Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

[PERSON] 03 квітня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що наказом від 16 березня 2009 року № 16-03/03-1 на підставі протоколу загальних зборів акціонерів ЗАТ СК «Інгосстрах» від 16 березня 2009 року [PERSON] було призначено Головою правління ЗАТ СК «Інгосстрах». На підставі наказу № 29-04/03-01 від 29 квітня 2016 року [PERSON] 29 квітня 2016 року був звільнений з посади Голови правління ПРАТ «СК «Інгосстрах» згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Внаслідок не виплати відповідачем на користь позивача сум вихідної допомоги при звільненні, 03 червня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за затримку розрахунку та перемінної частини (бонусу) заробітної плати, загальна сума позовних вимог складала 12 513 058.78 грн., з яких: 283 499.40 грн вихідної допомоги, 613 149.93 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку, 11 616 409.45 грн. перемінної частини (бонусу) заробітної плати. Відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» звернулося до [PERSON] із зустрічним позовом про стягнення збитків. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] , обіймаючи посаду виконуючого обов`язки Голови Правління Товариства нараховував та виплачував собі премії в порушення встановленого законодавством та Статутом Товариства порядку ПРАТ СК «Інгосстрах» спричинено майнову шкоду, яка полягає у прямих збитках Товариства, які складаються з витрат товариства зайво (надмірно) виплаченої заробітної плати і з витрат на сплату Товариством страхових внесків. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц позов [PERSON] до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримання розрахунку і перемінної частини (бонусів) заробітної плати задоволено частково: стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 90750 грн. 21 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 151250 грн. 35 коп. В задоволенні іншої частини позову [PERSON] до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримання розрахунку і перемінної частини (бонусів) заробітної плати відмовлено; зустрічний позов ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» до [PERSON] про стягнення збитків задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» в рахунок відшкодування збитків 1 884 864.22 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року по № 201/8287/16-ц апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц задоволено частково: за первісним позовом стягнуто з ПрАТ СК «Інгосстрах» на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 272 950 грн. 61 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 301 080 грн. 79 коп., в задоволенні зустрічного позову ПрАТ СК «Інгосстрах» про стягнення збитків - відмовлено. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду було постановлено ухвалу від 27 лютого 2019 року, якою, окрім відкриття касаційного провадження у справі № 201/8287/16-ц, було частково задоволено клопотання ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про зупинення виконання судового рішення апеляційної інстанції: постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року було зупинено до закінчення касаційного провадження, окрім в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за один місяць - тобто, з 27 лютого 2019 року постанова Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року була зупинена в частині набрання нею чинності, і перестала бути обов`язковою до виконання, окрім в частині стягнення суми одного середньомісячного заробітку. 08 квітня 2019 року, в межах виконавчого провадження № 58581633 державним виконавцем на підставі ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. від 27 лютого 2019 року з боржника на користь стягувача було стягнуто грошові кошти в сумі 45491.76 грн., які 16 квітня 2019 року були перераховані на картковий рахунок позивача, що підтверджується наданою позивачем банківською випискою по надходженням по його картці [NUMBER] за період з 15 квітня 2019 року по 01 травня 2019 року. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року по справі № 201/8287/16-ц скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року, постанову апеляційної інстанції залишено в силі лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПрАТ СК «Інгосстрах» за зустрічним позовом, щодо яких не було видано виконавчий документ. На виконання судового рішення суду касаційної інстанції у справі № 201/8287/16-ц 07 листопада 2019 року з рахунку боржника - ПрАТ «СК «Інгосстрах» № [NUMBER] ([NUMBER]), відкритому у валюті UAH (українська гривня) в АТ КБ «ПриватБанк», на підставі платіжного доручення № J1107TOK0D від 07 листопада 2019 року у виконавчому провадженні № 60319824 на казначейський рахунок Соборного ВДВС м. Дніпра на користь позивача, як стягувача у виконавчому провадженні було стягнуто суму вихідної допомоги у розмірі 90750 грн. 21 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 151250 грн. 35 коп.. Після закінчення розгляду спору з приводу розміру сум вихідної допомоги, належної до сплати позивачу при звільненні - на підставі постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 201/8287/16-ц на користь позивача в порядку примусового виконання судових рішень Соборним ВДВС м. Дніпра було перераховано залишок присудженої суми вихідної допомоги і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у загальному розмірі 196508.80 грн., що підтверджується наданою позивачем випискою по надходженням по його картці [NUMBER] за період з 27 листопада 2019 року по 01 грудня 2019 року. Як встановлено судом, підставою для звернення позивача з новим позовом 03 квітня 2019 року у цій справі, яка розглядається - є та обставина, що після набрання чинності постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у першій справі № 201/8287/16-ц відповідач відмовився виконувати відповідне судове рішення. У первісній редакції позову позивач вказує на період затримки розрахунку при звільненні, який складає 696 робочих днів, з моменту звільнення по день набрання законної сили рішенням апеляційного суду (з 30 квітня 2016 року по 13 лютого 2019 року) за вирахуванням терміну 10 місяців за який судом вже було присуджено суму середнього заробітку у попередній справі № 201/8287/16-ц. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за цим позовом за розрахунком позивача склав 1 228 497.53 грн. (2 197.67грн. х (696 днів - 137 днів) = 1 228 497.53 грн., де: 2 197.67 грн. - середньоденна заробітна плата; 696 днів - період затримки розрахунку; 137 днів - період затримки розрахунку, за який постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 201/8287/16-ц вже нараховано до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). У своїй уточненій позовній заяві в редакції від 16 грудня 2019 року у справі, що розглядається (№ 201/3959/19) позивач ставить під сумнів законність та обґрунтованість постанови касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 11 вересня 2019 року у першій справі № 201/8287/16-ц (касаційне провадження № 61-3477св19) в частині перевірки правильності і повноти розрахунку сум вихідної допомоги і сум середнього заробітку. Відповідач також критично ставиться до висновків касаційного цивільного суду в частині підтвердження факту відсутності у позивача повноважень щодо нарахування і виплати самому собі сум додаткової заробітної плати у вигляді премій. Розрахунок уточнених позовних вимог в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що не врахований судовими рішеннями, здійснено позивачем за 717 робочих днів, за період з 01 березня 2017 року по 15 січня 2020 року (за вирахуванням 10 місяців, за період з 30 квітня 2016 року по 28 лютого 2017 року, за який судовими рішеннями у справі № 201/8287/16-ц вже вирішено відповідний спір), внаслідок підрахунків позивача уточнений розмір середнього заробітку склав 1 575 729.39 грн. Під час підготовчого засідання стороною позивача, в обгрунтування позовних вимог також надані додаткові докази - довідку з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків по [PERSON] , довідки відповідача про виплачену позивачу заробітну плату за період 2009 -2016 р.р., копію ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року у справі № 201/8287/16-ц. Також, судом при розгляді цієї справи, на підставі клопотання позивача вивчені і враховані окремі матеріали іншої цивільної справи № 201/8287/16-ц . Позивач зі всіма цими питаннями і розрахунком звернувся до відповідача з питанням вказаних виплат, але відповіді не було, що також, на його думку, не законно. Виник спір і позивач стягнути зазначені в його позові суми, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача ПрАТ СК «Інгосстрах» в судове засідання в визначений судом час не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнали, вказавши на те, що дійсно позивач працював у них і був звільнений в передбаченому законом порядку за угодою сторін, але з урахуванням судових спорів і часткового добровільного погашення сум не вчасний частковий розрахунок проведено не з їх вини. Вважають позовні вимоги безпідставними, просили справу розглянути за наявними матеріалами по закону, відмовити в задоволенні позову і засідання провести без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача згідно ст. 223 ЦПУ України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, з`ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно наказом від 16 березня 2009 року № 16-03/03-1 на підставі протоколу загальних зборів акціонерів ЗАТ СК «Інгосстрах» від 16 березня 2009 року [PERSON] було призначено Головою правління ЗАТ СК «Інгосстрах». На підставі наказу № 29-04/03-01 від 29 квітня 2016 року [PERSON] 29 квітня 2016 року був звільнений з посади Голови правління ПРАТ «СК «Інгосстрах» згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Внаслідок не виплати відповідачем на користь позивача сум вихідної допомоги при звільненні, 03 червня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за затримку розрахунку та перемінної частини (бонусу) заробітної плати, ПрАТ СК «Інгосстрах» звернулося до [PERSON] із зустрічним позовом про стягнення збитків. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц позов [PERSON] до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримання розрахунку і перемінної частини (бонусів) заробітної плати задоволено частково, зустрічний позов ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» до [PERSON] про стягнення збитків задоволено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц задоволено частково: за первісним позовом стягнуто з ПрАТ СК «Інгосстрах» на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 272 950 грн. 61 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 301 080 грн. 79 коп., в задоволенні зустрічного позову ПрАТ СК «Інгосстрах» про стягнення збитків - відмовлено. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду було постановлено ухвалу від 27 лютого 2019 року, якою, окрім відкриття касаційного провадження у справі № 201/8287/16-ц, було частково задоволено клопотання ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про зупинення виконання судового рішення апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження, окрім стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за один місяць; 08 квітня 2019 року, в межах виконавчого провадження № 58581633 державним виконавцем на підставі ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. від 27 лютого 2019 року з боржника на користь стягувача було стягнуто грошові кошти в сумі 45491.76 грн., які 16 квітня 2019 року були перераховані на картковий рахунок позивача, що підтверджується наданою позивачем банківською випискою по надходженням по його картці [NUMBER] за період з 15 квітня 2019 року по 01 травня 2019 року. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року по справі № 201/8287/16-ц скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року, постанову апеляційної інстанції залишено в силі лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПрАТ СК «Інгосстрах» за зустрічним позовом, щодо яких не було видано виконавчий документ. На виконання судового рішення суду касаційної інстанції у справі № 201/8287/16-ц 07 листопада 2019 року з рахунку боржника - ПрАТ «СК «Інгосстрах» № [NUMBER] ([NUMBER]), відкритому у валюті UAH (українська гривня) в АТ КБ «ПриватБанк», на підставі платіжного доручення № J1107TOK0D від 07 листопада 2019 року у виконавчому провадженні № 60319824 на казначейський рахунок Соборного ВДВС м. Дніпра на користь позивача, як стягувача у виконавчому провадженні було стягнуто суму вихідної допомоги у розмірі 90750 грн. 21 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 151250 грн. 35 коп.. Після закінчення розгляду спору з приводу розміру сум вихідної допомоги, належної до сплати позивачу при звільненні - на підставі постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 201/8287/16-ц на користь позивача в порядку примусового виконання судових рішень Соборним ВДВС м. Дніпра було перераховано залишок присудженої суми вихідної допомоги і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у загальному розмірі 196508.80 грн., що підтверджується наданою позивачем випискою по надходженням по його картці [NUMBER] за період з 27 листопада 2019 року по 01 грудня 2019 року. Позивач вважає, що після набрання чинності постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у першій справі № 201/8287/16-ц відповідач відмовився виконувати відповідне судове рішення. У первісній редакції позову позивач вказує на період затримки розрахунку при звільненні, який складає 696 робочих днів, з моменту звільнення по день набрання законної сили рішенням апеляційного суду (з 30 квітня 2016 року по 13 лютого 2019 року) за вирахуванням терміну 10 місяців за який судом вже було присуджено суму середнього заробітку у попередній справі № 201/8287/16-ц. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за цим позовом за розрахунком позивача склав 1 228 497.53 грн. (2 197.67грн. х (696 днів - 137 днів) = 1 228 497.53 грн., де: 2 197.67 грн. - середньоденна заробітна плата; 696 днів - період затримки розрахунку; 137 днів - період затримки розрахунку, за який постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 201/8287/16-ц вже нараховано до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). Розрахунок уточнених позовних вимог в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що не врахований судовими рішеннями, здійснено позивачем за 717 робочих днів, за період з 01 березня 2017 року по 15 січня 2020 року (за вирахуванням 10 місяців, за період з 30 квітня 2016 року по 28 лютого 2017 року, за який судовими рішеннями у справі № 201/8287/16-ц вже вирішено відповідний спір), внаслідок підрахунків позивача уточнений розмір середнього заробітку склав 1 575 729.39 грн. Позивач зі всіма цими питаннями і розрахунком звернувся до відповідача з питанням вказаних виплат, але відповіді не було. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Судом з`ясовано, що дійсно в період з 03 червня 2016 року по 11 вересня 2019 року між позивачем і відповідачем тривав судовий спір з приводу розміру сум вихідної допомоги при звільненні і сум середнього заробітку за час затримки розрахунку - а ні позивач , а ні відповідач не могли дійти згоди між собою щодо сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні. Відповідачем позовні вимоги не визнавалися у повному обсязі. Судом встановлено, що станом на день розгляду цієї справи - рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц, в частині первісного позову на користь позивача повністю виконано, про що свідчить надане відповідачем платіжне доручення № J1107TOK0D від 07 листопада 2019 року, згідно якого у виконавчому провадженні № 60319824 на казначейський рахунок Соборного ВДВС м. Дніпра на користь позивача, як стягувача у виконавчому провадженні було стягнуто суму вихідної допомоги у розмірі 90750 грн. 21 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 151250 грн. 35 коп.. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що станом момент ухвалення рішення в цій справі - рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц в частині первісного позову на користь позивача було виконано у повному обсязі, як в частині виплати на користь позивача вихідної допомоги, так і в частині виплати на його користь сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 10 місяців. Тобто, порушення прав позивача на отримання належних йому обов`язкових виплат у вигляді вихідної допомоги і сум середнього заробітку було усунуто саме 07 листопада 2019 року, а не 15 січня 2020 року, як про це вказує позивач в уточненому позові. Водночас, відповідачем в тексті відзиву заявлене клопотання про зменшення суми компенсації середнього заробітку, заявленого позивачем до стягнення в позові у справі № 201/3959/19. В цьому клопотанні відповідач просить суд застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З приводу заявленого про зменшення сум середнього заробітку шляхом застосування принципу співмірності, суд зазначає наступне. В силу ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У відповідності до ч. 4 ст. 163 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі: головуючого Романюка Я.М., суддів: Гуменюка В.І., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І. у справі № 6-259цс17 від 13 березня 2017 року викладені наступні правові висновки. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Аналогічна правова позиція щодо підстав і порядку застосування судами принципу співмірності при обчисленні сум середнього заробітку викладена в постановах Верховного суду України у справі № 6-2405цс15 від 05 жовтня 2016 року, у справі № 6-113цс15 від 27 квітня 2016 року. В даному випадку, при розгляді судом справи 201/3959/19 всі три вищенаведені умови дотримані: 1) судом встановлено, що в період з 03 червня 2016 року по 11 вересня 2019 року між позивачем і відповідачем тривав судовий спір з приводу розміру сум вихідної допомоги при звільненні і сум середнього заробітку за час затримки розрахунку; 2) зазначений спір про належні позивачу суми вихідної допомоги і середнього заробітку виник вже після того, як належні до виплати позивачу суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні були сплачені відповідачем - перший позов було подано позивачем 03 червня 2016 року, тобто, більш ніж через місяць після звільнення позивача, тоді як відповідні суми підлягали сплаті на користь позивача в день звільнення - тобто 29 квітня 2016 року; 3) рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц первісний позов позивача було задоволено частково. Із заявлених позивачем 12 513 058.78 грн. (з яких: вихідної допомоги - 283 499.40; середнього заробітку за затримку розрахунку - 613 149.93 грн.; перемінної частини (бонусу) з/п- 11616409.45 грн.) судом було стягнуто на користь позивача лише 242 000.56 грн. (з яких: вихідної допомоги - 90 750.21 шгрн.; середнього заробітку за затримку розрахунку - 151 250.35 грн.). Тобто, із загальної суми заявлених позивачем позовних вимог судом було присуджено менш ніж 2 (два) % від заявленої позивачем суми. До того ж, при розгляді судом клопотання відповідача про зменшення сум середнього заробітку шляхом застосування принципу співмірності судом додатково враховуються і наступні обставини. Фактично рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц при розгляді справи № 201/8287/16-ц вже стягнуто на користь позивача суму середнього заробітку за 10 (десять) місяців затримки розрахунку при звільненні у розмірі 151 250.35 грн., що вже складає більш ніж 166 % від суми невиплаченої заробітної плати у вигляді вихідної допомоги (90 750.21 грн). Тобто, розмір середнього заробітку, присуджений на користь позивача у справі № 201/8287/16-ц більш ніж у півтора рази перевищує розмір виплати, яка підлягала виплаті на користь позивача при його звільненні. Станом на момент ухвалення рішення в цій справі - рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц повністю виконане, позивачем отримані грошові кошти у повному обсязі, що в свою чергу підтверджено наданими позивачем копіями електронних виписок АТ КБ «Приватбанк» по надходженням на картковий рахунок позивача. Також, позивачем, як при розгляді справи № 201/8287/16-ц, так і під час розгляду цієї справи № 201/3959/19 не заявлялися позовні вимоги про стягнення майнової та/або моральної шкоди, яка могла бути завдана позивачу неправомірними діями відповідача, що на думку суду свідчить про те, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані лише тими обставинами та нормами права, які передбачають виплату середнього заробітку виключно з формальних підстав, без встановлення і без доведення фактів порушення прав та інтересів позивача та його немайнових прав, що в свою чергу не дає суду можливості встановити істотність порушення прав заявника, ступінь впливу дій (бездіяльності) відповідача на права та інтереси позивача, а також наслідки таких дій (бездіяльності) для особи позивача. Суд приходить до висновку, що розмір грошових коштів, які отримані позивачем від виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц є розумним і справедливим, таким, що сприяв повному відновленню порушених майнових інтересів і трудових прав позивача, відповідає принципам співмірності, справедливості та виваженості, а також є таким, що достатньо суттєво вплинув на майновий стан відповідача. З огляду на наведені обставини, заявлений позивачем у справі № 201/3959/19 розмір середнього заробітку є непомірно великим по відношенню до суми основного боргу з виплати вихідної допомоги, а також, по відношенню до суми вже стягнутого на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши заявлений позивачем розмір позовних вимог до 10 відсотків від розміру присудженої і стягнутої на користь позивача вихідної допомоги - а саме, до 9095.02 грн. (90 750.21 грн.х10%). Будь-яке подальше стягнення додаткових сум середнього заробітку на користь позивача, на думку суду, призведе до порушення принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Що стосується поданих позивачем додаткових письмових доказів - довідки з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків по [PERSON] , довідки відповідача про виплачену позивачу заробітну плату за період 2009 -2016 р.р., ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року у справі № 201/8287/16-ц, суд вважає за необхідне зазначити таке. Довідки про виплачену заробітну плату, які видавалися головним бухгалтером відповідача, так саме як і довідка з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків містять в собі лише дані про нараховані і про виплачені позивачу сум основної і додаткової заробітної плати за відповідний період. Проте, ці довідки не містять в собі фактичних даних про обізнаність органів управління відповідача, які виступали в ролі роботодавця по відношенню до позивача, як до голови виконавчого органу товариства (наглядова рада, збори акціонерів) щодо обставин нарахування і виплати позивачем на свою користь сум додаткової заробітної плати у вигляді премій. Так само, в матеріалах справи відсутні докази погодження Наглядовою адою товариства або Загальними зборами виплати відповідних сум премій на користь позивача. Водночас, постановою касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 201/8287/16-ц при здійсненні касаційного перегляду судових рішень по справі № 201/8287/16-ц в частині законності нарахування і виплат на користь позивача сум додаткової заробітної плати зазначено таке: «Проводячи розрахунок середньоденного заробітку позивача суд першої інстанції правильно не включив в цей розрахунок суму виплаченої позивачу премії за кожен місяць, оскільки така була виплачена позивачем за відсутності відповідних повноважень. Відповідно до Статуту ПрАТ «СК «Інгосстрах» до виключної компетенції Наглядової ради товариства належить, зокрема: право затверджувати умови контракті, які укладатимуться з головою та членами правління, встановлення розміру їх винагороди (підпункт 9 пункту 9.2.3); право визначати умови оплати праці посадових осіб товариства, його дочірніх підприємств, філій представництв (підпункт 32 пункту 9.2.3). Згідно з пунктами 9.3.1, 9.3.4 вищезазначеного Статуту правління діє від імені товариства у межах, встановлених статутом товариства та законом. До компетенції правління належить вирішення всіх питань, пов`язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, окрім питань, що належить до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Вказане також узгоджується із Законом України «Про акціонерні товариства», відповідно до пункту 9 частини другої статті 52 якого до виключної компетенції наглядової ради належить, зокрема, затвердження умов контрактів, які укладатимуться з членами виконавчого органу, встановлення розміру їх винагороди. Питання, що належить до виключної компетенції наглядової ради акціонерного товариства, не можуть вирішуватися іншими органами товариства, крім загальних зборів, за винятком випадків, встановлених цим Законом (частина третя статті 52 Закону). Суд першої інстанції, встановивши, що питання щодо виплати позивачу премії за лютий, березень 2016 року, ні наглядовою радою товариства, ні його загальними зборами не вирішувалося, дійшов обґрунтованого висновку про визначення середньоденного заробітку позивача, виходячи із суми нарахованого та виплаченого останньому посадового окладу...». В справі також відсутні будь-які інші докази, які б спростовували висновки постанови касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 201/8287/16-ц в частині відсутності у позивача повноважень нараховувати і виплачувати на свою користь будь-які суми додаткової заробітної плати в.ч. у вигляді премій без відповідного погодження цього питання з Наглядовою радою, або Загальними зборами акціонерів. Від так, при розгляді справи, що розглядається суд вважає за необхідне в порядку, встановленому ч.4 ст. 82 ЦПК України врахувати обставини, які вже встановлені в іншій цивільній справі № 201/8287/16-ц щодо присудженого розміру вихідної допомоги, щодо порядку (алгоритму) здійснення розрахунку сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також обставини щодо відсутності у позивача прав/повноважень на нарахування і виплату собі сум додаткової заробітної плати у вигляді премій без відповідного погодження цього питання з вищими органами управління товариства. Щодо розподілу судових витрат. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із заявлених позивачем 1 575 729.39 грн. судом задоволено 9095.02 грн, що складає 0,6 % від заявленого розміру позовних вимог. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 57.83 грн. Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України (далі - КзПП України) закріплено поняття «Заробітна плата», а саме: Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Стаття 1 Закону України «Про оплату праці» встановлює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Приписами ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, а саме: - Основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; - інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги решту позиції відповідача стосовно не погодження з положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Згідно приписів ст. 21 КЗпП України власник підприємства зобов`язаний виплачувати найманому працівнику заробітну плату і забезпечувати необхідні умови праці. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково і стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» (ІПН 33248430, що зареєстроване за адресою: 49100, Дніпропетровська область, місто Дніпро, Узвіз Кодацький, будинок 2) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, станом на день ухвалення рішення у розмірі 9095.02 грн. і стягнути на користь [PERSON] з ПрАТ СК «Інгосстрах» судовий збір в розмірі 57.83 грн., в задоволенні ж решти позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial