Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), діючи через представника [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому, з урахуванням остаточних позовних вимог, просить визнати договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири розташованої в місті Рівне, Майдан Незалежності[ADDRESS], загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., укладений 27 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1237, недійсним в частині покупця [PERSON], та перевести права та обов'язки покупця [PERSON] за договором купівлі-продажу 1/2 частини квартири розташованої в місті Рівне, Майдан Незалежності[ADDRESS] загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., укладений 27 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1237, на [PERSON] Свої позовні вимоги мотивує тим, що 27 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №1234, згідно якого [PERSON] продала для [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 3.1. договору купівлі-продажу продаж квартири за домовленістю сторін вчинений за 50 581 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору. У відповідності до п. 3.2. сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. 27 липня 2011 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №1237, згідно якого [PERSON] зобовязувалася передати майно у спільну часткову власність покупців [PERSON] та [PERSON], а останні зобовязувалися прийняти майно в рівних долях по 1/2 кожен і сплатити за нього обговорену грошову суму пропорційно своїй частці. Квартира, що відчужувалася за даним договором розташована за адресою: м. Рівне, Майдан Незалежності[ADDRESS]. Згідно п.3.1. вказаного договору купівлі-продажу продаж квартири за домовленістю сторін вчинений за 45\~206 грн., які отримані продавцем від покупців під час оформлення цього договору. У відповідності до п. 3.2. сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Враховуючи те, що квартира, яка розташована за адресою: м. Рівне, Майдан Незалежності[ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири від 27 липня 2011 року була придбана за особисті кошти [PERSON], отримані нею від продажу квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка була продана також 27 липня 2011 року, вказаний договір підлягає визнанню недійсним в частині, що стосується покупця [PERSON] в розмірі 1/2 частини придбаної квартири, і покупцем 1/2 частини даної квартири зареєстрованою за [PERSON] необхідно визнати [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з мотивів у ньому наведених та просив його задовольнити, оскільки два договори купівлі-продажу квартир були укладені в один і той самий день, і першим йшов договір за яким [PERSON] продала квартиру належну їй на праві особистої приватної власності за вищу ціну, ніж придбана за другим договором квартира, відтак покупцем спірної квартири є виключно вона. Відповідач допитаний в судовому засіданні в якості свідка показав, що він з [PERSON] проживав у спірній квартирі, яка розташована за адресою: м. Рівне, Майдан Незалежності[ADDRESS] з 2006 року. В 2011 року між ним, відповідачем, його матірю [PERSON] та братом [PERSON] фактично був укладений родинний обмін, так як матір бажала розділити спірну квартиру між двома синами в рівних долях, а [PERSON] хотіла жити окремо. Таким чином, брату [PERSON] відійшла однокімнатна квартира, яка до цього належала [PERSON], а [PERSON] взамін цієї квартири 1/2 частка спірної квартири, і йому 1/2 частка цієї квартири, яка частка від матері. Жодних коштів [PERSON] за продаж своєї квартири в день укладення договорів не отримувала та не сплачувала за купівлю спірної. Жодних заперечень при укладенні договорів від [PERSON] не було. Через деякий час [PERSON] доплатив йому та [PERSON] за однокімнатну квартиру [PERSON] двома платежами 5\~000 доларів США, які були витрачені на поточні потреби сім'ї. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечив, оскільки як вбачається із змісту договорів купівлі-продажу квартир за 27 липня 2011 року вони укладені між родичами та сторонами по справі. Сторони проживали разом із 2006 року у спірній квартирі, яка належала матері відповідача на праві особистої приватної власності. Так, матір відповідача, була власником двохкімнатної квартири, і неї було два сини, яким після її смерті перейшла б у спадок спірна квартира. Невістка (позивач) мала на праві власності однокімнатну малосімейку. У сторін по справі народилася дитина та постало питання окремого проживання сімї. Вартість однокімнатної малосімейки в м. Рівне та двохкімнатної квартири в центрі в м. Рівне значно відрізнялася (більш як у двічі), тому було досягнуто домовленості між родичами, про те що половину двохкімнатної квартири мати «переписує» на одного сина, а половину на невістку, яка в свою чергу «переписує» однокімнатну малосімейну квартиру на іншого сина. Позивач не мала коштів на купівлю всієї квартири, оскільки реальні кошти за власну квартиру вона не отримувала. Також, представник відповідача вказує, що договір купівлі-продажу, який оспорюється позивачем та є предметом спору укладений 27 липня 2011 року. Позивач є стороною оспорюваного правочину, була присутня при його підписанні, ознайомлена з його умовами та проставила на ньому свій власноручний підпис. Тобто із 27 липня 2011 року позивачу відомо про існування даного договору та усі його істотні умови. Таким чином, строк позовної давності сплинув 27 липня 2014 року, проте позивач звернулася до суду лише 22 травня 2017 року, а тому просить застосувати строк позовної давності до вимог [PERSON] Допитавши відповідача в якості свідка, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом з 06 липня 2009 року сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.104). З 2006 року сторони проживали разом в квартирі за адресою: Незалежності майдан[ADDRESS], м. Рівне, що слідує з показань відповідача, допитаного в судовому засіданні в якості свідка. З 02 вересня 1994 року позивачу на праві приватної власності належала однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. 27 липня 2011 року позивач вказану квартиру продала [PERSON] за 50\~581 гривень, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 27 липня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1234 (а.с.5). В той же день, 27 липня 2011 року, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №1237 договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири за адресою: Незалежності майдан[ADDRESS], м. Рівне, відповідно до якого вказана квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] у [PERSON] за 45\~206 грн. (а.с.4). Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно вимог частин першої, третьої та пятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, як передбачено частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, буде встановлено, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір підлягає визнанню недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Згідно ч.2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Отже, для визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, позивач має довести, що саме він\~\~є стороною договору, тобто, що майно було придбано для нього та за його кошти. Частково оспорюючи договір купівлі-продажу квартири, за адресою: Незалежності майдан[ADDRESS], м. Рівне від 27 липня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1237 позивач вказувала про те, що спірна квартира була придбана виключно за її особисті кошти, отримані нею від продажу квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у розгляді справи, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем та її представником відповідно до вимог\~\~ст.ст. 11, 60 ЦПК України не було надано належних та допустимих доказів того, що спірне майно придбавалось за рахунок особистих коштів позивача та для неї особисто, що саме вона погоджувала усі істотні умови придбання спірного нерухомого майна з [PERSON] Будь-яких зауважень при укладенні договору, у тому числі, зазначення\~\~в договорі купівлі-продажу\~покупцями її та [PERSON], належності [PERSON] на праві особистої власності\~\~коштів, за які придбано квартиру,\~\~позивачем нотаріусу не було заявлено. Крім того, позивач після укладення договору купівлі-продажу від 27 липня 2011 року, будучи достовірно обізнаною щодо умов цього договору, не оспорювала його як в цілому, так і в частині покупця, протягом тривалого часу, до 22 травня 2017 року. Вказане свідчить про те, що позивач [PERSON] визнавала право власності на 1/2 частину спірної квартири за [PERSON], який проживав разом із нею та на даний час проживає у спірній квартирі. Як слідує з показань свідка [PERSON] спірна квартира була придбана для спільного проживання його та [PERSON], так як вони були одружені і [PERSON] не бажала проживати у власній однокімнатні квартирі. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині продавця є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскаржуваний позивачем договір купівлі-продажу відповідає чинному законодавству та волевиявленню сторін за договором. Оскільки вимога про переведення прав та обовязків покупця [PERSON] на [PERSON] є похідною від вимог про визнання правочину частково недійсним, вона теж не підлягає задоволенню. Окрім того, відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено у ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. [PERSON] у встановленому законом порядку, згідно договору купівлі-продажу, набув права власності на 1/2 частину спірної квартиру. Тобто на даний час він являється законним власником вказаної частини нерухомого майна і у суду не має підстав для позбавлення його права, гарантованого Конституцією України та законами України.

Outcome: dismissed