Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) в якій просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 лютого 2007 року померла [PERSON] (далі спадкодавець), а він не звернувся для прийняття спадщини з поважних причин. При цьому позивач вказує, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з земельної ділянки площею 7,14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Северинівської сільської ради Іванівського району Одеської області, що належить спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІV ОД №021193, виданого 05 квітня 2000 року Северинівською сільською радою народних депутатів. 12 лютого 2001 року спадкодавець склала заповіт який був посвідчений секретарем Северинівської сільської ради Іванівського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №11 відповідно до якого зазначене майно заповідала позивачу. Проте він не може отримати свідоцтво про прийняття спадщини, оскільки ним було з поважної причини пропущений шести місячний строк звернення з заявою до нотаріуса. Причини пропуску строку повязані з тривалою хворобою, та пригніченим станом. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2015 року [PERSON] було залучено до участі у справі як співвідповідача. Виходячи з вищенаведеного позивач просить визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. В судовому засідання позивач не зявився, проте надав до суду заяву в якій зазначив, що просить розглядати справу у його відсутність. Відповідачі в судове засідання не зявилися про причини своєї неявки суд не повідомили, проте надали до суду заяву в якій зазначили, що позовні вимоги позивача визнають в повному обсязі, не заперечують проти їх задоволення, просили розглядати справу у їх відсутність. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум розяснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. З ч.1 ст.1222 ЦК України вбачається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. З ч.1 ст.1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З ч.1 ст.1270, ч.1, 3 ст.1272 ЦК України вбачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Частиною 2 ст.1272 ЦК України передбачено, що за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Вирішуючи справу

Outcome: approved