Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[INFO] помер батько позивача [PERSON] . До складу спадкового майна після його смерті входило, зокрема, право на земельну частку (пай) на території Степанківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , спадщину прийняв в силу положень ч. 4 ст. 1268 ЦК України, однак не може оформити свої спадкові права на земельну ділянку в нотаріальній конторі, оскільки свідоцтво про право на спадщину на таке спадкове право видано спадкоємцю другої черги за законом [PERSON] . Відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину отримав державні акти на землю, зареєстрував право власності та передав землю в оренду ФГ «Олімп» с. Степанки. За захистом прав та інтересів позивача, в його інтересах - адвокат Солоненко Б.М. 17 вересня 2020 року з цим позовом звернувся до суду. Ухвалою від 22 вересня 2020 року (а.с. 68) відкрито підготовче провадження у справі. Позивач та адвокат Солоненко Б.М., який діє в інтересах [PERSON] (а.с. 55-61) у підготовче засідання не з`явилися. Представник позивача просив справу слухати за його відсутності та відсутності позивача (а.с. 69-70). Заявою від 28 вересня 2020 року (а.с. 69-70) представник позивача також зменшив позовну вимогу, відмовившись від її частини про стягнення з відповідача судових витрат. Відповідач по справі - [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій позов [PERSON] визнав і просив справу слухати за його відсутності (а.с. 71). Третя особа: представник Фермерського господарств «Олімп» с. Степанки, будучи належним чином повідомленим про підготовче засідання (а.с. 72), у судове засідання не з`явився, заяв по суті не подав. З врахуванням положень ч. 1 ст. 198, ч. 3 ст. 211 ЦПК України суд ухвалив про проведення підготовчого засідання за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи обставину, що відповідач визнає позовні вимоги, і таке визнання позовних вимог відповідає закону, не порушує будь-чиї права чи законні інтереси інших осіб, суд вважає за можливе на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення у цій справі. Розглянувши справу, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. [INFO] в с. Горай Мурованокуриловецького району Вінницької області помер [PERSON] (а.с. 13). Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до приписів ст.. 1218 ЦК України, об`єктом спадкового наступництва є спадщина, тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб. Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВН 0490744 (а.с. 26-27) доведено, що до складу спадщини після смерті [PERSON] входило, зокрема, право на земельну частку (пай) площею 3,03 умовних кадастрових гектара на території Степанківської сільської ради Мурованокуриловецького району. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частин 1-2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 61544834 від 04.09.2020 (а.с. 18) слідує, що спадкодавець [PERSON] по своїй смерті заповіту не залишав. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Свідоцтвом про народження (а.с. 14) позивач довів своє право спадкувати після смерті спадкодавця у першій черзі спадкоємців за законом як його син. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку. Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 183/4406/16 було зроблено висновок, відповідно до якого ч. 4 ст. 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини 2-4 ст.1273 ЦК України). Такої ж позиції притримується Верховний Суд в постанові від 25 березня 2020 року (справа № 686/2696/18). Таким чином, для з`ясування обставини прийняття малолітньою особою спадщини необхідно встановити факти, що спадкоємець є дитиною спадкодавця, на час відкриття спадщини був малолітньою особою, в інтересах малолітньої особи не подано заяви про відмову від прийняття спадщини. Свідоцтвом про народження (а.с. 14) та паспортом громадянина України (а.с, 11) перед судом доведено, що позивач є сином спадкодавця і має право на спадкування за законом у першу чергу; на час відкриття спадщини позивач був малолітньою особою, заяви в його інтересах про відмову від прийняття спадщини за законом не подавалося. Відтак, суд прийшов до висновку, що позивач прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] в силу прямої дії норми ч. 4 ст. 1268 ЦК України. 24 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на земельний пай на території Степанківської сільської ради після смерті батька [PERSON] , однак, державний нотаріус своє постановою № 219 від 24.09.2020 (а.с. 16) відмовив йому у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом було видано на ім`я спадкоємця другої черги за законом - рідного брата померлого [PERSON] . Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 58709548 від 12.12.2019 (а.с. 17), 17 листопада 2005 року заведено спадкову справу щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , а 06 листопада 2008 року державний нотаріус Мурованокуриловеьцкої державної нотаріальної контори видав свідоцтво про право на спадщину за законом. Зі свідоцтва (а.с. 28) вбачається, що [PERSON] як єдиний спадкоємець за законом після смерті [PERSON] оформив спадкові права на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності КСП ім. Грушевського с. Горай Мурованокуриловецького району розміром 3,03 умовних кадастрових гектара. Дане свідоцтво про право на спадщину за законом позивач вважає недійсним, обґрунтовуючи це тим, що відповідачем [PERSON] в Мурованокуриловецьку державну нотаріальну контору було надані недостовірні відомості щодо спадкоємців, в зв`язку з чим, було порушено його права як малолітнього спадкоємця першої черги за законом. Статтею 68 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент видачі спірного свідоцтва) передбачено, що Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Відповідно до підпункту 1.2 п. 1 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (надалі Порядок), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Підпунктом 3.9 п. 3 Глави 10 Порядку приписано, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини з дотриманням вимог, встановлених законодавством. Відповідно до підпункту 4.14 п. 4 Глави 10 Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Визнанням відповідачем позовних вимог (а.с. 71), довідкою Степанківської сільської ради № 224 від 13.08.2020 (а.с. 15), відповідно до якої на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] сільська рада не володіла відомостями про спадкоємця першої черги за законом, перед судом доведено факт, оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 листопада 2008 року було видане без врахування кола всіх спадкоємців, які були живі на час відкриття спадщини через те, що у державного нотаріуса відомостей про наявність ще одного спадкоємця після смерті [PERSON] не було. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. На підставі вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених судом обставини суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для визнання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Як випливає з положень ч. 1 та ч. 5 ст. 25 ЗК України, особи, які мають право на земельну частку (пай), мають гарантоване право на одержання свого паю, виділеного в натурі (на місцевості). Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч. 1 ст. 79 ЗК України). Відповідно до діючого на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] та оформлення спадщини його братом - відповідачем [PERSON] земельним законодавством, 1)громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. г ч. 1 ст. 81 ЗК України) чи виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (п. ґ ч. 1 ст. 81 ЗК України); 2)право власності на земельну ділянку виникав після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 ЗК України); 3)право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами (ч. 1 ст. 126 ЗК України). Розпорядженням № 615 від 27 листопада 2008 року (а.с. 29) спадкоємцю [PERSON] [PERSON] передано у власність успадковану земельну ділянку № [NUMBER] , до складу якої входить 1,8381 га ріллі та 0,1681 га багаторічних насаджень, зобов`язано видати державні акти на землю та зареєструвати право власності. На підставі цього розпорядження [PERSON] 14 жовтня 2009 року було видано два державних акта серії ЯЖ № 759241 (а.с. 47) та серії ЯЖ № 759242 (а.с. 48). Витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0520162552020 та НВ-0520163182020 від 04.09.2020 (а.с. 49-51, 52-54) доводиться, що 14 жовтня 2009 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки. Із згаданих вище державних актів та витягів з ДЗК слідує, що земельній ділянці площею 1,8381 га присвоєно кадастровий номер 0522887800:04:003:0013, а площею 0,1681 га - кадастровий номер 0522887800:03:001:0243. Оскільки [PERSON] отримав у власність земельні ділянки за кадастровими номерами 0522887800:04:003:0013 і 0522887800:03:001:0243 та зареєстрував право власності на них на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 06 листопада 2008 року державним нотаріусом Мурованокуриловецької ДНК та зареєстрованим за № 3258, яке цим судовим рішенням визнається недійсним, і державні акти, видані на посвідчення набуття права власності на ім`я [PERSON] , є недійсними. Відповідно до положень ст.ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав, а ухвалення судом рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Відповідно до 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Оскільки під час розгляду цієї справи достеменно встановлено факт смерті спадкодавця [PERSON] , склад спадщини після його смерті, право позивача [PERSON] спадкувати та факт прийняття ним спадщини на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України, а також враховуючи положення ч. 5 ст. 1268 ЦК України про те, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, підлягає до беззаперечного задоволення вимога позивача про визнання за ним в порядку спадкування після смерті [PERSON] права власності на спірні земельні ділянки. Враховуючи, що представник позивача відмовився від стягнення судових витрат, суд не вирішує це питання в нарадчій кімнаті.

Outcome: approved