Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2018, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Попередній власник [PERSON] набув спірну квартиру у власність на підставі договірного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 925, укладеним 14.08.2014 між [PERSON] та [PERSON], посвідченим ПН ХМНО Тарасовою Ю.П. та зареєстрованим в реєстрі за № 925. У відповідача відсутні правові підстави для проживання у належній [PERSON] квартирі, відповідач перешкоджає користуватися належним йому на праві власності майном на власний розсуд, відмовляється добровільно звільнити займане ним житлове приміщення. Відповідач не є власником квартири [ADDRESS], не є членом родини нового власника - [PERSON], мешкає без будь-яких на те підстав, у зв'язку з чим не має права користування квартирою позивача. На думку позивача перебування у квартирі [ADDRESS] [PERSON] є незаконними та протиправними, а також таким, що грубо порушує право власності [PERSON] та унеможливлює подальше використання придбаної та зареєстрованої на праві власності квартири, у зв'язку з чим він і звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 18.07.2018, провадження по справі відкрито й призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 22.05.2018, власником квартири [ADDRESS] на праві приватної власності є [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу квартири № 1139 від 22.05.2018, який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Тарасовою Ю.П. (а.с. 7,5-6). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.06.2018, виданої власнику житлового приміщення [PERSON], в квартирі [ADDRESS] відсутня інформація щодо заінтересованих осіб.(а.с.21). 25.05.2018 [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся з заявою до начальника Московського ВП ГУНП в Харківській області Драки Є.П. з проханням встановити особу, що здійснила незаконне проникнення до кв. [ADDRESS], вжити заходи з усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження належним йому майном. (а.с.19). В наданій позивачу Московським ВП ГУНП в Харківської області відповіді від 14.06.2018 зазначено, що проведеною перевіркою встановлено, що в квартирі [ADDRESS] знаходиться громадянка [PERSON], яка на вимогу надання пояснень та документів, що дають право на проживання в зазначеній квартирі відповіла відмовою. Як видно з матеріалів перевірки, конфліктна ситуація, яка склалася, має виключно цивільно- правовий характер та може бути розв'язаною виключно судом, в порядку передбаченому чинним законодавством. (а.с. 20). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення. Згідно ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для свого власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок чи квартиру, користуються ними для особистого проживання і проживання членів своєї сім'ї і мають право розпоряджатись ними на власний розсуд. Право власника житлового будинку (квартири) на вселення до будинку (квартири) членів сім'ї власника, а також інших осіб. Порядок користування жилим приміщенням, встановлюється відповідною угодою між власником та цими особами. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника квартири та членів його сім'ї користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності. Із припиненням права власності особи втрачається й право власника та членів його сім'ї користування жилим приміщенням. Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові №6-158цс14 від 05.11.2014 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] у зв'язку із припиненням її права власності на квартиру в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 14.08.2014, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Тарасовою Ю.П., зареєстровано в реєстрі за № 926. (а.с.14). З приводу вимог про виселення відповідача суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом вбачається, що у відповідача відсутні правові підстави для проживання у належній позивачу квартири, відповідач перешкоджає позивачу користуватися належним йому на праві власності майном на власний розсуд, відмовляється добровільно звільнити займане житлове приміщення. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved