Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 31 жовтня 2014 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсними договорів оренди квартири та стягнення збитків, грошових коштів і витрат, позовні вимоги збільшувалися та уточнювалися. 15 вересня 2020 року [PERSON] подано заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2020 року позов в частині вимог про визнання недійсними договорів оренди квартири від 02 березня 2007 року укладеного між [PERSON] і [PERSON] , від 02 березня 2007 року, від 05 травня 2010 року і від 02 січня 2011 року укладених між [PERSON] і громадянином Туреччини [PERSON] залишено без розгляду. [PERSON] в своєму позові, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, а її представник в судовому засіданні посилалися на наступне. [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний предмет нерухомості був наданий [PERSON] своєму батькові [PERSON] для постійного проживання. [INFO] батько [PERSON] - [PERSON] помер, після його смерті, позивач приїхав до вказаної квартири і з`ясував, що дана квартира здається [PERSON] в оренду на протязі тривалого часу, а померлий в даній квартирі весь цей час не мешкав. На звернення [PERSON] 16 листопада 2013 року Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м.\~Дніпропетровська головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області за № 15092/10/174/-15 надала відповідь, згідно якої [PERSON] надавала в оренду вказану квартиру. Враховуючи те, що [PERSON] є єдиним законним власником майна, жодних грошових коштів від підприємницької діяльності, яку проводила [PERSON] від оренди вказаної квартири не отримувала, [PERSON] змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. На думку позивача, неправомірними діями [PERSON] , [PERSON] спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди, так як [PERSON] є фізичною особою підприємцем та мала реальну можливість здавати цю квартиру в оренду та отримувати прибуток. [PERSON] вважає вказані дії [PERSON] неправомірними, оскільки порушує її права на володіння, користування та розпорядження належною їй квартирою, а тому позивачеві спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 961\~529 грн. 80 коп. і саме цю суму просить стягнути з [PERSON] , звернулася з цим питанням до відповідача про відшкодування цих збитків, але отримала відмову, чим порушено її права, в добровільному порядку спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдані матеріальні збитки та просили стягнути з відповідача вказані кошти, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали наданий ними відзив на позов, вказавши, що [PERSON] придбав квартиру у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року, але [PERSON] від нотаріального посвідчення відмовилась, тому [PERSON] звернувся до постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» за захистом свого порушеного права. Рішенням постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 14 травня 2007\~року по справі № 1405/07, визнано дійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . З огляду на зазначене рішення, [PERSON] вважав себе належним власником квартири, а тому на думку [PERSON] , вона на законних підставах отримала в оренду квартиру та в подальшому передала в суборенду [PERSON] . [PERSON] також, вважає, що сума упущеної вигоди необґрунтована, так як [PERSON] не взяла до уваги витрати пов`язані з утриманням квартири, проведення ремонту, встановлення сантехніки, облаштування меблями, побутовими приладдями, сплати орендних та комунальних платежів та не є доходом в розумінні ст. 22 ЦК України. Отже, позовні вимоги не доведені і безпідставні, тому просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Правом надання відзиву на позов не скористався. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 квітня 2005 року, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, позивач - [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] (том 1 а.с. 7). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 180968056) від 13 вересня 2019 року, право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] 08 квітня 2005 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (том 1 а.с. 179-181). З вказаної Інформаційної довідки також, вбачається, що 24 грудня 2014 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] своєму синові [PERSON] . Позовна заява стосується правовідносин, які виникли між [PERSON] та [PERSON] в період з 2007 року по 2013 рік. В цей період, [PERSON] була власником квартири та в цей період [PERSON] було порушено права [PERSON] , а тому - порушене право підлягає захисту в судовому порядку, незалежно від заперечень [PERSON] , що на даний момент [PERSON] не є власником квартири. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 317 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 3 ст. 41 Конституції України, ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. З аналізу вказаних норм вбачається, що тільки власник майна наділений правом розпоряджатись своїм майном, зокрема передавати в оренду. Суду надано докази того, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем: Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії В00 № 329154 від 24 січня 2002 року; Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серії ААБ № 959948 від 12 січня 2012 року; Свідоцтвом про сплату єдиного податку Серії Г № 396379 від 30 грудня 2005 року; Свідоцтво про сплату єдиного податку Серії И № 046012 від 16 грудня 2010 року; Свідоцтво про сплату єдиного податку Серії Б № 612014 від 18 травня 2012 року; Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З вказаних документів вбачається, що [PERSON] з 24 січня 2002 року по теперішній час, здійснює підприємницьку діяльність, як фізична особа-підприємець з видом діяльності код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний). З огляду на те, що [PERSON] проживає за містом та здійснює підприємницьку діяльність по наданню в оренду нерухомого майна, суд приходить до висновку, що [PERSON] мала реальну можливість здавати квартиру в оренду та одержувати прибуток. Враховуючи те, що [PERSON] є єдиним законним власником майна, жодних грошових коштів від підприємницької діяльності, яку проводила [PERSON] від оренди вказаної квартири не отримувала, [PERSON] змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. На думку позивача, неправомірними діями [PERSON] , [PERSON] спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди, так як [PERSON] є фізичною особою підприємцем та мала реальну можливість здавати цю квартиру в оренду та отримувати прибуток. Звернення до відповідача ні до чого не призвело, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом та не заперечується [PERSON] , [PERSON] не проживала в спірній квартирі бо фактично мешкала за межами міста, а тому цю квартиру було надано своєму батькові [PERSON] для постійного особистого мешкання. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22 жовтня 2013\~року, Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 08 жовтня 1982 року та Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 08 листопада 1997 року (том 1 а.с.\~25-27). [INFO] батько позивача - [PERSON] помер. В судовому засіданні встановлено із пояснень сторін та доведено документальними доказами, що [PERSON] без відома власника вказаної квартири ( [PERSON] ) здавала в оренду квартиру стороннім особам на протязі тривалого часу, а померлий [PERSON] , в даній квартирі весь цей час не мешкав. На звернення [PERSON] 16 листопада 2013 року Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м.\~Дніпропетровська головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області надала лист за № 15092/10/174/-15. З цього листа вбачається, що: СГ-фізична особа [PERSON] надавав в оренду приміщення за адресою: [ADDRESS] в період з 15 лютого 2007 року по 31 грудня 2010 року; згідно наданого договору оренди квартири від 02 березня 2007 року орендарем являється [PERSON] . Розмір орендної плати становить 300 УГО на місяць. Строк дії договору 12 місяців (до 02 березня 2008 року); зазначене приміщення за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] надавала в оренду [PERSON] (гр. Турції) згідно наданих договорів оренди квартири від 02 березня 2007 року та від 05 травня 2010 року. Відповідно до договору оренди квартири від 02 березня 2007 року, розмір орендної плати становить 1800 УГО на місяць та строк дії договору 12 місяців (до 02 березня 2008 року). Відповідно до договору оренди квартири від 05 травня 2010 року, розмір орендної плати становить 13750 грн. на місяць та строк дії договору 12 місяців (до 05 травня 2011\~року). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч. 1-3\~ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил\~статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. За змістом ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Суд приходить до висновку, про доведення позивачем обставин про наявність в діях [PERSON] фактично складу цивільного правопорушення: поведінка [PERSON] протиправна, так як [PERSON] не уповноважувала ні [PERSON] , ні [PERSON] на передачу квартири в оренду; [PERSON] спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди, яку б вона отримала в результаті підприємницької діяльності по передачі в оренду квартири; наслідки у вигляді упущеної вигоди перебувають в причинному зв`язку з наведеною протиправною поведінкою [PERSON] ; достеменно знаючи, що [PERSON] та [PERSON] , не були власниками квартири, остання умисно уклала договір оренди з [PERSON] та в подальшому, уклала відповідні договори суборенди з [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] передавала в оренду квартиру без відповідної правової підстави, що в свою чергу позбавило [PERSON] можливості одержати дохід у вигляді орендної плати за квартиру, який [PERSON] могла реально отримати, якби її право не було порушено [PERSON] . Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 672/778/16-ц, від 22 березня 2017 року у справі № 908/312/16 та постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16. Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується [PERSON] , 02 березня 2007 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір оренди квартири строком на 12 місяців, до 02 березня 2008 року. В свою чергу [PERSON] передавала квартиру в суборенду за двома договорами оренди квартири від 02 березня 2007 року та від 05 травня 2010 року. Строк дії цих договорів 12 місяців. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. За договором оренди квартири від 02 березня 2007 року, розмір орендної плати складає 1\~800\~доларів США на місяць. За цим договором, [PERSON] отримала дохід в розмірі 21\~600 доларів США (12\~місяців х 1\~800 доларів США), що еквівалентно 612880 грн. 56 коп. за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення (28.3741 грн. за 1 долар США). За договором оренди квартири від 05 травня 2010 року, розмір орендної плати складає 13\~750 грн. на місяць. За цим договором, [PERSON] отримала дохід в розмірі 165\~000 грн. (12 місяців х 13\~750 грн.). Передаючи в оренду без згоди позивача належну йому квартиру, [PERSON] без відповідної правової підстави отримала дохід в розмірі 777880 грн. 56 коп. (612880 грн. 56 коп. + 165000 грн.), який є упущеною вигодою для [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] упущеної вигоди, підлягають частковому задоволенню в розмірі 777880 грн. 56 коп. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в стягнені збитків, які остання вважає їй спричинені, шляхом надання в оренду квартири за договором від 02 лютого 2011\~року, так як позивачем не доведено укладення цього договору, факту передачі в оренду квартири та отримання відповідного доходу [PERSON] за цим договором. Суд не приймає до уваги доводи [PERSON] , що [PERSON] вважав себе власником квартири на підставі рішення постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 14 травня 2007 року по справі № 1405/07, з огляду на наступне. Згідно з положеннями ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Натомість, третейські суди приймають рішення тільки від свого імені, які є обов`язковими лише для сторін спорів (ст. 4, 45, 46 Закону України «Про третейські суди» (в редакції, яка діяла на дату ухвалення третейського рішення та на дату розгляду даної справи). Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі №\~1-рп/2008 третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення\~не є актами правосуддя,\~а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції. Враховуючи зазначене, рішення третейського суду та обставини, які в ньому встановлені не є обставинами, які не підлягають доказуванню в розумінні ст. 82 ЦПК України та не можуть враховуватись судом при розгляді даної справи. Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про третейські суди» (в редакції, яка діяла на дату ухвалення третейського рішення) виконання рішення третейського суду якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документа. Сторонами не надано в матеріали справи, доказів виконання рішення третейського суду, зокрема звернення [PERSON] до компетентного суду для отримання виконавчого листа або доказів отримання такого виконавчого листа. Згідно зі ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Матеріали справи не містять доказів державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] , а тому він і не набув право власності на квартиру та не мав права передавати її в оренду без згоди [PERSON] . Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14, від 11 вересня 2018 року у справі № 918/1377/16, від 22 травня 2018 року у справі №912/1779/17. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як зазначають сторони, між ними тривалий час розглядаються спори, в яких судами надавалась оцінка рішенню третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 14 травня 2007\~року по справі № 1405/07, а саме в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2014 року по справі № 201/615/13, в рішенні Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська від 03 лютого 2016 року по справі № 201/2817/14 та в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року по справі № 201/2817/14. Суд приймає до уваги вказані рішення, якими суди встановили обставини, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи. Зокрема, судами встановлено, що право власності за рішенням третейського суду за [PERSON] в установленому законом порядку зареєстровано не було, а тому - [PERSON] не отримав речові права (право власності) на квартиру [ADDRESS] та не став її власником. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження права власності [PERSON] на квартиру та як наслідок, ні [PERSON] , ні [PERSON] не мали права передавати квартиру в оренду. Суд також, не приймає до уваги доводи [PERSON] , що останньою понесені витрати на утримання квартири, проведення в ній ремонту, облатування меблями та сплату комунальних послуг, з огляду на те що на підтвердження вказаних обставин [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12 липня 1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11 липня 2006 року і «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією. У відповідності до практики ЄСПЛ, необхідно оцінювати докази

Outcome: partial