Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

[PERSON] 11.04.2019 р. звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з нею, як матір`ю дітей; стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання трьох дітей у розмірі Ѕ частки з усіх видів доходу (заробітку) [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дітьми повноліття та стягнення з відповідача судового збору. Позовні вимоги мотивує тим, що приблизно з весни 2006 р. вона з відповідачем почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання народилось троє синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що орієнтовно з серпня 2017 р. вона та відповідач стали жити окремо один від одного, у них повністю припинились будь які сімейні відносини, спільне господарство не ведеться, кожен має свій окремий бюджет, відповідач не допомагає в матеріальному утриманні дітей та їх вихованні, до того ж почав постійно погрожувати, що діти будуть жити разом з ним, а вона буде позбавлена батьківських прав. Позивач вказує, що після припинення спільного проживання діти залишилися жити з нею у належній їй на праві спільної сумісної власності квартирі [ADDRESS] . Вона працює за трудовим договором у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів та отримує заробітну плату в розмірі 4 283,25 грн. Відповідно до психолого-педагогічної довідки на учня 4-В класу середньої загальної школи І-ІІІ ступенів № 42 м. Києва, [PERSON] проживає зі своєю бабусею [PERSON] та своїм батьком. Позивач стверджує, що одразу після припинення з нею спільних відносин відповідач доволі часто в стані алкогольного сп`яніння в нічний час доби намагався вдертися до її оселі з метою з`ясування з нею відносин, а також неодноразово наносив їй побої та погрожував застосувати ніж, через що вона декілька разів викликала співробітників поліції. Вказує, що на даний момент вона повністю утримує та виховує двох молодших синів, забезпечує їх всім необхідним, а до моменту коли старший син перейшов жити до батька - також його повністю утримувала і виховувала. Позивач зазначає, що окреме проживання старшого сина з батьком негативно відображається на його психічному стані, так як для нього є постійним стресом те, що він вже постійно не проживає зі своєю матір`ю, з якою разом проживав 11 років, також дитина вже не так часто бачиться і спілкується зі своїми молодшими братами, крім того, батько постійно налаштовує [PERSON] негативно до своєї матері, що відображається у тому, що при зустрічах з нею дитина одразу починає нервувати та хоче якомога швидше вернутися до батька, така реакція не є нормальною, оскільки до цього старший син постійно жив з нею і вона ніколи його не ображала та якимось чином принижувала. Позивач вказує, що для забезпечення малолітнім дітям нормального психічного, фізичного і культурного розвитку, навчання та відпочинку необхідно, щоб діти жили однією сім`єю з матір`ю, оскільки мати з дітьми природно є ближчими один до одного та окреме проживання дітей без матері негативно відобразиться на їх розвитку в такому ранньому віці. Крім того, у неї є належні умови для проживання дітей, їх навчання, відпочинку, діти забезпечені всім необхідним для їх розвитку. Зазначає, що на даний момент окреме проживання старшого сина від неї є суто формальним явищем, оскільки відповідач у такий спосіб хоче завдати їй моральних страждань, однак окреме проживання старшого сина від неї та молодших братів не відповідає інтересам сина, шкодить нормальному розвитку, розвиває у нього почуття неповної сім`ї, а тому необхідно визначити місце проживання дітей з матір`ю, оскільки саме так буде відповідати інтересам дітей. Позивач стверджує, що з часу окремого проживання з відповідачем останній перестав надавати будь яку допомогу на утримання дітей, не цікавиться їх моральним, фізичним, духовним та культурним розвитком, не цікавиться за який кошт утримуються діти, а отримуваних грошових коштів не завжди достатньо для нормального матеріального утримання синів. Про місце роботи та доходи відповідача їй не відомо, між ними відсутня домовленість про стягнення аліментів та стягнення по виконавчим документам з [PERSON] не проводиться. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.05.2019 р. позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позову (а.с. 34, 35). Ухвалою суду від 17.05.2019 року відкрито провадженні у справі у порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання на 01.07.2019 року, визначено учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті справи, роз`яснено порядок їх подання та наслідки неподання (а.с. 48, 49). Ухвалою суду від 01.07.2019 року від Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації витребувано висновки щодо розв`язання спору про місце проживання дітей сторін по справі та акти обстеження умов проживання за адресою мешкання позивача та відповідача (а.с. 59-61). Ухвалою суду від 15.10.2019 р. задоволена заява позивача про виклик свідків (а.с. 78, 79). Ухвалою суду від 15.10.2019 р. підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 76, 77). Ухвалами суду від 12.11.2019 р., від 15.01.2020 року було викликано в судові засідання малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , та зобов`язано відповідача забезпечити явку дитини (а.с. 99, 100, 126, 127). У зв`язку з неявкою відповідача в судові засідання та невиконанням вищевказаних ухвал суду 18.02.2020 року судом постановлена ухвала якою задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик в судове засідання малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , та зобов`язано позивача забезпечити явку дитини (а.с. 141, 142). В судове засідання 28.05.2020 р. з`явились позивач, представника позивача та відповідач. За клопотанням відповідача для його ознайомлення з матеріалами справи судом була оголошена перерва до 24.06.2020 р. 24.06.2020 р. в судове засідання з`явилась позивач. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Відзив на позов не відповідач подав. З урахуванням думки позивача протокольною ухвалою суду від 24.06.2020 року вирішено провести розгляд справи у відсутності відповідача та представника третьої особи та ухвалити у справі заочне рішення, відповідно положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України. У судовому засіданні позивач підтримала позов з викладених у ньому підстав, просила задовольнити позовні вимоги, додатково пояснила, що відповідач не зможе виховати старшу дитину, його поведінка є неадекватною, він часто випиває, веде себе агресивно, не дозволяє їй бачитись із сином та не сприяє зустрічам їхніх дітей. Суд, вислухавши позивача, свідків, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які сторона позивача посилається як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням позиції третьої особи, думки дитини, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Судом встановлено, позивач та відповідач є батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 8-10). В зареєстрованому шлюбі сторони по справі не перебували. Із свідоцтва про право власності на житло від 13.12.2005 р., виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією, убачається, що квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної власності належить [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с. 18). За даними довідок про реєстрацію місця проживання особи від 03.05.2018 р. позивач [PERSON] з дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-14). Отже, з наявного у справі правовстановлюючого документу убачається, що позивачу на праві власності належить 1/5 частка квартири [ADDRESS] , яка є місцем її реєстрації. Відповідно трудового договору від 22.10.2018 р. та наказу «Про прийняття на роботу» № 2 від 22.10.2018 р., позивач [PERSON] працює у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів (а.с. 21, 22). За даними відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, заробітна плата позивача з 23.10.2018 р. по 31.12.2018 р. склала у розмірі 8 646,85 грн. (а.с. 24). Предметом спірних правовідносин у цій праві є визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на утримання дітей. Згідно ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. На підтвердження позовних вимог позивач надала психолого-педагогічні характеристики на дітей у яких не вказано дат їх видачі (а.с. 15-17). У психолого-педагогічній характеристиці на [PERSON] зазначено, що дитина проживає в м . Києві за адресою: [ADDRESS] ; у середній загальноосвітній школі № 42 навчається з 1-го класу; дитина інколи проживає з бабусею [PERSON] та з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; фізичний розвиток дитини відповідає віковій нормі, [PERSON] навчається добре, до уроків готується регулярно, навчальний матеріал засвоює на достатньому рівні, повною мірою опановує шкільну програму, на уроках активний, уважний; у бесіді з учнем з`ясувалось, що останнім часом батьки сваряться між собою, зі слів класного керівника починаючи з осені 2017 р. Ілля став мовчазним, пропустив заняття в школі з 29 лютого по 21 березня через сімейні обставини, забирають дитину зі школи бабуся, тато та інколи мама (а.с. 15). Допитана судом свідок зі сторони позивача [PERSON] суду засвідчила, що позивач її рідна сестра, яка має трьох синів. [PERSON] на початку 2019 року забрала до себе мати відповідача, з того часу [PERSON] живе на [ADDRESS] з батьком, дідом та бабою. Позивач утримує двох дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідач перешкоджає [PERSON] бачитись з братами і матір`ю через те, що хоче вернути [PERSON] в свою сім`ю. Сторони жили погано, відповідач сім`ю не забезпечував. Востаннє вона бачила [PERSON] в серпні 2019 р., позивач попросила погуляти з дітьми, тоді відповідач привіз [PERSON] . [PERSON] добре ставиться до матері, хоче часто бачити матір і братів та не хоче втратити батька, який [PERSON] погрожував вигнати на вулицю коли той хотів довше погуляти з братами, або залишитися ночувати. Діти сторін по справі ходять в одну шкоду. Відповідач говорить [PERSON] , що коли той піде від нього, то його (відповідача) ніколи не побачить. На вихідні позивач ходить до [PERSON] , про зустрічі домовляються по телефону. [PERSON] з дітьми була на дні народження [PERSON] , якого забрали та всі разом гуляли. Особисто вона не ходила до відповідача з часу коли з ним став жити [PERSON] , знає зі слів позивача про те, що двері [PERSON] за місцем проживання [PERSON] не відкривають, на дзвінки позивача не відповідають. Вона з сестрою постійно не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчив, що він рідний брат позивача, з якою разом проживають у квартирі [ADDRESS] . Діти [PERSON] та [PERSON] живуть з матір`ю, [PERSON] проживає окремо з батьком. Відповідач не допомагає позивачу, до них приходив лише один раз за його (свідка) відсутності, тоді [PERSON] в них залишити не захотів. Відповідач не дозволяє [PERSON] бачитися з молодшими братами. Коли позивач телефонує, щоб домовитись про зустріч дітей, то слухавку беруть не завжди. Умови проживання [PERSON] йому не відомі, він бачив [PERSON] більше року тому, ще один раз бачив коли до них відповідач додому приводив [PERSON] , особисто з дитиною він не спілкувався. Про відвідини сестри квартири відповідача йому не відомо. [PERSON] з двома дітьми проживає в одній кімнаті, він з дружиною та трьома дітьми займають іншу кімнату, квартира у них двокімнатна. Вирішуючи спір, що виник між сторонами з сімейних правовідносин, суд виходить з наступного. Відповідно положень частин 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тлумачення норми вищенаведеної ст. 161 СК України свідчить, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. За вимогами ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей (протокол засідання комісії № 19 від 09.10.2019 року), орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , а [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с. 87, 88). У цьому висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей зазначено, що комісією встановлено, що після припинення спільного проживання батьків дітей [PERSON] та [PERSON] у 2017 р. малолітні діти залишились проживати разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . В квартирі створено умови для проживання дітей. В листопаді 2018 р. малолітній [PERSON] пішов від матері та мешкає з батьком за адресою: [ADDRESS] , який займається його вихованням та утриманням. В квартирі створені належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. На даний час між батьками дітей виник спір щодо визначення місця проживння малолітніх дітей. Батьки дітей [PERSON] та [PERSON] працюють та мають можливість створити умови для фізичного, духовного та розумового розвитку дітей. [PERSON] [PERSON] був присутній на засіданні комісії та виявив бажання і надалі проживати з батьком [PERSON] та категорично відмовився повертатися за місцем проживання матері. Суд приймає до уваги зазначений висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей від 09.10.2019 р. та враховує наступне. Принципом 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Тобто, при вирішені справ про визначення місця проживання дитини, суд не може будувати логіку свого рішення за принципом: визначити місце проживання дитини із мамою, якщо не встановлено виняткових обставин. Такого висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 185/6994/15-ц. За приписами частин 3, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Малолітня дитина сторін по справі [PERSON] , який був заслуханий судом у присутності представника служби у справах дітей, пояснив, що він навчається в шостому класі в одній школі зі своїми братами [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] забрав його до себе жити у квартиру [ADDRESS] з п`ятого класу, мешкає він з татом, бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] . Він має свою кімнату, у якій є стіл, шафа, диван. В школу його возить дідусь. З татом він проводить багато часу, разом гуляють в парку, ходять в кінотеатр, займаються спортом. Тато приходив в школу, щоб погуляти з меншими дітьми і поговорити з мамою; йому тато пояснював, що мама не дозволяє брати його менших братів. Він хоче щоб всі жили разом та не сварилися. Бабуся з дідусем на його вибір місця проживання не впливали. У нього є відчуття, що йому не вистачає мами, проте він хоче жити з татом, з ним зручніше спілкуватися, про все говорити, як з другом. У мами він був давно, до неї в квартиру заходити не хоче, там мало місця, є тварини, ще живе сім`я маминого брата. Його влаштовує проживання з татом, там має багато книжок, іграшок. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею150 СК України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що дитина [PERSON] з листопада 2018 року по даний час проживає з батьком, взаємовідносини батька і дитини доброзичливі, люб`ячі, вони ведуть активний спосіб життя, хлопчик добре проводить час з відповідачем, з яким добрі стосунки, дитина бажає проживати з батьком. Суд не може прийняти до уваги доводи позивача про те, що поведінка відповідача є неналежна, він агресивно себе поводить, зловживає спиртним, що негативно впливає на дитину, оскільки будь якими належними та допустимими доказами дані обставини не підтверджені і не доведені. Дитина [PERSON] тривалий час постійно проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] , тому зміна місця проживання дитини, його оточення та звичайного укладу життя може негативно вплинути на психіку дитини. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно положень ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини [PERSON] з позивачем позов задоволенню не підлягає, оскільки суду не доведено фактів, у тому числі передбачених нормою ч. 2 ст. 161 СК України, які б слугували підставою для передачі дитини [PERSON] позивачу. При цьому суд також враховує, що позивач працевлаштована, отримує заробітну плату, має житло, займається вихованням всіх своїх дітей, опікується ними, малолітні діти [PERSON] та [PERSON] постійно проживають з матір`ю, яка забезпечує синів необхідними побутовими умовами для їх навчання, розвитку. За викладених обставин позов слід задовольнити в частині визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] за адресою проживання матері дітей. Разом з тим, дитина сторін по справі [PERSON] , який проживає з батьком, любить обох батьків та має однакову потребу у кожному з них, тому суд враховує ту обставину, що мати дитини не позбавлена можливості та зобов`язана спілкуватися з сином, а батько дитини [PERSON] не повинен перешкоджати матері дитини [PERSON] у зустрічах із сином [PERSON] , приймати участь у вихованні, оздоровленні дитини, піклуванні про фізичний, духовний та моральний розвиток сина. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідач має трьох малолітніх дітей. При цьому діти [PERSON] та [PERSON] мешкають з матір`ю [PERSON] , на час розгляду справи домовленості між сторонами стосовно розміру аліментів не досягнуто, у зв`язку з чим виник спір. Обов`язки по утриманню дітей в однаковій мірі мають нести як матір, так і батько дітей. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Діти [PERSON] та [PERSON] перебувають на утриманні матері. За змістом положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідач перебуває у працездатному віці, з його пояснень, він працевлаштований, отже отримує дохід та має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання своїх дітей. Жодні данні про незадовільний стан здоров`я самого відповідача суду не надані. Також матеріали справи не містять будь яких обґрунтувань відповідачем свого незадовільного матеріального стану, що підтверджувалось би доказами. Відповідач не посилався на наявність інших непрацездатних членів сім`ї яких би він матеріально забезпечував. При розгляді справи судом не встановлено обставин передбачених п.п. 3-1), 3-2) ч. 1 ст. 182 СК України. За нормою ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. З огляду на те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення дітей, і позивачем заявлено до стягнення розмір аліментів у частці, яка становить Ѕ від доходу відповідача, при цьому старша дитина [PERSON] проживає з відповідачем, тому суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів слід задовольнити частково, а саме аліменти підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову - з 11.04.2019 року і до досягнення дитиною [PERSON] повноліття, потім по 1/6 частки від заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною [PERSON] повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Крім того, суд роз`яснює сторонам, що відповідно до положень ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В частині позовних вимог про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору відповідно положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». За нормою частини 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду даної категорії справи про стягнення аліментів судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2 305,20 грн. Інших судових витрат до стягнення учасниками справи не заявлялось. У зв`язку з частковим задоволенням позову з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в дохід держави у розмірі 1 536,80 грн. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial