Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

\~ [PERSON] (далі-позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі-відповідач) про повернення суми боргу за розпискою. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 31 травня 2019 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 74550 грн., що еквівалентно 3000 доларів США та грошові кошти в сумі 45900 грн., з датою повернення до 15 жовтня 2019 року, що підтверджується розпискою від 31 травня 2019 року. Станом на 05 лютого 2020 відповідач добровільно не виконав зобов`язання, грошові кошти не повернув. Позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. [PERSON] просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 31.05.2019 в сумі 74550 грн., 3% річних у розмірі 691 грн. 79 коп., заборгованість за розпискою від 31.05.2019 в сумі 45900 грн., 3% річних у розмірі 425 грн.93 коп., витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. та судовий збір в сумі 1265,68 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надала заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судові засідання 25.03.2020, 13.04.2020, 05.05.2020 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв та клопотань не надав. Відзив на позов до суду відповідач також не надавав. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 31 травня 2019 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000 доларів США та грошові кошти в сумі 45900 грн., які зобов`язався повернути до 15 жовтня 2019 року. Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується розпискою від 31 травня 2019 року.. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У судовому засіданні встановлено, що відповідач у встановлений договором позики строк до 15 жовтня 2019 року, зобов`язання не виконав, кошти за позикою не повернув. 05.11.2019, позивачем була надіслана вимога про повернення суми боргу за розпискою від 31.05.2019 у розмірі 3004 долари США 93 центи та суми боргу у розмірі 45975,45 грн., яка отримана відповідачем 12.11.2019, однак залишена без задоволення. Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99\~Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524\~ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533\~ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625\~ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Так, 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення (з 16 жовтня 2019 року по 05 травня 2020 року), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц. Як вбачається із копії розписки від 31.05.2019, відповідач отримав від позивача 3000 доларів США. В розписці не встановлено іншого порядку повернення та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 3000 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Крім цього, обрахування 3 % річних здійснюється наступним чином: 3000 доларів США х 202 дня х 3: 100: 365 = 49,81 доларів США. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість за розпискою від 31.05.2019 в сумі 3000 доларів США та три відсотки річних в сумі 49,81 доларів США. Крім того, як вбачається із копії розписки від 31.05.2019, відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 45900 грн., які також підлягають стягненню на користь позивача. Крім цього, обрахування 3 % річних здійснюється наступним чином: 45900 грн. х 202 х 3 : 100: 365 = 762,06 грн. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість за розпискою від 31.05.2019 в сумі 45900 грн. та три відсотки річних в сумі 762,06 грн. Отже, позов підлягає задоволенню повністю. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до частини першої статті 141\~Цивільного процесуального\~кодексу України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1266 грн. 00 коп. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.\~Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Зазначене узгоджується з правовими висновками, зазначеними у Постанові Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 по справі № 751/3840/15-ц, Постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 15.05.2019 №308/15007/15-ц. Проте, позивачем до суду не надано будь-яких доказів, що підтверджують розмір понесених витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Враховуючи викладене, суд вважає, що у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн., слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved