Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

I. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1.Позиція позивача 01 червня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Білопільської міської ради Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом. Позовна заява вмотивована наступним чином. [INFO] помер двоюрідний дід позивача по лінії матері [PERSON] . Спадщину після його смерті фактично прийняла рідна сестра [PERSON] . [INFO] остання помела. Після її смерті спадщину прийняли чоловік [PERSON] та син [PERSON] , про що нотаріусом Золотухинського нотаріального округу Курської області РФ 17 грудня 2008 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом. [INFO] [PERSON] помер. [INFO] помер [PERSON] . Після смерті останнього спадщину прийняв позивач, який є рідним онуком спадкодавця, про що нотаріусом Золотухинського нотаріального округу Курської області РФ Сухопаровою Є.М. 27 серпня 2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім того, цим же нотаріусом 26 березня 2021 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] все майно, яке знаходиться за межами Російської Федерації, у тому числі і право на земельну частку (пай) площею 6,55 в умовних кадастрових гектарах у землях, які перебували в колективній власності АПТЗТ «Іскра» на території Іскрисківщиської сільської ради, яке належало [PERSON] на підставі сертифікату серії СМ №0180452, виданого 14 січня 1997 року на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №9 від 09 січня 1997 року та яке успадкувала шляхом фактичного прийняття спадщини сестра останнього [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] відмовлено у виділенні в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) по сертифікату серії СМ №0180452 від 14 січня 1997 року, оскільки у свідоцтві про право на спадщину за законом не зазначено, яке саме майно входить до складу спадщини. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті діда [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,55 в умовних кадастрових гектарах на території Іскрисківщинського старостату Білопільської міської ради Сумської області, право на яку посвідчене сертифікатом серії СМ №0180452, виданим на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №9 від 09 січня 1997 року на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] . 2. Позиція відповідача Представник відповідача Білопільської міської ради Сумської області - Білопільський міський голова Зарко Ю.В. надіслав заяву про визнання позову (а. с. 57). ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує (а. с. 58). Представник відповідача - Білопільської міської ради Сумської області у підготовче судове засідання не з`явився. Міський голова Зарко Ю.В. надіслав заяву про розгляд справи без участі їх представника (а. с. 57). Сторони простять ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Інших клопотань та заяв, пов`язаних з розглядом справи від учасників судового процесу до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 02 червня 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 18 червня 2021 року. У 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву (а. с. 41-42). У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. За клопотанням позивача підготовче засідання відкладено на 29 червня 2021 року (а. с. 53). Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз. 6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Представник відповідача позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, підстави для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову відсутні, отже суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем та ухвалити рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні за наявними матеріалами, У зв`язку з неявкою у підготовче засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] помер двоюрідний дід позивача по лінії батька - [PERSON] (а. с. 4-6, 11-12, 14-16). З довідки Відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 10 березня 2021 року вбачається, що на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №9 від 09 січня 1997 року та відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Білопільською районною державною адміністрацією членам АПТЗТ «Іскра», на ім`я [PERSON] виписаний сертифікат серії СМ №0180452 від 14 січня 1997 року за реєстраційним номером 81, яким посвідчено право останнього на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 6,55 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Іскрисківщинської сільської ради. Оригінал сертифікату зберігається у Відділі (а. с. 22-23). За відомостями Іскрисківщинського старостату Білопільської міської ради Сумської області, [PERSON] , [INFO] на день смерті [INFO] був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] . Заповіт від імені померлого виконавчим комітетом Іскрисківщинської сільської ради не посвідчувався. Спадщину після смерті останнього прийняла рідна сестра, [PERSON] , яка здійснила поховання брата, розпорядилася речами та зберігала документи (а. с. 24). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою з Спадкового реєстру №65043680 від 04 червня 2021 року (а. с. 48). Крім того, встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом ЗАГС Центрального округу м. Курська комітету ЗАГС Курської області РФ (а. с. 10, 11). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19 грудня 2008 року Відділом ЗАГС адміністрації Золотухинського району Курської області, [INFO] в селищі Золотухино Золотухинського району Курської області РФ померла рідна баба позивача по лінії батька - [PERSON] , громадянка Росії (а. с. 7, 12). Зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом Золотухинського нотаріального округу Курської області РФ Сухопаровою Є.М. 17 грудня 2008 року, вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли в рівних частках чоловік [PERSON] та син [PERSON] (а. с. 13, 16, 17). Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 01 березня 2013 року Відділом ЗАГС адміністрації Золотухинського району Курської області, [PERSON] помер [INFO] (а. с. 8). За змістом довідки, виданої адміністрацією селища Золотухіно Курської області Росії від 25 червня 2021 року, [PERSON] на день смерті [INFO] проживав у [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] (а. с. 60). Станом на 24 червня 2021 року у реєстрі спадкових справ Єдиної інформаційної системи нотаріату відсутня інформація про спадкову справу стосовно майна померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується довідкою Курської обласної нотаріальної палати №211/02-10 від 24 червня 2021 року (а. с. 59). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18 лютого 2014 року Відділом ЗАГС адміністрації Золотухинського району Курської області, [INFO] в селищі Золотухіно Золотухінського району Курської області Росії помер рідний дід позивача по лінії батька - [PERSON] , громадянин Росії (а. с. 9). Позивач в установленому законом порядку прийняв спадщину після смерті [PERSON] , про що 27 серпня 2014 року нотаріусом Золотухинського нотаріального округу Курської області РФ Сухопаровою Є.М. видані свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровими номерами 2-1975, 2-1977 (а. с. 19, 21). Також, цим же нотаріусом 26 березня 2021 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом для підтвердження права на спадщину, яка знаходиться за межами Російської Федерації, за реєстровим номером 46/21-н/46-2021-2-144 (а. с. 20). Разом з цим, позивачу відмовлено у видачі оригіналу сертифікату серії СМ №018452 від 14 січня 1997 року, який виданий на ім`я [PERSON] та зберігається у Відділі у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, а також виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж на місцевості (в натурі) земельної частки (паю) відповідно до вказаного сертифікату, оскільки у свідоцтві про право на спадщину за законом, виданому 26 березня 2021 року нотаріусом Золотухинського нотаріального округу Курської області РФ Воловікову Е.А., не визначено конкретне майно, яке успадкував останній (а. с. 22, 25). V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Оскільки позивач є громадянином Російської Федерації, спірні правовідносини з іноземним елементом, регулюються нормами Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» та Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікованої Законом України №240/94-ВР (240/94-ВР) від 10 листопада 1994 року. Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Аналогічна норма закріплена і в частині другій статті 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікованої Законом України №240/94-ВР (240/94-ВР) від 10 листопада 1994 року. Згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В силу ст. 13 Конвенції кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). В силу ст. 116 Земельного кодексу України (далі по тексту ЗК) громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України). Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. За приписами ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 11 постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Тобто, сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не права власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. За приписами ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом мало місце, коли і оскільки воно не було змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликалися до спадкування, успадковували у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга) (ст. 530 ЦК УРСР). Частиною першою статті 548 та частинами першою, другою статті 549 ЦК УРСР передбачалося, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускалося прийняття спадщини під умовою або застереженням. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та (або) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/ від 18 червня 1994 року, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути, зокрема, довідка виконавчого комітету місцевої ради чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця, а також наявність у спадкоємців документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Тобто, спадкоємець, який після смерті спадкодавця розпорядився його майном та зберігав цінні папери, вважався таким, що відповідно до ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняв спадщину. За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. В силу ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. VІ. Висновки суду Виходячи з системного аналізу вищенаведених положень законодавства, наданих суду доказів, які не викликають сумнівів у їх допустимості та достовірності, суд дійшов до наступних висновків. Так, у судовому засіданні доведено, що спадщину після смерті [PERSON] , у тому числі й право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 6,55 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Іскрисківщинської сільської ради, яке є предметом судового розгляду, в установленому законом порядку фактично прийняла рідна сестра спадкодавця, [PERSON] , шляхом розпорядження речами померлого та зберігання цінних паперів. Після смерті останньої [INFO] це право в порядку спадкування за законом перейшло до її спадкоємців - сина [PERSON] та чоловіка [PERSON] в рівних частинах. Останній у подальшому фактично успадкував право на 1/2 частину спірної земельної частки (паю) після смерті [PERSON] шляхом постійного проживання з спадкодавцем на день смерті. Крім того, судом встановлено, що подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, позивач прийняв спадщину після смерті діда [PERSON] та є його єдиними спадкоємцем за законом. Інші спадкоємці останнього, судом не встановлені. Таким чином, позивач має право на спадкування земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,55 в умовних кадастрових гектарах на території Іскрисківщинського старостату Білопільської міської ради Сумської області відповідно до сертифікату серії СМ №0180452, виданого на ім`я померлого [INFO] [PERSON] , яка ввійшла до складу спадщини, що відкрилася після померлого [INFO] [PERSON] , а відтак, вправі порушувати питання про успадкування права на цю земельну частку (пай) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та реєстрацією права власності на землю. Визнання за позивачем права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Враховуючи, що відповідачем Білопільською міською радою Сумської області визнано позовні вимоги [PERSON] , про що подано відповідну заяву, суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права на земельну частку (пай) в порядку спадкування після смерті [PERSON] , оскільки право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Що стосується позовних вимог про визнання права власності земельну частку (пай), право на яку посвідчене сертифікатом серії СМ №0180452 від 14 січня 1997 року, то вони задоволенню не підлягають, оскільки спадкодавець за життя не набув у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, а був наділений лише правом на земельну частку (пай). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed