Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

[PERSON] 01 вересня 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності в порядку спадкування посилаючись, що 02 березня 2016 року померла його мати [PERSON], якій належав житловий будинок з господарськими будівлями в с. Білецьківка вул. Центральна, буд. 255 Кременчуцького району Полтавської області. Він є спадкоємцем її майна за заповітом та у встановлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] з заявою про оформлення спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину, але 14 серпня 2017 року отримав відмову у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями в с. Білецьківка вул. Центральна, 255 Кременчуцького району Полтавської області, який складається з житлового будинку літ. «А,а,аг», літньої кухні літ. «Б,б», сараю з погрібом літ. «В, Вп», сараю літ. «в», навісу літ. «вн», колодязя літ. «к», замощення літ. «І,ІІ», зливної ями літ. «ІІІ», огорожі № 1,2. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] сільська рада Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується поштовою розпискою про отримання судової повістки. Треті особи: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали до суду заяви, в яких просили розглянути справу у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечують. Суд, дослідивши надані матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах встановлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин. Судом встановлено, що 02 березня 2016 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ № 321134 виданим 02 березня 2016 року Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис № 22. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. З заявою про оформлення спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] звернувся [PERSON], який є спадкоємцем за заповітом, посвідченим 10 жовтня 2011 року секретарем Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області та зареєстрований в реєстрі за № 239. 14 серпня 2017 року приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з посиланням на відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок з господарськими будівлями, порушивши його законні права і інтереси, які необхідно поновити. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з довідки [PERSON] сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 18 серпня 2017 року за № 18-3817 згідно запису погосподарської книги сільської ради за № 00-0838-1 [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями в с. Білецьківка вул. Центральна, 255 Кременчуцького району Полтавської області на приватизованій земельній ділянці площею 0,1713 га. Згідно технічного паспорта виданого 23 серпня 2017 року ФОП [PERSON], інвентаризаційна справа № 121, зазначений житловий будинок складається з житлового будинку літ. «А», погрібу літ. «Вп», прибудови літ. «а», прибудови до літньої кухні літ. «б», літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «в», сараю літ. «В», навісу «вн», ганку літ. «аг1», замощення літ. «І», замощення літ. «ІІ», зливної ями літ. «ІІІ», колодязя питного літ. «к», огорожі № 1, огорожі № 2, вартість якого згідно звіту з оцінки майна станом на 28 серпня 2017 року становить 172 527 грн. Державна реєстрація зазначеного житлового будинку не була проведена. Виходячи з нормативних актів, зокрема, змісту положень ЦК України 1963 року (глави 12), вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. При таких обставинах суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями в с. Білецьківка вул. Центральна, 255 Кременчуцького району Полтавської області належав померлій 02 березня 2016 року [PERSON], тому [PERSON] набуває на нього право власності в порядку спадкування. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Outcome: approved