Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Макарівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та вселення у домоволодіння. В обгрунтування позову позивач вказав, що 30.03.2017 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції в Київській області Головного територіального управління юстиції в Київській області Коваленко Н.І. винесено постанову про передачу майна стягувачу ( [PERSON] ) в рахунок погашення боргу. Відповідно до вказаної постанови стягувачеві передається в рахунок погашення боргу за ціною третіх електронних торгів майно, а саме 1/6 частина житлового будинку, загальною площею 181,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить боржнику [PERSON] 16.06.2017 року він звернувся до Макарівської селищної ради Київської області з заявою на предмет реєстрації об`єкта нерухомого майна та 27.11.2017 року отримав витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] має житлову площу 65, 6 кв.м. Згідно технічного паспорту будинку [ADDRESS] вказаний будинок має 2 поверхи. На першому поверсі знаходиться чотири житлових кімнати, на другому поверсі знаходиться дві житлових кімнати. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 04.03.2019 року у цивільній справі № 370/3255/18 позово [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування домоволодінням позов [PERSON] задоволено та встановлено порядок користування житловим будинком, загальною площею 181,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так [PERSON] виділено в користування житлову кімнату площею 13,2 кв.м. на першому поверсі вказаного житлового будинку. У спільному користуванні закріплено за [PERSON] місця загального користування, а саме: кухню, ванну кімнату, котельню, коридори, тамбур та хол на першому поверсі: закріпити за [PERSON] для користування 1/6 частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та 1/6 частини всіх господарських приміщень, що знаходяться на території вказаної земельної ділянки. У вказаному домоволодінні зареєстрована та проживає відповідачка. Разом з цим позивач не має ключів від домоволодіння, а відповідачка добровільно надати йому ключі відмовляється, посилаючись на те, що вона проти проживання позивача в спірному домоволодінні. Тому за захистом своїх прав позивач звернувся до суду та просить: усунути перешкоди у користуванні частиною домоволодіння, загальною площею 181,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у кімнату площею 13.2 кв.м, на першому поверсі вказаного житлового будинку, та зобов`язання [PERSON] не чинити супротив при користуванні [PERSON] частиною домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та 1/6 частиною всіх господарських приміщень, що знаходяться на території вказаної земельної ділянки. Ухвалою суду від 01.04.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Копія ухвали суду від 01.04.2020 року та копія позовної заяви з додатками відповідачу направлялися за адресою реєстрації, поштове відправлення № 0800104953197 повернулося до суду 06.05.2020 р., що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та з урахуванням вимог п. 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, вважається належним повідомленням особи про час та місце розгляду справи. Відповідно у встановлений судом строк, з урахуванням п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, яким процесуальні строки, визначені Кодексом та встановлені судом, продовжуються на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надала. Поряд з тим, 17.07.2020 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-ІХ від 18.06.2020 року, відповідно до якого процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України №540-IX від 30.03.2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06.08.2020 року (включно). Протягом цього 20-денного строку учасники справи мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Проте, протягом зазначеного 20-денного строку відповідач не заявляла до суду клопотання про продовження йому процесуального строку, встановленого судом, для подання відзиву на позовну заяву. У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 105137601 від 27.11.2017 року [PERSON] є власником 1/6 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , форма власності: приватна, вид спільної власності: спільна часткова (а.с. 6). Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 04.03.2019 року у цивільній справі № 370/3255/18 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування домоволодінням. Вказаним рішенням ухвалено: «Встановити порядок користування житловим будинком, загальною площею 181,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] наступним чином: виділити [PERSON] в користування житлову кімнату площею 13,2 кв.м. на першому поверсі вказаного житлового будинку; у спільному користуванні закріпити за [PERSON] місця загального користування, а саме: кухню, ванну кімнату, котельну, коридори, тамбур та хол на першому поверсі; закріпити за [PERSON] для користування 1/6 частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та 1/6 частини всіх господарських приміщень, що знаходяться на території вказаної земельної ділянки» (а.с. 7-9). За відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, які отримані судом 19.03.2020 р., за адресою: [ADDRESS] зареєстрована відповідач з 13.01.1989 року. Як вказав позивач, а відповідач не скористалася своїм правом заперечити проти цього, позивачу на праві власності належить 1/6 частина житлового будинку у якому зареєстрована відповідач, проте остання добровільно надати йому ключі від домоволодіння відмовляється, посилаючись на те, що вона проти проживання позивача в ньому. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно правового висновку Верховний Суд України в постанові № 6-709цс16 від 16.11.2016 р. зазначено, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ч. 1, 3, ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тож, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що позивач є власником частини будинку, у якому зареєстрована відповідач, яка чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, проте в даній справі такі особи відсутні. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved