Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Дуванова Л.Л., звернувся до суду з цією заявою, в якій вказав, що його мати - [PERSON] , [INFO] , уродженка села Михайлівка Велико-Михайлівського району Курської області, громадянка України, яка на час смерті була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] , померла [INFO] в селищі Ленінське міста Довжанськ Луганської області, Україна, причина смерті - кардіоміопатія неуточнена. Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) відмовив у реєстрації смерті, у звязку з тим що не зміг провести цю реєстрацію через сумнів у легітимності лікарського свідоцтва про смерть, тому заявник просить встановити факт смерті у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка та прийняття спадщини, оскільки він є спадкоємцем згідно закону. Заявник та його представник в судовому засіданні присутніми не були, до суду надали письмову заяву, в якій просили розглянути справу за їх відсутності. Представник заінтересованої особи до суду також не з`явився, надіслав письмову заяву, в якій просив розглянути справу на розсуд суду згідно вимог чинного законодавства за його відсутності. Заперечень проти позову не має. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Так, судом встановлено, що заявник є родичем, а саме: сином померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06 лютого 1956 року Ленінською селищною радою Свердловського району Ворошиловградської області, актовий запис № 38. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав копію лікарського свідоцтва про смерть № 703 від 13 жовтня 2020 року, згідно якого [PERSON] , [INFO] , уродженка села Михайлівка Велико-Михайлівського району Курської області, громадянка України, яка на час смерті була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] , померла [INFO] в селищі Ленінське міста Свердловськ (Довжанськ) Луганської області, Україна, причина смерті - кардіоміопатія не уточнена, що також підтверджується медичною довідкою про причину смерті № 703. Копією паспорту померлої [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 08 червня 2000 року Свердловським МВ УМВС України в Луганській області, підтверджується, що остання на час смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З копії накладної від 13 жовтня 2020 б/н, виданої ритуальною службою ПП «Фенікс плюс», вбачається факт замовлення та оплати [PERSON] транспортних та ритуальних послуг з придбанням ритуальних предметів для поховання померлої [PERSON] . Також факт смерті [PERSON] підтверджується фотознімками, зробленими на кладовищі, та письмовими свідченнями [PERSON] та [PERSON] , з яких вбачається, що останні приймали участь в організації поховання [PERSON] Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) листом за № 989/21.1-114:113 від 10 листопада 2020 року відмовлено в проведенні реєстрації факту смерті з видачею свідоцтва про смерть у зв`язку з тим, що для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, форма якого не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Оцінюючи надані суду документи в сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті встановленим. Таким чином,

Outcome: approved