Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання за відповідачем право власності на квартиру [ADDRESS]; стягнення з відповідача на користь позивача 96000грн. компенсації вартості ? частини прав власності на вказану квартиру; залишення боргових зобов'язань по кредиту за відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі, між відповідачем та третьою особою ПАТ «КБ «Правекс-Банк» укладено кредитний договір № 936-006/07р. з метою купівлі квартири [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2013р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Відповідно до положень ЦК України вищевказана квартира є спільною сумісною власністю. Під час купівлі-продажу квартири відповідачем було сплачено 126250. При цьому половина від вказаної суми була сплачена позивачем . Отже позивачу належить ? частина грошових коштів сплачених за квартиру. Позивач зазначає, що придбана квартира є однокімнатною, а тому виділ ? частини у натурі є неможливим. Тому позивач бажає отримати компенсацію вартості своєї частки. вартість придбаної квартири становить 404000грн. За час шлюбу позивачем було сплачено в рахунок погашення кредиту за квартиру 32875грн. Таким чином, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача 96000грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. З метою врегулювання спору у судовому засіданні сторонами подано мирову угоду. Перевіряючи, умови мирової угоди, ухвалою суду відмовлено у визнанні мирової угоди та продовжено розгляд справи. Представник третьої особи у судове засіданні не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, через канцелярію суду направив лист у якому не заперечував проти задоволення позовних вимог, а розгляд справи просив проводити за його відсутність. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи 24.01.2004 р. між позивачем та відповідачем укладено шлюб. 21.05.2013р. рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 28 листопада 200 року між відповідачем та третьою особою укладено договір кредиту № 936-006/07Р згідно з яким банк надає кредит в національній валюті на загальну суму 277750грн. для споживчих цілей до 28.11.2027р. зі сплатою 14,49% річних. 28 листопада 2007 року між відповідачем та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким відповідач придбала у власність квартиру [ADDRESS] за 404000грн. Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі недосягнення згоди про спосіб і умови виділу в натурі частки із спільного майна учасник спільної часткової власності вправі звернутися з відповідним позовом до суду. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. N 7, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири (п. 6). При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем, не надано суду належних та допустимих доказів які б підтверджували, обґрунтування розміру вартості ? частини квартири в сумі 96000грн, яку просить стягнути з відповідача на свою користь, а також доказів внесення зазначеної суми на депозитний рахунок суду. Крім цього, позивачем належним чином не обґрунтовано позовні вимоги в частині залишення боргових зобов'язань за кредитним договором за відповідачем. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed