Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

[PERSON] в жовтні 2017 року заявила позов до [PERSON] , за яким просила розірвати шлюб укладений між сторонами, постановити рішення про встановлення юридичного факту проживання окремо подружжям з лютого 2014року, розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 29.01.2018 року, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позивач подала заяву, за якою на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. [PERSON] в суд не з`явився, подав заяву про визнання позову в частині вимог про розірвання шлюбу. Позицію щодо інших вимог позову відповідач не висловив. Судом встановлено таке. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01 червня 2013 року, на що вказує свідоцтво про шлюб . Від шлюбу мають спільного сина [PERSON] , який народився [INFO] (див. свідоцтво про народження) . За позовною заявою, сім`я розпалась через несумісність характерів, різних поглядів на шлюб та сім`ю, відношенням до сімейних цінностей, таких як повага один до одного, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, з лютого 2014 року сторони припинили шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Поновлювати шлюбні відносини позивач не бажає. За таких обставин суд знаходить існування шлюбу формальним та таким, що суперечить інтересам сторін, а тому він підлягає розірванню на підставі ст.ст. 105, 112 СК України. Відповідач, визнаючи позов в частині вимог про розірвання шлюбу, не оспорював обставини, що сторони з лютого 2014 року проживають окремо, а тому визнавати відповідний факт в судовому порядку не має потреби. Доводи позивача , що сторони з лютого 2014 року проживали в режимі окремого проживання подружжя, засновані на хибному розумінні законодавства. Такий режим встановлюється судом на майбутьнє. Щодо вимог позову про визначення місця проживання дитини, то суд вважає за можливе їх задовольнити. З матеріалів справи вбачається, що дитина сторін народилась в той час коли сторони припинили шлюбні відносини, і постійно проживає разом з матірью за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є громадянином Туреччини (див. копію паспорту), і за поясненнями позивача постійно проживає на батьківщині. Позивач в заяві вказує, що відповідач наполягав на тому щоб вона разом з дитиною переїхала до Туреччини, а отримавши відмову став погрожувати забрати дитину до себе без згоди на те матері. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, то спір між ними відповідно до ст. 161 СК України, може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Із роз`яснень Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вбачається, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Крім того, згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли ….. батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. З огляду на матеріали справи вбачається, дитина з народження проживає разом з матір`ю, мати має постійну роботу, сталий дохід, за місцем проживання дитині створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку, навчання, тощо, дитина відвідує дитячий садок неподалік від місця проживання. Крім того, позивач вказує і це не спростовано відповідачем, що дитина фактично не знає батька. Даних, що відповідач приймає учачсть в утриманні, вихованні дитини матеріали справи не містять. Тому, суд на підставі вказаних норм закону, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю. Отже, позов підлягає задоволенню частково, відповідно до наведених вище висновуків суду. Про розподіл судових витрат позивачем не заявлялось, заходів забезпечення позову судом не вживалось. На підставі наведеного,

Outcome: partial