Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

[PERSON] 11 березня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2021 року у задоволенні клопотання про витребування доказів [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2021 року позивачеві у задоволенні клопотання про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2021 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму позові посилався на те, що 10 листопада 2005 року між [PERSON] і АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого позивач отримав у кредит грошові кошти у розмірі 4 900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 48 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення, який відповідає строку дії картки. 12 березня 2014 року між позивачем і банком було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, відповідно до умов якої [PERSON] отримав кредит на платіжну картку у розмірі 30 448 гривень 81 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку. У самій генеральній угоді не вказані конкретні строки щомісячної сплати кредиту, зазначено, що у період з 01 по 25 число кожного місяця позичальник сплачує банку кошти у розмірі 1 523 гривень 66 коп., яка складається із заборгованості за кредитом, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Також зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах і правилах, а відсоткова ставка може змінюватися, залежно від зміни облікової ставки НБУ, чи інших випадках, відповідно до Умов та правил. Укладена сторонами спірна угода не містить підтверджень, в якій саме редакції діяли Умови і правила. Позивач вважає, що сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципам сумлінності, що мають наслідком істотного дисбалансу договірних відносин та погіршення становища споживача, а тому існують підстави для визнання даного договору недійсним. Тому позивач просив суд визнати генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту про реструктуризацію заборгованості від 12 березня 2014 року, укладену між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , недійсною з моменту укладення. Представник позивача у своїй заяві до суду просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» у своєму відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що 12 березня 2014 року між [PERSON] і АТ КБ «ПриватБанк» було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Жодних зауважень та застережень від позивача на час укладення генеральної угоди та підписання договору не було. Позивач своїм правом на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення не скористався, жодної заяви до банку не надходило. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12 березня 2014 року відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у відкритті касаційного провадження [PERSON] відмовлено. Крім цього, позивачем пропущений трирічний строк позовної давності. Підписуючи спірну генеральну угоду від 12 березня 2014 року, [PERSON] засвідчив факт ознайомлення з умовами кредитного договору та надав згоду на отримання послуги на визначених умовах. Таким чином, підстави для визнання договору недійсним відсутні. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та застосувати строк позовної давності. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 12 березня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено генеральну угоду по реструктуризації боргу по кредитному договору № SAMDN20000004512910 від 10 листопада 2005 року (а.с. 5), відповідно до умов якої розмір заборгованості по кредитному договору складає 32 458 гривень 01 коп. зі строком повернення 31 березня 2016 року. Згідно з п. 2.1 генеральної угоди від 12 березня 2014 року банк надає позивачеві строковий кредит у розмірі 30 448 гривень 81 коп. на строк 24 місяці з 12 березня 2014 року по 31 березня 2016 року, а позичальник сплачує відсотки за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості, щомісячний платіж становить 1 523 гривні 66 коп. Також генеральною угодою від 12 березня 2014 року встановлено, що позичальник у разі порушення зобов`язань з повернення кредитних коштів сплачує банкові штраф у розмірі 8 117 гривень 65 коп. Разом з тим, п. 2.1 генеральною угодою від 12 березня 2014 року визначено графік платежів з 01 по 25 число кожного місяця, де вказано, що сума кредиту становить 30 448 гривень 81 коп., а нарахований відсоток становить 1,5% щомісячно на суму залишку заборгованості. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання генеральної угоди від 12 квітня 2014 року недійсною відмовлено. Правовідносини, що виникли між сторонами урегульовано ЗУ «Про споживче кредитування», ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил). Проте, згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Отже, позичальник був ознайомлений із умовами кредитування у банку, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору. Таким чином, при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови, кредитний договір був підписаний позичальником без зауважень і заперечень, що позичальник підтвердив своїм підписом; не оскаржував й не порушував питання про розірвання кредитного договору, а отже, не вважав його умови несправедливими. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. За таких обставин, відповідачем під час укладення оспорюваного кредитного договору дотримано положень цивільного законодавства. Крім того, сторони, укладаючи вказаний договір, досягли згоди щодо його істотних умов. Відповідно до положень ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частинами 1, 3 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позичальником не оспорюється отримання ним кредитних коштів у розмірі 30 448 гривень 81 коп., позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а у діях відповідача не вбачається порушення ним прав та законних інтересів позивача або ж вчинення недобросовісних дій, які погіршують становище [PERSON] . Сама генеральна угода, копію якої було надано позивачем до позовної заяви, містить усі істотні умови договору, зокрема строк дії договору, розмір наданого кредиту, розмір відсотків, що підлягають сплаті за користування кредитними коштами, строки платежів. Отже, за таких обставин вбачається, що [PERSON] при укладенні спірного кредитного договору діяв свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняв рішення про вибір кредитної установи та вступив із нею в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови, а тому підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, не встановлено. При цьому у справі відсутні докази того, що АТ КБ «ПриватБанк» включив до кредитного договору несправедливі умови, сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, обставини, зазначені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, тому суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог, тому у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до положень ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У даному випадку відповідач подав суду письмову заяву про застосування позовної давності. Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом даної норми матеріального закону початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається із копії генеральної угоди від 12 березня 2014 року, строк дії становить по 31 березня 2016 року, а з позовом позивач звернувся до суду лише 11 березня 2021 року, тобто, з пропуском встановленого чинним ЦК України строку, але судом позовна давність як підстава для відмови позивачеві у задоволенні позовних вимог при розгляді цієї справи не застосовується, оскільки позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено по суті. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач при зверненні з позовом до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», враховуючи, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed