Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: Визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] міської ради Харківської області від 25 грудня 2012 року № 482 про надання в оренду [PERSON] земельної ділянки за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Шевченка, 110-Б, площею 0,0184 га, кадастровий № 6311200000:31:055:0513; Визнати договір оренди земельної ділянки, що розташована за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Шевченка, 110-Б, площею 0,0184 га, кадастровий № 6311200000:31:055:0513, укладений між [PERSON] міською радою Харківської області та [PERSON] 07 квітня 2014 року, недійсним; Усунути перешкоди у користуванні обєктами права власності нерухомого майна та зобовязати [PERSON] демонтувати кіоск з фундаменту магазину літ. «В-1», що розташований за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Шевченка, 112; Судові витрати розподілити у відповідності до ст. 88 ЦПК України. В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] вказував, що [PERSON] належить магазин № 5, розташований за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Шевченка, 112, до складу якого входять наступні будівлі: магазин літ. «А-1» площею 196,1 кв.м, пункт прийому літ. «Б», магазин літ. «В-1» площею 40,4 кв.м, майстерня літ. «Д-1» площею 20,9 кв.м, сарай літ. «Е», ворота № 1; та право власності на цей обєкт до нього перейшло від Приватного підприємства «Даря». Але позивач не може повноцінно користуватися своїм майном через те, що на фундаменті магазину літ. «В-1», який разом з майстернею літ. «Д-1» та сараєм літ. «Е» є єдиною будівлею, відповідачем [PERSON] був встановлений кіоск. Більш того, земельну ділянку під будівлею магазину літ. «В-1», майстерні літ. «Д-1» та сараю літ. «Е» було передано [PERSON] міською радою Харківської області в оренду [PERSON] на підставі рішення № 482 від 25 грудня 2012 року. Такі дії відповідачів позивач розцінює як незаконні, оскільки ними порушується його право власності на обєкти нерухомого майна, та для відновлення його права слід визнати рішення незаконним, договір оренди недійсним та зобовязати відповідача демонтувати встановлений кіоск. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В доповнення до обставин, викладених в позові, [PERSON] пояснив суду, що у 2012 році на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка,112 та яким наразі володіє позивач, на підставі рішення господарського суду Харківської області було визнано право власності за ФДМУ. В подальшому всі будівлі, які входять до складу магазину № 5, були продані Фондом держмайна України Приватному підприємству «Даря». Таким чином, на думку представника позивача, ще у 2012 році право користування земельною ділянкою ще у 2012 році перейшло до ФДМУ як власника нерухомого майна. Але, як зясувалось згодом, частину земельної ділянки [PERSON] міська рада Харківської області передала в оренду відповідачу [PERSON], змінивши при цьому адресу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечував та просив в їх задоволенні відмовити. В своїх пояснення представник [PERSON] посилався на обставини, викладені ним у письмових запереченнях проти позову, зокрема на таке. Ще у 2002 році [PERSON] отримала дозвіл від [PERSON] міської ради Харківської області на розробку проектно-кошторисної документації для будівництва магазину в м. Люботин по вул. Шевченка, 110-Б. У 2003 році [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки для будівництва магазину та тимчасового розміщення торгівельного кіоску по вул. Шевченка, 110-Б. Лише 25 грудня 2012 року рішенням [PERSON] міської ради Харківської області № 482 був затверджений проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування магазину за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 110-Б, яку в квітні 2014 року відповідач отримала в оренду. На вказаній земельній ділянці розміщені магазин літ. «В-1» і майстерня літ. «Д-1», які [PERSON] 31 липня 2002 року придбала в якості будівельних матеріалів у [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці. Представник [PERSON] також наголошував на тому, що [PERSON] у незаконний спосіб отримав у власність обєкти нерухомого майна від ПП «Даря», яке не мало право без згоди Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області здійснювати відчуження нерухомого майна єдиного майнового комплексу колишнього [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці. В судовому засіданні представник [PERSON] міської ради Харківської області [PERSON] проти позову [PERSON] заперечувала та просила в його задоволенні відмовити. В своїх поясненнях [PERSON] посилалася на обставини, викладені в письмових запереченнях, поданих міською радою, зокрема про наступне. [PERSON] придбала у [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці в 2002 році нежитлові будівлі як будівельні матеріали, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру. В поданій до міської ради заяві [PERSON] просила надати їй дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, адреса якої була вказана як вул. Шевченка, 110-Б. До заяви вона додала висновок про можливість реконструкції магазину за цією адресою. Тому при прийнятті рішення у 2002 році про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки міська рада фактично присвоїла їй відповідну адресу м. Люботин, вул. Шевченка, 110-Б. Визначену земельну ділянку у 2012 році на підставі рішення міської ради було передано в оренду [PERSON] для будівництва магазину, а згодом, 07 квітня 2014 року, був підписаний з нею відповідний договір. Представник [PERSON] також пояснила, що [PERSON] міська рада Харківської області при прийняття оскаржуваного рішення діяла правомірно, хоча й не надала значення рішенню господарського суду про визнання права власності за ФДМУ на будівлі колишнього [PERSON] державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці, так як фактично не приймала