Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.03.2008, однак із лютого 2016 року між ними були припинені фактичні шлюбні стосунки через різні погляди на життя та ведення спільного господарства, у зв`язку з чим в їх сім`ї постійно виникали сварки. Позивач переконана, що подальше сімейне життя та збереження шлюбу з відповідачем неможливе, на примирення не згодна. Крім того, наразі позивач має намір створити нову сім`ю. Від цього шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньок [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , які за домовленістю сторін залишаються проживати разом із позивачем. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача сплачений нею при зверненні з позовом до суду судовий збір у розмірі 840,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн. У судове засідання позивач не з`явилася, її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позові. Також представник вказав, що наразі позивач вагітна ще одною дитиною від іншого чоловіка, з яким проживає у цивільному шлюбі у с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу, а також обставин, викладених у позові, щодо часу та причин припинення шлюбних відносин. Також відповідач підтвердив, що від цього шлюбу сторони мають трьох дітей, які залишаються проживати разом із позивачем. [PERSON] не заперечував проти стягнення із нього судового збору в розмірі 840,80 грн, проте заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки в нього відсутні такі гроші (він є інвалідом ІІІ групи та не працює), а у залученні позивачем адвоката він взагалі не вбачав необхідності. Заслухавши представника позивача та відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які містяться в матеріалах справи як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 01 березня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Кремінського районного управління юстиції під актовим записом № 23, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Від цього шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньок [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 13, 15). Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватися на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних відносин чи їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Із позовної заяви та пояснень представника позивача і відповідача у судовому засіданні судом встановлено, що з лютого 2016 року між подружжям були припинені фактичні шлюбні стосунки через різні погляди на життя та ведення спільного господарства, у зв`язку з чим в їх сім`ї постійно виникали сварки. Позивач переконана, що подальше сімейне життя та збереження шлюбу з відповідачем неможливе, на примирення вона не згодна. Крім цього, наразі позивач має намір створити нову сім`ю. За домовленістю сторін малолітні діти залишаються проживати разом із позивачем. Відповідачем до суду не надано доказів, які спростовують доводи позивача, також не надано доказів, які підтверджують можливість подальшого спільного життя подружжя та збереження їх шлюбу. Натомість у судовому засіданні відповідач також не заперечував проти розірвання шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У ч. 3 ст. 105 СК України зазначається, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. У відповідності до ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що відповідач у судовому засіданні безумовно визнав позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому судом враховано, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, оскільки судом встановлено, що сім'я сторін розпалася, позивач наполягає на розлученні, а відповідач не заперечує проти цього та не виявляє бажання вжити заходів для збереження шлюбу з позивачем, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву повністю та розірвати шлюб між ними. Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн підтверджується квитанцією № 19 від 20.02.2020 (а.с. 3). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених нею судових витрат у вигляді судового збору у вказаному розмірі. При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] 20.02.2020 уклала із адвокатом Прохватіловим М. Ю. договір про надання правової допомоги, повноваження останнього підтверджуються свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 823 та ордером серії ДН № 057436 від 20.02.2020 (а.с. 17-18, 19, 22). Із наданого представником позивача розрахунку погодинної вартості правової допомоги до договору про надання правової допомоги від 20.02.2020 вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката у загальному розмірі 2500 грн, які складаються з наступного: 200 грн - надання консультацій (одна година); 800 грн - пошук судової практики (дві години); 1000 грн - складання позовної заяви (одна година); 500 грн - представлення інтересів у суді (одна година), - сплата яких підтверджується квитанцією № 1 від 20.02.2020 (а.с. 20, 21). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому суд враховує, що у разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, тому суд враховує його під час обрання та застосування норм до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. У той же час, відповідач не зазначав про неспівмірність витрат позивач на правову допомогу, а його доводи щодо відсутності в нього коштів та відсутності необхідності у позивача залучати представника та отримувати професійну правничу допомогу суд вважає неспроможними, оскільки позасудовий порядок розірвання шлюбу з огляду на положення діючим законодавством не передбачений, а право кожного на правову допомогу гарантується як Конституцією України, так і Цивільним процесуальним кодексом України. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн, який є обґрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: approved