Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

[PERSON] 06 вересня 2019 року звернувся до Московського районного суду м. Харкова з вказаною позовною заявою, ухвалою якого від 11 вересня 2019 року справу передано для розгляду до Кремінського районного суду Луганської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовна заява [PERSON] 23 жовтня 2019 року передана судді Ковальову В.М. Позивач 13 лютого 2020 року уточнив свої позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог він посилається на наступне. З 05 квітня 2019 року він прийнятий на роботу до ТОВ «Гор-Сталь Україна» на посаду менеджера з продажу. 06 серпня 2019 року на його мобільний телефон надійшло повідомлення про те, що його з 15 липня 2019 року звільнено за власним бажанням, хоча відповідної заяви про звільнення він не складав. З`ясувати причини свого звільнення та отримати копію наказу він не може, оскільки відповідач не йде на будь-які контакти. Вважає звільнення незаконним та просить визнати його звільнення незаконним, поновити на роботі з 15 липня 2019 року та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з цього дня по 13 лютого 2020 року у розмірі 60\~121 грн. 50 коп. У судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги. Представник відповідача на неодноразові виклики в судове засідання не з`являється, ніяких пояснень не надає, ухвалу суду про надання відповідних доказів проігнорував, тому суд вирішив справу розглянути заочно за його відсутністю відповідно до наданих позивачем доказів. Розглянувши матеріали справи, вислухавши показання позивача, суд приходить до наступних висновків. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. ст. 36, 38 цього Кодексу підставами припинення трудового договору, укладеного на невизначений строк, є його розірвання з ініціативи працівника, який повинен попередити про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу /існування поважних причин/, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Статтею 116 КЗпП України\~визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі\~ст. 117 вказаного Кодексу\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Докази, які надані суду виключно позивачем, свідчать про наступне. Відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України форми ОК-5 (а.с. 7), витягу з Державного реєстру фізичних осіб платників податків (а.с.8-9), виписки за картковим рахунком клієнта за період з 11 травня 2019 року по 03 вересня 2019 року (а.с.10-11), відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків (а.с.54), скріншотів Пенсійного фонду України у розділі електронні трудові книжки [PERSON] працював у відповідача з 05 квітня 2019 року і його звільнено з роботи за власним бажанням 15 липня 2019 року відповідно до ст. 38 КЗпП України. Заробітна плата його за два повних місяця /травень - 22 роб. дні, червень - 18 роб. дні/ складала 8\~070 грн. Накази про прийняття на роботу та звільнення відсутні. Відповідач не надав суду наказ про звільнення позивача з роботи, що позбавляє суд можливості дати правову оцінку цьому наказу, тому необхідно погодитися з доводами [PERSON] про те, що він працював у ТОВ «Гор-Сталь Україна» менеджером з продажу товарів, його звільнено без його власного бажання. При таких обставинах вибраний ним спосіб захисту свого суб`єктивного права не буде суперечити вимогам ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визнати у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Кількість робочих днів з моменту звільнення [PERSON] по 13 лютого 2020 року складає 149, середньоденна заробітна плата складає: 8 070 грн. + 8\~070 грн. : 22 дн. + 18 дн. = 403 грн. 50 коп. Загальна сума заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає: 403 грн. 50 коп. *149 днів = 60\~121 грн. 50 коп. Вказаний розрахунок відповідає вимогам розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п.п.1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Належними доказами, відповідно до ст.77 цього Кодексу, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 вказаного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи. При цьому суд зазначає про необхідність дотримання загальних засад цивільно - процесуального права, тобто верховенства права, законності, пропорційності, надання доказів для підтвердження своїх доводів та ризик настання наслідків, у випадку їх не надання, ігнорування яких унеможливлює збереження гарантій забезпечення права громадян на працю. Оскільки позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, отже у зв`язку із задоволенням позовних вимог згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання\~позовної заяви,\~що має\~одночасно майновий\~і немайновий\~характер,\~судовий збір\~сплачується за\~ставками,\~встановленими для\~позовних заяв\~майнового та\~немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Ч. 2 ст. 4 вказаного Закону встановлено, що за подання до суду позову немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позову майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року складав 1\~921 грн. Отже судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача за 2 вимоги немайнового характеру та 1 вимогу майнового характеру, складає: 768 грн. 40 коп. + 768 грн. 40 коп. + 768 грн. 40 коп. = 2\~305 грн. 20 коп. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved