Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначають, що вони є співласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. За вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . З 2016 року він фактично вибув з місця реєстрації у невідомому напрямку. 16 травня 2018 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] . Враховуючи припинення між ними родинних відносин, відповідач наміру та бажання виселитися з квартири не виявляє, особистих речей у квартирі не має, участі в утриманні квартири не приймає. Реєстрація відповідача у квартирі, створює їм перешкоди вільно володіти та користуватися нею. Просять суд визнати [PERSON] , [INFO] , втратившим право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . У судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали заяви, про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримують у повному обсязі, не заперечують проти постановлення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сторінці Першотравенського міського суду Дніпропетровської області Офіційного веб-порталу «Судова влада України». Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року було розірвано шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачкою [PERSON] . Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 03 вересня 2007 року Першотравенським міським житлово-комунальним підприємством підтверджується, що квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 січня 2008 року №17393463, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки №11552 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 29 липня 2019 року головним спеціалістом з міграційної роботи [PERSON] , у спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту №300, виданого 18 квітня 2019 року, ПП «Комунальщик-2», [PERSON] , [INFO] , зареєстрований але не проживає у квартирі [ADDRESS] , з 2008 року по теперішній час. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст.ст. 4, 19 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач по справі [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки [PERSON] (шлюб розірвано відповідно до заочного рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року) та колишнім зятем позивачів [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований у спірній квартирі але не проживає в ній з 2008 року, відсутній без поважної причини в зазначеній квартирі понад один рік, не виявляє наміру та бажання вселитися у спірну квартиру, тому суд вважає, що [PERSON] необхідно позбавити права користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved