Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

[PERSON] 03.08.2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру стягуваних аліментів. Посилається на те, що рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 06.08.2014 року з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 400 грн. щомісячно. На даний час дитина продовжує проживати з позивачкою. Її матеріальний стан та стан здоров`я не змінилися. Однак, з моменту винесення судового рішення покращився майновий стан відповідача, оскільки він працевлаштувався на роботу в Управління патрульної поліції м. Чернівці, де отримує заробітну плату. Просить змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на її користь на утримання їхньої малолітньої доньки, визначивши їх у розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з дня подання позовної заяви до суду. Крім того, просить відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу, встановлених законом. У судовому засіданні позивачка, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві підтримала свої позовні вимоги, а також пояснила, що її матеріальне становище не змінилося: на даний час вона навчається та отримує допомогу на дитину у розмірі 130 грн. щомісячно. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та подав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позивачкою не підтверджено зміну матеріального стану платника або одержувача аліментів, а також вважає, що ст. 192 Сімейного кодексу України (далі СК України) не передбачено зміни призначеного розміру аліментів з твердої суми на частку від заробітку (доходу). Крім того, визнав обставину, що починаючи з 27.03.2016 року по даний час відповідач працює в Управління патрульної поліції м. Чернівці, однак, йому невідомий розмір його заробітної плати. Крім того, пояснив, що йому відомо зі слів відповідача, що у нього не погіршився стан здоров`я та відсутні інші утриманці, окрім, спільної з позивачкою малолітньої доньки. На підставі досліджених письмових доказів, а також обставин, визнаних позивачкою та представником відповідача, які згідно положень ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, судом встановлено, що згідно рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 08.08.2014 року з відповідача стягуються на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 09.07.2014 року і до повноліття дитини. На час розгляду справи відповідач не мав постійного заробітку або доходу, був здоровим та працездатним. Відповідно до довідки №548/02/6, виданої 02.08.2016 року Сокирянським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції Чернівецької області на час видачі довідки на виконанні даного відділу перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2/722/360/14, виданого 19.08.2014 року Сокирянським районним судом Чернівецької області про стягнення з [PERSON] та користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 09.07.2014 року і до повноліття дитини. Заборгованість по сплаті аліментів відсутня. З пояснень представника відповідача та довідки Управління патрульної поліції в місті Чернівцях Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13.04.2016 року №1006 судом встановлено, що з 27.03.2016 року по даний час відповідач працевлаштований в зазначеному Управлінні. Крім того, згідно пояснень представника відповідача з часу винесення вищезазначеного рішення суду у відповідача не погіршився стан здоров`я та відсутні інші утриманці, окрім, спільної з позивачкою малолітньої доньки. Положенням ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі з урахуванням стану здоровя та матеріального становища дитини, платника аліментів, наявності на утриманні останнього інших осіб, інших обставин, що мають істотне значення. Частиною другою ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось з них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, оскільки судом встановлено обставину зміни після винесення судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої дитини матеріального стану відповідача, яка полягає у його офіційному працевлаштуванні та відповідному щомісячному отриманні заробітної плати, відповідно суд приходить до висновку, що з урахуванням положень ч.1 ст.192 СК України позовні вимоги є щодо зміни розміру аліментів є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Однак, їх стягнення слід проводити з дня набрання даним рішення законної сили, оскільки СК України встановлено початок стягнення з дня подання позовної заяви до суду лише у разі стягнення аліментів. При цьому, суд виходить з вимог розумності та справедливості, вважаючи, що розмір аліментів, який заявлений позивачкою, враховуючи стан здоров`я відповідача та відсутність у нього інших утриманців, може ним сплачуватися та буде достатнім для забезпечення його участі у матеріальному утриманні дитини. При цьому, суд вважає необґрунтованими заперечення представника відповідача щодо недоведеності позивачкою обставини зміни матеріального стану відповідача, оскільки він у судовому засіданні визнав обставину працевлаштування відповідача. Крмі того, счуд вважає необгрунтованими його доводи щодо неможливості зміни судом відповідно до положень ст.192 СК України призначеного розміру аліментів у твердій сумі на частку від заробітку (доходу, оскільки положеннями даної статті не встановлено заборони щодо зміни судовим рішенням способу стягнення аліментів з твердої суми на частку від доходу у разі встановлення обставини наявності у платника аліментів стабільного заробітку (доходу). Крім того, суд вважає, помилковим зазначення позивачкою щодо необхідності відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, оскільки положення даної статті стосуються негайного виконання судового рішення щодо стягнення аліментів, а не судового рішення при зміну їх розміру. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. На підставі ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27.02.1991 року, ст.ст. 182, 184, 192 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved