Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись в суд із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування жилого будинку, визнання права власності на частини житлового будинку. Вказують, що [PERSON], який помер [INFO], та [PERSON], яка померла [INFO], являлися співвласниками колгоспного двору - житлового будинку по [ADDRESS]. Однак, батько (дід) без згоди матері (баби) 15.03.1983 року подарував це майно своїм дітям [PERSON], [PERSON] Вказує, що вони на даний час є спадкоємцями після смерті [PERSON], якій мало б належати дане майно. Вважають, що договір дарування укладений [PERSON] з порушенням вимог ст.48, 243, 244 ЦК Української РСР від 1963 року. Просять визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], що посвідчений виконавчим комітетом Гіркополонківської сільської ради народних депутатів від 15.03.1983 року за № 7, визнати за [PERSON] право власності на ? частини житлового будинку по [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на ? частини житлового будинку по [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала на адресу суду заяву, якою просила справу розглядати за її відсутності по наявних у ній матеріалах, позов підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області в судове засідання не з'явився, подав суду письмову заяву, в якій зазначив, що визнає позовні вимоги та просить слухати справу у відсутності представника сільської ради. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи через оголошення у ЗМІ - газеті «Волинь-нова» (а.с.51). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Згідно ст. 243 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Із змісту ст. 244, 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір дарування жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Судом встановлено, що 15.03.1983 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого останнім був подарований в рівних частинах житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 17 оглянутої судом інвентаризаційної справи №48). Даний правочин був 15.03.1983 року посвідчений секретарем сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №7. Право власності на зазначений житловий будинок було оформлено за колгоспним двором, головою якого був [PERSON] 22.05.1989 року на підставі рішення Луцької районної ради народних депутатів №118 від 15.05.1989 року (а.с.8, 10 оглянутої судом інвентаризаційної справи №48). Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Так, мати (баба) позивачів [PERSON] була членом колгоспного двору, що складався із житлового будинку по [ADDRESS], а тому при укладенні [PERSON] оспорюваного правочину необхідна була її згода. Судом встановлено, що на час укладення договору дарування на майно колгоспного двору, до членів колгоспного двору належали [PERSON], 1922 р.н., [PERSON], 1924 р.н., позивачі - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується витягом з погосподарської книги за 1983-1990 роки Гіркополонківської сільської ради (а.с.8). Тобто позивачі були зареєстровані та проживали у вищевказаному житловому будинку. Відповідно до ст. 120 ЦК України (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належать його членам на праві сумісної власності. Частиною 1 ст. 121 ЦК України (в редакції 1963 року) встановлено, що володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Як вбачається із п. 55 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, від 19 січня 1976 року № 1/5, яка діяла на момент укладення договору дарування, якщо жилий будинок, що відчужується, є власністю колгоспного (одноосібного селянського) двору, договір про його відчуження може бути посвідчений службовою особою виконавчого комітету при наявності письмової згоди на відчуження будинку всіх членів двору, які досягли 16 років, а якщо в складі двору є особи, які не досягли 16 років, а також недієздатні та обмежено дієздатні, - при наявності згоди органу опіки і піклування з додержанням вимог, викладених у пунктах 36 і 39 цієї Інструкції. Так, оспорюваний договір дарування не містить посилань на зареєстроване право власності на майно колгоспного двору - житловий будинок за [PERSON], а тому останній не мав прав самостійно розпоряджатися вищевказаним майном за відсутності згоди усіх членів колгоспного двору. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаний договір дарування укладений із порушенням норм цивільного законодавства, а тому його слід визнати недійсним. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.11.1995 року (а.с.14). Статтею 123 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS]., яку в рівних частках успадкували - [PERSON] та позивачі [PERSON] та [PERSON] У відповідності до ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] (а.с.15). Позивачі [PERSON] та [PERSON] є донькою та внуком померлої [PERSON] (а.с.8, 16-17). Судом встановлено, що [PERSON] мати (баба) позивачів на випадок своєї смерті склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно позивачу [PERSON] (а.с.19), після смерті якої відкрилася спадщина на 3/8 частини житлового будинку по [ADDRESS] та інше майно, яке складалось із земельного паю, грошових заощаджень, житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України 2003 року (чинного на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON].) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи те, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON], суд приходить до висновку, що за [PERSON] слід визнати право власності на ? частини житлового будинку по [ADDRESS], а за [PERSON] слід визнати право власності на ? частини вищевказаного будинку.

Outcome: approved