Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] 25 жовтня 2017 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна подружжя, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Відповідач заявив зустрічний позов також про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно; вказані позови були обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач [PERSON] у своїй позовній заяві, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що позивачка [PERSON] з 09 листопада 2002 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від цього шлюбу і спільного мешкання мають спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Стосунки в сімї складалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час шлюбу вирішили укласти договір іпотеки з банком та придбати своє житло; в листопаді 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08 листопада 2007 року, ними була придбана квартири [ADDRESS], яка була оформлена та зареєстрована на відповідача [PERSON], а також придбано автомобіль марки КІА модель РІО, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який також оформлено та зареєстровано на відповідача. Вказана квартира і цей автомобіль є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком цією квартирою і вказаним автомобілем спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і рішенням суду від 02 грудня 2016 року їх шлюб було розірвано. Фактично стало питання про умови виховання спільної дитини, поділ майна, виплату кредитних коштів та інш. Стосовно порядку і умов виховання та утримання дитини вони визначилися, вирішили питання про те, хто з них погашає решту кредиту, а стосовно поділу майна вони не визначилися, оскільки все вказане майно зареєстроване на відповідача. Вважає вказане протиправним, оскільки вказаний автомобіль знаходиться в володінні не тільки відповідача, квартира спільна, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача і третьої особи з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на неї, але отримала відмову через арешт майна і оформлення його тільки на відповідача. В добровільному порядку питання не вирішено. Просили визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя (сторін) вказане майно (квартиру і автомобіль), виділити їй у власність квартиру, а відповідачеві автомобіль, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. З зустрічним позовом погодилася, оскільки фактично він узгоджений тепер з її вимогами. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог до нього не заперечував, погодився з викладеними в них обставинами і доказами, нічиїх прав навмисно не порушував, вважає, що навпаки ним заявлено зустрічний позов щоб не порушувалися права сторін і їх дитини, просив задовольнити зустрічний позов. Не заперечував проти задоволення первісного позову до нього в повному обсязі. Представник третьої особи ПАТ Альфа-Банк в судове засідання не зявився, про час та день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог заперечував, не погодилася з викладеними в них обставинами і доказами, ніяких інших зобовязань відносно сторін на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушувала, діяли в межах закону. Не заперечували проти розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, зясувавши позицію сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 09 листопада 2002 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від цього шлюбу і спільного мешкання мають спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Стосунки в сімї складалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час шлюбу вирішили укласти договір іпотеки з банком та придбати своє житло; в листопаді 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08 листопада 2007 року, ними була придбана квартири [ADDRESS], яка була оформлена та зареєстрована на відповідача [PERSON], а також придбано автомобіль марки КІА модель РІО, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який також оформлено та зареєстровано на відповідача. Вказана квартира і цей автомобіль є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком цією квартирою і вказаним автомобілем спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і рішенням суду від 02 грудня 2016 року їх шлюб було розірвано. Фактично стало питання про умови виховання спільної дитини, поділ майна, виплату кредитних коштів та інш. Стосовно порядку і умов виховання та утримання дитини вони визначилися, вирішили питання про те, хто з них погашає решту кредиту, а стосовно поділу майна вони не визначилися, оскільки все вказане майно зареєстроване на відповідача. Вважає вказане протиправним, оскільки вказаний автомобіль знаходиться в володінні не тільки відповідача, квартира спільна, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача і третьої особи з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на неї, але отримала відмову через арешт майна і оформлення його тільки на відповідача. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позовів підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном сторони вимушені звертатися до суду з цими позовними заявами. Суд вважає заяви підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що позивач [PERSON] з 09 листопада 2002 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від цього шлюбу і спільного мешкання мають спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Стосунки в сімї складалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час шлюбу вирішили укласти договір іпотеки з банком та придбати своє житло; в листопаді 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08 листопада 2007 року, ними була придбана квартири [ADDRESS], яка була оформлена та зареєстрована на відповідача [PERSON], а також придбано автомобіль марки КІА модель РІО, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який також оформлено та зареєстровано на відповідача. Вказана квартира і цей автомобіль є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком цією квартирою і вказаним автомобілем спільно користувалися. Відповідно до умов договору банк (ПАТ Промінвестбанк) надав позивачу [PERSON] кредит в сумі 75 000 доларів США з кінцевим терміном повернення коштів 05 листопада 2017 року. Договір було укладено, кошти видані, договір виконується, на його укладання дружина [PERSON] надавала письмову згоду, оскільки кошти бралися для їх сімї і використовувалися ними ж. Згодом вказаний банк уклав договір відступлення права вимоги з третьою особою, яка і є зараз розпорядником вказаного кредитного портфелю по договору з [PERSON] Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, вказані квартира і автомобіль придбані у період шлюбу і за спільні кошти сторін, а тому відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна. Відповідно до п. 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно названа квартира і вказаний автомобіль зараз оформлені і знаходяться в володінні відповідача, чим порушені права позивача та закон. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України). Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили. В зв'язку з спільним придбанням квартири і автомобіля на підставі договорів купівлі-продажу, відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Дане майно є їх спільно нажитим майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Цей поділ зафіксований в позовах і уточненнях до них, поясненнях в судовому засіданні. Згідно ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження, особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з під арешту. Згідно ст. 73 СК України встановлено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що спірні квартира і автомобіль зареєстровані, оформлені та знаходяться у володінні відповідача, ці квартира і автомобіль на цей час є неподільною річчю, суд вважає за можливе задоволення позовів. Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, суд приходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і квартиру слід розподілити, визначивши по ? ідеальній частці за кожним з них. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сімї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позови підлягають задоволенню. Не може суд прийняти до уваги не визнання третьою особою позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги сторін задовольнити визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] автомобіль марки КІА модель РІО, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та квартиру [ADDRESS], житловою площею 46.9 кв. м., загальною площею 69.6 кв. м., в порядку розподілу спільного майна подружжя виділити [PERSON] квартиру [ADDRESS], житловою площею 46.9 кв. м., загальною площею 69.6 кв. м. та визнати право власності та [PERSON] на цю квартиру [ADDRESS], житловою площею 46.9 кв. м., загальною площею 69.6 кв. м., в порядку розподілу майна подружжя виділити [PERSON] автомобіль марки КІА модель РІО, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та визнати за [PERSON] право власності на цей автомобіль марки КІА модель РІО, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Т.В. судовий збір в сум 1453 грн. 19 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності на майно, поділ майна подружжя та визнання права власності на майно в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved