Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

[PERSON] 19 січня 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог вказує про те, що 20.01.2014 приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець О.О. був посвідчений договір дарування гаражу, що знаходиться на [ADDRESS], реєстр №106, згідно якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність вищезазначений гараж. Вважає, що вищевказаний правочин повинен бути визнаний недійсним у звязку з тим, що на момент його здійснення не були дотримані вимоги актів цивільного законодавства. Зазначає, що у період з 17.08.1991 до 30.11.2012 перебував з відповідачем у справі [PERSON] у шлюбі. За час шлюбу подружжя побудувало спірне приміщення гаражу, який є обєктом спільної сумісної власності подружжя. 16.04.2013 року відповідач [PERSON] провела державну реєстрацію спірного гаража в реєстраційній службі Пирятинського районного управління юстиції, оформивши право власності на себе. Вважає, що відповідач намагаючись уникнути у майбутньому розподілу гаража, приховуючи від нотаріуса дійсний статус відчужуваного приміщення гаража, самовільно розпорядилася спільним сумісним майном, подарувала його без наміру створити певні правові наслідки, які обумовлені цим договором, їх дочці [PERSON] Вважає укладений відповідачами без обовязкової згоди позивача договір нікчемним, таким, що суперечить вимогам чинного законодавства та просить визнати його недійсним. Ухвалою суду від 19.02.2015 року провадження у даній справі було зупинено до вирішення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 29.04.2015 року провадження у справі відновлено. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Крім того, зазначив, що відповідно до мирової угоди, укладеної сторонами та визнаної ухвалою суду від 22.04.2015 року, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, спірний гараж був визнаний обєктом спільної сумісної власності подружжя та за кожним було визнано право власності на ? його частини. Враховуючи викладене, вважає, що наявні достатні підстави визнати укладений відповідачами договір дарування гаражу, що був укладений без його згоди, недійсним. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] після відновлення провадження у справі у судове засідання не зявилися, направили заяви, у яких просили слухати справу у їх відсутність. Суд, заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 17.08.1991 до 30.11.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.49). Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою суду від 22.04.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яка набрала законної сили, суд встановив наступні обставини щодо відповідача [PERSON], які не підлягають доказуванню у даній справі (а.с.74-76). Зокрема, у поданій до суду укладеній та підписаній мировій угоді сторони визнали, що гараж, що знаходиться на [ADDRESS], є майном, що набуте сторонами спільно в період шлюбу, тобто спільною сумісною власністю подружжя. За умовами мирової угоди право власності на спірний гараж визнано за сторонами в рівних частинах. 20 січня 2014 року відповідачами у справі укладено договір дарування, за яким дарувальник [PERSON] подарувала, а [PERSON]- обдаровувана, прийняла у дар вищевказаний гаражзагальною площею 43,3 кв.м, що знаходиться на [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці площею 0,0093 га (а.с.4-5). Договір посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець О.О. та зареєстрований в реєстрі за №106. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 65 Сімейного кодексу України (далі- СК України), дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Стаття 67 СК України передбачає, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Відповідно до приписів ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно вимог ст. ст. 368 ч.1,3; 369 ч.1 Цивільного кодексу (далі- ЦК) України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2, 4 ст.369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Отже, на момент укладення оспорюваного договору дарування, гараж перебував у спільній сумісній власності подружжя - позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] За приписами ст.\~10, ч. 2 ст.\~59 ЦПК України\~\~кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України, відповідачем [PERSON] не надано жодного доказу щодо згоди її колишнього чоловіка [PERSON] на дарування (відчуження у будь-який спосіб) гаража, який є їх спільною сумісною власністю. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (ст. 16 ЦК України) За таких обставин, порушене право позивача, як співвласника спірного гаража, підлягає судовому захисту, в спосіб визначений законом, а саме визнання недійсним договору дарування гаража, що знаходиться у м. Пирятині Полтавської області на [ADDRESS], укладений 20 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець О.О. та зареєстрованим в реєстрі за №106, з підстав передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Враховуючи викладене та

Outcome: approved