Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні їх права користування та розпорядження належним їм на праві власності житловим будинком [ADDRESS], шляхом виселення з нього відповідача без надання іншого жилого приміщення. В обгрунтування заявлених вимог покликаються на те, що з 1980 року перебувають у шлюбі. За час шлюбу, у 2004 році ними збудовано зазначений житловий будинок та введено його в експлуатацію, право власності на даний час не зареєстровано. У 2004 році за їх згодою у вказаний житловий будинок вселилася їх дочка [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON], які перебували у шлюбі, та із своїми малолітніми дітьми [PERSON], [PERSON] були зареєстровані у цьому будинку. Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2013 року шлюб між відповідачем та їх дочкою [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач їх будинок не залишив, продовжує проживати у ньому. При цьому чинить психологічне та фізичне насильство відносно їх дочки [PERSON], за що протягом року тричі притягувався до адміністративної відповідальності, пошкоджує речі домашнього вжитку, чинить фізичний тиск також і відносно них, створює неможливі умови для проживання разом з ним в одному будинку для інших осіб. На їх неодноразові звернення залишити будинок не реагує. Покликаючись на те, що відповідач був вселений у вказаний будинок лише як тимчасовий жилець, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим спільне проживання разом з ним в одному будинку для інших осіб, зокрема їх дочки [PERSON] та її малолітніх дітей, чим створює перешкоди їм як власникам у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, просять виселити останнього без надання іншого жилого приміщення. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] заявлені вимоги підтримали, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, пояснили, що відповідач влаштовує з ними конфлікти, чинив відносно них фізичний тиск. Після застосування до нього адміністративних стягнень за вчинення насильства в сім'ї він свою поведінку не змінив, залишити будинок у добровільному порядку відмовляється, створює перешкоди у розпорядженні належним їм будинком, чим порушує їх права як власників. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що підстави для його виселення відсутні, правил співжиття він не порушує. Заслухавши пояснення позивачів [PERSON], [PERSON], відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивачам на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується, свідоцтвом про укладення шлюбу від 26.04.1980 року, рішенням виконавчого комітету Вичівської сільської ради Зарічненського району від 07.07.1998 року № 14 про дозвіл на забудову земельної ділянки, проектом забудови земельної ділянки, дозволом на виконання будівельних робіт, довідками Вичівської сільської ради Зарічненського району Рівненської області від 22.04.2014р. № 1620, № 338 про завершення будівництва та введення зазначеного житлового будинку в експлуатацію. Також встановлено, що за згодою позивачів у зазначений житловий будинок після одруження, у 2004 році вселилася їх дочка [PERSON] разом з своїм чоловіком [PERSON] (відповідачем у справі), пізніше у ньому стали проживати та були зареєстровані їх малолітні діти [PERSON], [PERSON] Згідно до рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] продовжує проживати у вказаному житловому будинку. З постанов Зарічненського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2013 року, 09 січня 2014 року, 19 лютого 2014 року вбачається, що відповідач [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП України - вчинення насильства в сім'ї відносно своєї колишньої дружини [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що з 2004 року разом з [PERSON] з дозволу батьків (позивачів у справі) стала проживати у належному їм будинку, що по [ADDRESS]. В останні роки відповідач став зловживати спиртними напоями, вчиняти сварки та бійки. У лютому 2013 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення відповідач залишився проживати у цьому ж будинку. На прохання її та її батьків звільнити помешкання не реагує. Він влаштовує сварки та різного роду конфлікти, чинить психологічний та фізичний тиск відносно неї та її батьків, пошкоджує майно у будинку, внаслідок чого вона була змушена неодноразово разом з дітьми залишати будинок. За вчинення насильства в сім'ї неодноразово притягався до адміністративної відповідальності. Своїми діями створює неможливі умови для сумісного проживання. Свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні показали, що позивачі та [PERSON] неодноразово зверталися до них як до сільського голови та дільничого інспектора міліції з приводу протиправної поведінки [PERSON], скаржилися на те, що останній зловживає спиртними напоями, на грунті чого влаштовує в сім'ї сварки, погрожує фізичною розправою, чинить на них фізичний та психологічний тиск. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що упродовж останніх семи років до неї неодноразово разом з дітьми приходила [PERSON] у зв'язку з тим, що її чоловік [PERSON] їй погрожував, влаштовував сварки та бійки. На таку поведінку [PERSON] неодноразово також їй скаржилися і позивачі. Таким чином, встановлено, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду на викладені обставини справи суд приходить до висновку, що до правовідносин, що склались між сторонами, підлягають застосуванню норми цивільного права, а саме ст. 391 ЦК України, відповідно до якої, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи із положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Тобто власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Встановлено, що позивачі, вселяючи відповідача у належний їм житловий будинок, мали на меті вирішення житлових проблем своєї дочки [PERSON] та її сім'ї, розраховували на добросовісне користування відповідачем цим майном, зокрема, дотримання ним правил співжиття. Останній своєю протиправною поведінкою відносно них та їх дочки порушує їх права як власників щодо користування та розпорядження майном. Створення відповідачем умов за яких є неможливим проживання інших осіб разом з ним в одному будинку є об'єктивною перешкодою у здійсненні позивачами своїх прав як власників цього майна, зокрема, щодо розпорядження ним. Згідно до положень ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ч. 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Оскільки, встановлено, що відповідач вселився в будинок за згодою позивачів, однак систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання виявилися безрезультатними, чим створює перешкоди в користуванні та розпорядженні цим домоволодінням, суд прийшов висновку про усунення перешкод шляхом виселення відповідача з займаного житлового будинку на підставі ст. 157, 116 ЖК УРСР. На підставі наведеного та

Outcome: approved