участі в розгляді тієї справи. Третя особа, Регіональне відділення Фонду державного майна України, в судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки та свого ставлення до предмету спору не повідомила. В судовому засіданні, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи КП «[PERSON] БТІ» № 9186 на магазин № 5, розташований за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 112, витребуваної для огляду за клопотанням представника позивача [PERSON], технічними працівниками БТІ на підставі звернення начальника [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці від 25 липня 2003 року було проведено інвентаризацію будівель, які входять до складу магазину. Так, станом на серпень 2003 року на земельній ділянці за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 112, були розташовані наступні будівлі і споруди: магазин літ. «А-1», пункт прийому літ. «Б», магазин літ. «В-1», майстерня літ. «Д-1», сарай літ. «Е», ворота № 1. В квітні 2006 року та додатково в червні 2007 року до КП «[PERSON] БТІ» звернулось керівництво Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області з проханням виготовити технічний паспорт на обєкти нерухомості, що входять до складу цілісного майнового комплексу колишнього [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці, який готується до приватизації, зокрема, будівлі магазину № 5, що знаходяться за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 112. Рішенням Господарського суду Харківської області від 05 листопада 2012 року, ухваленим в справі № 5023/3752/12 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до відповідача [PERSON] міська рада Харківської області, було визнано право власності за Державою України в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області на нежитлові будівлі, розташовані в м. Люботин по вул. Шевченка, 112: магазин літ. «А-1» площею 196,1 кв.м, пункт прийому літ. «Б», магазин літ. «В-1» площею 40,4 кв.м, майстерня літ. «Д-1» площею 20,9 кв.м, сарай літ. «Е», ворота № 1. Рішення суду набрало чинності 16 листопада 2012 року, а вже 21 грудня 2012 року право власності на спірні нежитлові будівлі було зареєстровано за Державою України в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 36917607, сформованим 24 грудня 2012 року КП «[PERSON] БТІ», а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54720397 від 09 березня 2016 року. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.ст. 346, 349 ЦК України право власності на майно припиняється у разі знищення майна лише з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. В представленій суду представником відповідача [PERSON] відповіді Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області № 41-4059 підтверджується те, що єдиний майновий комплекс колишнього [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці був придбаний Приватним підприємством «Даря» за договором купівлі-продажу № 1324 від 18 вересня 2015 року. До складу засновників ПП «Даря» входив [PERSON] позивач в даній справі, який скористався своїм правом та вийшов зі складу засновників підприємства, забравши свій вклад зі статутного капіталу підприємства на суму 50000,00 грн. наступним майном: магазин № 5, розташований за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 112, який складається з магазин літ. «А-1» площею 196,1 кв.м, пункт прийому літ. «Б», магазин літ. «В-1» площею 40,4 кв.м, майстерня літ. «Д-1» площею 20,9 кв.м, сарай літ. «Е», ворота № 1. Підтвердженням цього є рішенням засновників ПП «Даря» від 01 березня 2016 року та акт приймання-передачі майна ПП «Даря» від 01 березня 2016 року. На підставі вказаних документів право власності на спірні будівлі було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2016 року на ім'я [PERSON] Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Те ж правило закріплено в ч. 2 ст. 120 ЗКУ - якщо будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. З представленого позивачем технічного паспорту, виготовленого КП «[PERSON] БТІ» станом на 10 червня 2016 року, вбачається, що на земельній ділянці площею 0,0834 га за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 112, розташовані магазин літ. «А-1» з напівпідвалами, магазин літ. «Б-1», фундамент магазину літ. «В-1», майстерня літ. «Д-1», яка частково зруйнована, фундамент сараю літ. «Е» з ганком літ. «е», вигрібна яма літ. «Я», ворота № 1, а також металевий кіоск літ. «Ж», встановлений на фундаменті магазину літ. «В-1». Таким чином, наведені вище обставини засвідчують правомірність виникнення права власності на всі обєкти нерухомого майна, розташовані за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 112, у Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, ПП «Даря» та в подальшому [PERSON], а також поетапний перехід до позивача від попередніх власників права користування всією земельною ділянкою, на якій розташовані вказані вище будівлі, та яка перебувала первісно в користуванні у [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці. З іншого боку, відповідачами не підтверджені ті обставини, що в період з 2002 року власники спірних будівель і споруд відмовились від свого права власності через знищення таких обєктів або їх відчуження. Представник відповідача [PERSON] наголошував на тому, що [PERSON] придбала у [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці у власність магазин літ. «В-1», який знаходиться за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 110-Б, на підтвердження чого їй були видані цим підприємством довідка від 13 вересня 2002 року та квитанція до прибуткового касового ордеру № 0000983 від 31 липня 2002 року. Сторони в даній справі під час надання пояснень підтвердили суду, що предметом спору фактично є одна й та сама будівля - магазин літ. «В-1», який входить до комплексу будівель магазин № 5 і адреса якого в документах БТІ та правовстановлюючих документах відрізняється від документів та рішень органу місцевого самоврядування лише у визначенні номеру, 112 або 110-Б. Оцінюючи представлені відповідачем [PERSON] довідку від 13 вересня 2002 року та квитанцію № 0000983 від 31 липня 2002 року, суд відкидає доводи відповідача про набуття у власність магазин літ. «В-1», оскільки в цих документах чітко відображено про придбання нею саме будівельних матеріалів, які вона, до речі, могла використати для створення нової будівлі. Маючи намір здійснити реконструкцію магазину, який, як стверджує [PERSON], вона придбала у [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці, відповідач звернулася з відповідною заявою від 23 серпня 2002 року до [PERSON] міської ради Харківської області. На замовлення [PERSON] від 23 серпня 2002 року представником [PERSON] проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро було виконане обстеження одноповерхової нежитлової будівлі лінійним розмірами 10,00м х 3,30м, 5,0м х 3,30м та 6,70м х 4,50м, що фактично збігається з лінійним розмірами будівель магазину літ. «В-1» і майстерні літ. «Д-1», які відображені в матеріалах інвентаризаційної справи № 9186 на магазин № 5, розташований за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 112. У представленому [PERSON] проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро до [PERSON] міської ради Харківської області висновку від 27 серпня 2002 року зазначено про можливість реконструкції будівлі магазину. При цьому суд не може залишити без уваги ту обставину, що в резолютивні частині висновку [PERSON] проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро від 27 серпня 2002 року, наданому суду для дослідження представником відповідача [PERSON], на відміну від примірника такого самого висновку від 27 серпня 2002 року, наданому суду для дослідження представником [PERSON] міської ради Харківської області, друкований текст про «…надання дозволу на реконструкцію магазину…» змінений у рукописний спосіб на текст «…надання дозволу на нове будівництво магазину…». Це наводить на думки про спробу [PERSON] шляхом підмінити термінів у цьому документи обґрунтувати в майбутньому правомірність набуття у власність новоствореної будівлі магазину на місці магазину літ. «В-1». В будь-якому разі, під час розгляду справи відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не надали суду належних доказів виникнення права власності на будівлі колишнього [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці, які входили до складу єдиного комплексу магазин № 5, та реєстрації такого права у встановленому порядку. Досліджені судом технічний паспорт і матеріали інвентаризаційної справи лише засвідчують те, що на фундаменті магазину літ. «В-1» відповідачем був встановлений тимчасовий торгівельний кіоск. Дозвіл на встановлення малої архітектурної форми на місці майбутнього будівництва, тобто фактично на місці фундаменту магазину літ. «В-1», був наданий [PERSON] рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради Харківської області № 858 від 22 грудня 2003 року. Але в цьому рішенні, як і в рішенні [PERSON] міської ради Харківської області № 808 від 08 жовтня 2002 року, для [PERSON] було передбачено обмеження у можливості використання земельної ділянки лише після оформлення права користування відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України. Лише 25 грудня 2012 року [PERSON] міська рада Харківської області своїм рішенням № 482 надала у довгострокову оренду [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,0184 га за адресою: м. Люботин, вул. Шевченка, 110-Б, для будівництва та обслуговування магазину. Відповідний договір оренди земельної ділянки площею 0,0184 га, з кадастровим № 6311200000:31:055:0513, по вул. Шевченка, 110-Б в м. Люботин між [PERSON] міською радою Харківської області і [PERSON] був укладений 07 квітня 2014 року. Реєстрація договору оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права відбулась 30 квітня 2014 року, що підтверджується відповідним витягом № 21358039 від 07 травня 2014 року. Але фактично [PERSON] міська рада Харківської області на час прийняття 25 грудня 2012 року оспорюваного рішення № 482 була обізнана про розгляд в Господарському суді Харківської області майнових вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, а тим більше про визнання Держави Україна в особі Регіонального відділення Фонду власником обєктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці, запланованій до передачі в оренду. Неналежне ставлення до наявності рішення суду, яке породжувало відповідні майнові права для власника будівель і споруд колишнього [PERSON] Державного комерційно-виробничого підприємства Південної залізниці, призвело до прийняття відповідачем [PERSON] міською радою Харківської області рішення, яке суперечить Цивільному кодексу України та порушує права позивача, як власника спірних обєктів та користувача земельної ділянки, на яких вони розміщені. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно зі ст.ст. 203, 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимоги відповідності змісту правочину вимогам Цивільному кодексу України є підставою недійсності такого правочину в момент вчинення. На підставі викладеного вище, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування рішення [PERSON] міською радою Харківської області про надання земельної ділянки в оренду та визнає договір оренди недійсним. З огляду на це, суд також задовольняє вимогу позивача про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом зобовязання відповідача [PERSON] демонтувати кіоск, який нею встановлений на будівлі магазину літ. «В-1», що належить на праві власності [PERSON], який вправі розпоряджатися та користуватися своїм майном на власний розсуд. Одночасно суд стягує з відповідачів на користь позивача в рівних частках понесені ним витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved