Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

[PERSON] 22 травня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказав, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 30.06.2004 року. В період з 2004 по 2006 роки позивач зробив переобладнання в своєму домоволодінні (збудував санвузол), що призвело до збільшення площі домоволодіння на 5,6 кв.м. (літ. А-1, приміщення № 1-7). Також, було збудовано гараж літ. Ж і попереднім власником залишилась не зареєстрованою вбиральня літ. Б. Позивач просив визнати за ним право власності на частину приміщення житлового будинку (літ. А-1, номер приміщення 2, площею 5,6 кв.м. рік побудови 2006); самочинно збудований гараж «Ж», рік побудови 2005, площею 26,4 кв.м.; вбиральню літ. «Б», рік побудови 1976. Ухвалою від 18 червня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучена [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. В обґрунтування позовних вимог послалися на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та заперечувала проти їх задоволення. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не підтримувала та заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи КП «ДМБТІ», у судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 30.06.2004 року Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-3978 (а.с.9). Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 732 га (а.с.4-8). У судовому засіданні встановлено, що на території вказаного домоволодіння є самочинне будівництво, а саме, приміщення житлового будинку (літ. А-1, номер приміщення 2, площею 5,6 кв.м.; гараж «Ж», площею 26,4 кв.м.; вбиральня літ. «Б». Як пояснив в судовому засіданні позивач вбиральня залишилася незареєстрованою попереднім власником. У відповідності до ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. У відповідності до ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Виходячи із змісту частини другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Так, ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 статті 182 ЦК України, встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено, що право позивача порушено відповідачем, не надано суду доказів звернення [PERSON] до органів місцевого самоврядування, доказів, що йому було відмовлено. Крім того, при наявності зареєстрованого права власності позивача на домоволодіння [ADDRESS], суд не може визнати право власності на окремі його частини. Крім того, узаконення самовільного будівництва не входить до компетенції суду. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі і тому аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не законними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed