Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

[PERSON] 11.10.2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 20.07.2017 року, в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з грудня 2007 року проживав однією сімєю з [PERSON] до дня його смерті, а саме до 03.11.2013 року. 03.11.2013 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 44/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Докучаєва, буд. 36. Позивач організував похорон [PERSON], надавав йому матеріальну допомогу та підтримку. Позивач просив\~суд встановити\~факт постійного\~проживання [PERSON]\~однією сімєю із [PERSON] з грудня 2007 року по день смерті [PERSON] 03.11.2013 року. У судовому засіданні 07.02.2018 року [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи. Ухвалою від 23.04.2018 року заборонено приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого 03.11.2013 року, у спадковій справі № 19/2015, що зареєстрована у спадковому реєстрі за № 58446970, заведеній 30.12.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] стосовного майна померлого [PERSON], який помер 03.11.2013 року. Ухвалою від 04.10.2018 року [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради позов не визнав та просив ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] письмово просив розглядати справу без його участі. Третя особа [PERSON] письмово просив розглядати справу за його відсутності, в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] письмово просила в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 03.11.2013 року помер [PERSON] (а.с. 5 том 1). Після його смерті відкрилась спадщина на 44/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Докучаєва, буд. 36. [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO] з 25.01.2007 року по день смерті, тобто до 03.11.2015 року (а.с. 114 том 1). 30.12.2015 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 81 том 1). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] від 30.12.2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] (а.с. 88 том 1). Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 21 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику в справах про спадкування» зазначено, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. Всупереч зазначеного, як вбачається з паспорту громадянина України серії АК № 766186, виданого Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] з 24.02.1994 року по теперішній час (а.с. 3 том 1). В той же час, у довідці квартального комітету Ленінського району м. Дніпропетровська від 17.12.2015 року зазначено, що спадкодавець [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO] з 25.01.2007 року по день смерті, тобто до 03.11.2015 року (а.с. 114 том 1). Аналізуючи показання свідків [PERSON] та [PERSON] у їх сукупності, суд приходить до висновку, що свідки не змогли підтвердити суду, що позивач постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, їх пояснення зводились до того, що в них були дружні, сусідські відносини та позивач надавав [PERSON] допомогу. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що належних доказів постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини [PERSON] не надав, у звязку з чим суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином,

Outcome: dismissed