [PERSON] засвідчили суду, що вони особисто фактів рукоприкладства чи інших протиправних дій стосовно позивачки з боку відповідачки [PERSON] не бачили і про такі факти їм відомо тільки зі слів позивачки. Свідки з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які проживають в сусідній квартирі, засвідчили суду про наявність родинного конфлікту між позивачкою та відповідачами, але факти вчинення відповідачами будь-яких протиправних дій стосовно позивачки заперечують. Свідок з боку позивачки [PERSON] суду засвідчив, що проживає в лівобережній частині м. Дніпра, а позивачку [PERSON] знає з часів спільної роботи на фабриці ім. Володарського. Зі слів позивачки йому відомо, що в 2014 році до неї в квартиру вселились син з невісткою, які насильно переселили її з великої кімнати в саму маленьку спальню і туди ж перенесли її речі. Вона була змушена неодноразово звертатися в поліцію. З 2014 року він кілька разів навідував позивачку в її квартирі, останній раз був близько півроку тому назад. З квартири його ніхто не виганяв. При ньому фактів рукоприкладства до позивачки з боку сина та невістки не було і про такі факти йому відомо тільки зі слів позивачки. Свідок з боку позивачки [PERSON] суду засвідчила, що проживає на [ADDRESS] , а з позивачкою [PERSON] вона знайома з сімнадцяти років. Їй відомо, що раніше позивачка займала дві кімнати в квартирі, а коли в травні 2014 року приїхали син з невісткою, то відразу переселили позивачку в третю саму маленьку кімнату. Після цього переселення позивачка стала заперечувати проти вселення сина з невісткою в її квартиру. Зі слів позивачки їй відомо про конфлікти з сином та невісткою, а також відомо, що позивачка багаторазово зверталася в поліцію з приводу цих конфліктів. Самих конфліктів з рукоприкладством вона не бачила, але бачила результати цих конфліктів у вигляді синяків на обличчі позивачки. Свідок з боку відповідачів [PERSON] суду засвідчила, що з 1987 року і до цього часу вона проживає в квартирі [ADDRESS] . По сусідству з ними через стіну в квартирі № 32 весь час проживає позивачка [PERSON] , а приблизно п`ять останніх років проживають також відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Ще до приїзду відповідачів позивачка їздила в м. Київ лікувати серце, а потім розповідала їй, що в сина гарна сім`я і хороша дружина, що син з невісткою надали їй допомогу в проведенні хірургічної операції. Коли син з невісткою приїхали проживати в квартиру № 32 , то позивачка зустріла їх погано і через це між позивачкою та відповідачами не склалися родинні стосунки. Позивачка відмовилася зареєструвати сина в квартирі, хоча він такий же співвласник квартири, як і вона. Як сусідка вона буває в квартирі № 32 , але фактів рукоприкладства з боку відповідачів чи їх неповажного ставлення до позивачки ніколи не бачила. Синяків на тілі позивачки вона також ніколи не бачила. Позивачка не спілкується з жителями будинку. Свідок з боку відповідачів [PERSON] суду засвідчила, що з 2006 року і до цього часу вона проживає в квартирі [ADDRESS] . Весь цей час в сусідній квартирі № 32 проживає позивачка [PERSON] , а кілька років тому приїхав і поселився її син з невісткою. Їй відомо, що між позивачкою та відповідачами склалася конфліктна ситуація, але сварки чи лайки з квартири № 32 вона ніколи не чула. Їй нічого не відомо про факти рукоприкладства з боку відповідачів по відношенню до позивачки і синяків на обличчі останньої вона ніколи не бачила. Квартири № 31 та № 32 мають спільну стіну, а звукоізоляція в будинку настільки погана, що іноді вона чує як хтось ходить по підлозі в сусідній квартирі. Вона перебуває в декретній відпустці і практично весь час знаходиться вдома, а тому обов`язково почула б шум сварки чи лайки. Конфліктів з відповідачами в неї ніколи не було. Вони ввічливі люди і в квартирі у них завжди все акуратно. Вона буває в квартирі № 32 приблизно один раз на місяць. Їй відомо, що взимку 2019 року позивачка найняла молодих хлопців, які повинні були вижити відповідачів з квартири. Вона особисто бачила в під`їзді будинку цих молодих хлопців, які з дозволу позивачки змінили замки у вхідних дверях квартири № 32 і не давали відповідачам підійти до дверей, а потім певний час проживали в квартирі. Вселення відповідачки у вказану квартиру було з відома позивачки і питання непорозумінь, конфліктів виникло згодом тільки після зміни порядку мешкання, кімнат між сторонами. Але для вирішення цього питання можливо визначити порядок користування вказаним житлом виходячи з конкретним взамин сторін, їх віку, стану здоров`я та інш. Про надуманість та безпідставність скарг позивачки про вчинення відповідачами протиправних дій стосовно неї свідчить постанова судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2019 року в порушеній за скаргою позивачки адміністративній справі № 201/2473/19, якою провадження про вчинення відповідачем [PERSON] стосовно позивачки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення насильства в сім`ї), закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу вказаного адміністративного правопорушення. Постановою від 04 квітня 2019 року суддя Дніпровського апеляційного суду, розглянувши справу за апеляційною скаргою позивачки, залишив вказану постанову судді суду першої інстанції без змін. В той же час судом встановлено факт вчинення протиправних дій стосовно відповідачів з боку позивачки, яка з ціллю протиправного виселення відповідачів з квартири 17 грудня 2018 року видала нотаріально завірену довіреність на здійснення нагляду за належною їй часткою квартири стороннім особам, які протиправно позбавили відповідачів доступу до квартири, в зв`язку з чим відповідачі з 10 січня до 02 лютого 2019 року проживали в готелі «Жовтневий». Відмовляючи в задоволенні позову, суд враховує, що ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як сукупність осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідачі не пов`язані спільним побутом з позивачкою і не ведуть з нею спільного господарства, а тому вони складають окрему сім`ю і по відношенню до позивачки являються сусідами, а не членами сім`ї. Крім того, суд враховує, що згідно ст. 150 ЖК України та ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку чи квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів своєї сім`ї, а відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Помимо цього, позивачка стала заперечувати проти проживання в квартирі відповідачки [PERSON] та розпочала судовий процес виселення останньої тільки після переселення її з кімнати площею 13.9 кв. м в кімнату площею 13.3 кв. м. До цього будь-яких заперечень з боку позивача проти мешкання вказаної відповідачки у вказаному житлі не було. Суд враховує також і те, що відповідачі в трикімнатній квартирі займають лише одну кімнату площею 13.9 кв. м, яку відповідач [PERSON] займав би навіть в тому разі, якби проживав без дружини, а тому само по собі проживання в квартирі відповідачки [PERSON] ніяким чином не порушує житлових прав позивачки. Що стосується вимоги позивачки про зобов`язання відповідачів звільнити дві суміжні кімнати площею 16.5 кв. м та 13.9 кв. м та про примусове переселення відповідачів в ізольовану кімнату площею 13.3 кв. м, то суд вважає цю вимогу некоректно сформульованою та такою, що не відповідає визначеним ч. 2 ст. 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та інтересів. На думку суду, замість вказаної вимоги позивачці слід було відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України заявити до співвласника [PERSON] на підставі ст. 358 ЦК України позов про визначення судом порядку користування приміщеннями вказаної квартири, що знаходиться в їх спільній частковій власності, шляхом визнання за нею права користування двома вказаними суміжними кімнатами, а за співвласником [PERSON] - права користування вказаною ізольованою кімнатою. Без приведення позивачкою вказаної позовної вимоги у відповідність до законодавства та без вибору нею способу захисту своїх цивільних прав та інтересів з числа передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України суд відповідно до передбаченого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства не вправі розглядати питання про визначення порядку користування приміщеннями квартири нею та співвласником [PERSON] . Вимога позивачки про зобов`язання відповідачів звільнити дві вказані суміжні кімнати та про примусове переселення відповідачів у вказану ізольовану кімнату не обґрунтована законом, оскільки ні ЦК України, ні будь - який інший нормативно - правовий акт не містять правової норми, на підставі якої суд міг би задовольнити цю вимогу та примусово переселити відповідачів з однієї кімнати до іншої в межах однієї квартири без визначення порядку користування житлом. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За відсутності згоди та домовленості порядок користування об`єктами спільної часткової власності вирішується судом. Суд враховує, що в даному випадку позивачка не надала суду доказів наявності домовленості між нею та співвласником квартири [PERSON] щодо користування приміщеннями квартири, а [PERSON] заперечує наявність будь - яких домовленостей між ним та позивачкою з цього приводу. Суд також враховує, що норми ЦК України та ЖК України, на які посилається позивачка (на відміну від норм кримінального чи трудового права) взагалі не містять терміну «звільнення», а тому незрозуміло від кого чи від чого позивачка просить суд зобов`язати відповідачів звільнити дві суміжні кімнати. Суд звертає увагу на наявність протиріч у позовних вимогах позивачки, яка одночасно просить суд і виселити відповідачку [PERSON] з квартири без надання іншого жилого приміщення, і переселити її з однієї кімнати квартири до іншої без виселення. Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою. Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, порушення житлових чи інш. прав, встановленої процедури розгляду звернень громадянина, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Судом не встановлено фактів вчинення відповідачами будь - яких неправомірних діянь стосовно позивачки, що спричинили моральну шкоду, як не встановлено і фактів спричинення моральної шкоди позивачці правомірними діями, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди на користь позивачки. У постанові Великої Палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 3 72/504/17 зазначається: поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ). Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивачу відповідач не чинив і не чинить, належного звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вселення, виселення чи житлового питання не було. Позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання, а тому [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про виселення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди слід відмовити. Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed