Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), з урахуванням уточненої позовної заяви від 16.05.2017, про стягнення коштів у сумі 1310498 грн. 14 коп., а також про стягнення судових витрат у справі. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 05.03.2012 між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг 70000 євро на строк до 01.07.2012. Однак, відповідач свої зобовязання за договором позики по поверненню грошових коштів не виконав. У звязку з цим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав і просить суд стягнути з відповідача 1310498 грн. 14 коп., з яких: 189899 грн. 35 коп. три проценти річних та 1120598 грн. 79 коп. - проценти за договором позики. Також позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із суми судового збору у розмірі 6890 грн. 00 коп. У \~судове засідання позивач та його представник не зявились, при цьому 14.09.2017 представник позивача звернувся до суду з письмовою заявою, у якій уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу за відсутності позивача та його представника, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином; заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Згідно з ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке. 05.03.2012 між сторонами укладено договір позики (далі Договір позики), відповідно до умов якого позивач 05.03.2012 передав відповідачу в борг 70000 євро, а відповідач зобовязався повернути відповідачу суму позики (70000 євро) до 01.07.2012. Вказані обставини встановлені судовим рішенням від 06.03.2014 у цивільній справі № 480/2680/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 06.03.2014 у цивільній справі № 480/2680/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, що набрало законної сили, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики від 05.03.2012 в сумі 958497 грн. 47 коп. (яка станом на 10.02.2014 складається з основної суми боргу 810334 грн. 00 коп.; відсотків 109672 грн. 60 коп. ; 3% річних 38490 грн. 87 коп.), судовий збір 3562 грн. 80 коп., а всього 962060 грн. 27 коп. Відповідач свої зобовязання за Договором позики в частині повернення суми позики до цього часу не виконав. Невиконанням зобовязань за Договором позики в частині повернення суми позики у розмірі 70000 євро відповідач порушує умови Договору позики, права позивача, та вимоги ст. 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Також, згідно з положеннями ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Частинами 1 та 3 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з положеннями статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ Про зовнішньоекономічну діяльність, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. З огляду на викладене вище сума, що підлягає сплаті відповідачем за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, що складає 1941548 грн. 00 коп. (70000 х 27,7364). Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача проценти від суми позики, розмір яких визначений на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 11.02.2014 по 15.05.2017, що за розрахунком позивача складає 1120598 грн. 79 коп. При цьому, за розрахунком суду розмір процентів за вказаний позивачем період складає 1120645 грн. 51 коп. Але, відповідно до положень ст. 11 ЦПК України, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню лише в межах заявлених позивачем вимог, у сумі 1120598 грн. 79 коп. Також позивач просить суд стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період з 11.02.2014 по 15.05.2017, що за розрахунком позивача складає 189899 грн. 35 коп., який є вірним, і вказана сума також підлягає стягненню з відповідача. Отже, позовні вимоги ґрунтуються на договорі сторін, відповідачем не заперечені і не спростовані, а відтак є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 6890 грн. 00 коп., сплачений позивачем за квитанцією № 545 від 12.12.2016.

Outcome: approved