Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

[PERSON], (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, в якому вказував, що йому на праві власності належала земельна ділянка площею 0,25 га, що розташована за адресою : [ADDRESS], Макарівський район, Київської області, цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, кадастровий номер : [NUMBER]. Згідно договору дарування земельної ділянки від 08.10.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., [PERSON], подарував [PERSON], (далі - відповідач) вказану земельну ділянку. Позивач вважає, що зазначений договір від 08.10.2008 р., дарування земельної ділянки, укладений між ним та [PERSON], є удаваним, та приховує реальний договір застави земельної ділянки. Так, при вчиненні договору дарування земельної ділянки від 08.10.2008 р., він із [PERSON], мали на меті забезпечити виконання зобов'язань позивача за розпискою від 08.10.2008 р., за якою він позичив у [PERSON], гроші в сумі 550000 грн. Укладений між сторонами оскаржуваний договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого позивачем було подаровано відповідачу земельну ділянку [PERSON], передбачав забезпечення гарантій по поверненню відповідачу позичених в нього грошей. Сторони домовилися про те, що позивач передає йому в порядку забезпечення виконання зобов'язання за договором позики спірну земельну ділянку, в свою чергу [PERSON], попросив позивача оформити спірну земельну ділянку як договір дарування і в разі неповернення позивачем йому позичених коштів, він залишить собі у власність дану земельну ділянку. Строк повернення коштів за розпискою становив до 25.12.2008 року. Протягом трьох років [PERSON], не вимагав від позивача повернення коштів за договором позики та погоджувався із тим, що він з ним повністю розрахувався за розпискою. Але в грудні 2011 року [PERSON], звернувся до суду із позовом до [PERSON], про стягнення боргу за договором позики та на підставі заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09.04.2012 р., з [PERSON], було стягнуто на користь [PERSON], суму боргу за договором позики від 08.10.2008 р., у розмірі 891833,54 грн., та судовий збір у розмірі 2 823 грн. Дане рішення суду вступило в законну силу 19.04.2012 р. Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції м. Києва Мельниченко B.C., від 20.06.2013 р., було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-921/12, виданим Солом'янським районним судом м. Києва 22.05.2012 р., про стягнення з [PERSON], на користь [PERSON], заборгованості в розмірі 891833,54 грн. На даний час позивач не має можливості через нотаріальну службу розірвати оскаржуваний договір дарування земельної ділянки в силу того, що усі правовстановлюючі документи на земельну ділянку знаходяться у відповідача, а тому вимушений звертатися з даним позовом до суду. Спірний договір дарування земельної ділянки не має ознак безоплатного передання в дар майна, тобто він вчинений без наміру створити правові наслідки, обумовлені його умовами. Наведене вказує на те, що як при укладенні спірного договору, так і при його виконанні у [PERSON], не було наміру безоплатної передачі майна відповідачу, тобто не було наміру створити правові наслідки, які витікають з правової природи договору дарування. [PERSON], не вступав в права володіння та розпорядження спірною земельною ділянкою, яка до даного часу перебуває в постійному володінні та користуванні позивача. Таким чином, реальний договір застави земельної ділянки ( іпотеки ) було приховано сторонами під удаваним договором дарування спірної земельної ділянки, а тому позивач просить суд договір дарування земельної ділянки визнати удаваним і визнати недійсним прихований договір застави земельної ділянки ( іпотеки ) з підстав, передбачених ст. 235, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК, також визнати недійсним виданий на підставі цього договору державний акт про право власності на земельну ділянку. В судовому засіданні позивач вимоги за позовом підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити із вказаних у ньому підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив у повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування заперечень проти позову представник вказав, що сторонами було укладено саме такий договір, про який вони домовлялися, а саме договір дарування. Вказаний договір був вчинений відповідно до норм чинного законодавства, і будь-яких домовленостей, крім тих, які зафіксовані в договорі, не було. Відповідно до п. 8 договору дарування, сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Позивач передав, а відповідач прийняв у дар земельну ділянку, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, тобто договір був спрямований на реальне настання наслідків, і вони настали. Заслухавши учасників процесу, допитавши сторін як свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON], на праві власності належала земельна ділянка площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], Макарівський район, Київської області, цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, кадастровий номер : [NUMBER]. 08.10.2008 р., між [PERSON], як дарувальником, та [PERSON], як обдарованим, був укладений договір дарування земельної ділянки, згідно якого дарувальник передав, а обдарований прийняв у дар вказану вище земельну ділянку. Відповідно до п. 3 вказаного договору нормативно-грошова оцінка земельної ділянки, що є предметом договору, становить 1600 грн., згідно витягу № 11086 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. За п. 4 договору дар сторони оцінили у 1600 грн. Відповідно до п. 8 договору дарування, сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Дарувальник засвідчив, що дарування здійснено ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного (п. 9 договору). Сторонам нотаріусом роз'яснено зміст ст. 203 ЦК України а також вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається, зокрема ст..ст. 737, 738 ЦК України (п. 11 договору). Вказаний договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., та зареєстровано у реєстрі за №8369. Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки ринкова вартість спірної земельної ділянки складає 489100 грн. Разом із тим, судом встановлено, що відповідно до розписки від 08.10.2008 р., позивач позичив у [PERSON], гроші в сумі 550000 грн., та зобов'язувався повернути до 25.12.2008 року. Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 09.04.2012 р., з [PERSON], було стягнуто на користь [PERSON], суму боргу за договором позики від 08.10.2008 р., у розмірі 891833,54 грн., та судовий збір у розмірі 2 823 грн. Дане рішення суду вступило в законну силу 19.04.2012 р. Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції м. Києва Мельниченко B.C., від 20.06.2013 р., було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-921/12, виданим Солом'янським районним судом м. Києва 22.05.2012 р., про стягнення з [PERSON], на користь [PERSON], заборгованості в розмірі 891833,54 грн. Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені у ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. З ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У разі, якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним. В силу положень норм ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. У статті ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Посилання позивача на те, що при вчиненні договору дарування земельної ділянки від 08.10.2008 р., він із [PERSON], мали на меті забезпечити виконання зобов'язань позивача за розпискою від 08.10.2008 р., судом відхиляється, оскільки не підтверджується жодними доказами, дослідженими у судовому засіданні, окрім показань самого позивача, допитаного як свідка, до показів якого суд ставиться критично, так як вони спростовуються п.п. 8-11 договору. Відповідно до п. 8 договору дарування, сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Дарувальник засвідчив, що дарування здійснено ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного (п. 9 договору). Сторонам нотаріусом роз'яснено зміст ст. 203 ЦК України а також вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається, зокрема ст..ст. 737, 738 ЦК України (п. 11 договору). Саме по собі існування розписки та рішення суду підтверджує наявність між сторонами лише відносин позики, і це додатково підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили і ці обставини не підлягають доказуванню згідно ст. 61 ЦПК України. Посилання позивача на те, що спірний договір дарування не має ознак безоплатного передання в дар майна, тобто він вчинений без наміру створити правові наслідки, обумовлені його умовами судом також відхиляється, оскільки відповідно до укладеного договору позивач передав, а відповідач прийняв у дар земельну ділянку, тобто договір був спрямований на реальне настання наслідків, і вони настали. Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed