Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

[PERSON] 22.10.2015 року звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради, третя особа - [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім'єю, за яким просила: встановити юридичний факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], починаючи з серпня місяця 2009 року по [INFO] , тобто по день смерті [PERSON]; визнати [PERSON] спадкоємицею четвертої черги за законом до спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], померлої [INFO]. В обґрунтування позову відзначила, що [INFO] померла її подруга - [PERSON]. З [PERSON] позивачка дружила з дитинства, так як їх батьки товаришували. Вони підтримували тісні, подружні відносини на протязі усіх років - з дитинства і до смерті [PERSON], часто зустрічалися, разом відпочивали, допомагали одна одній в роботі, разом вирішували сімейні проблеми та таке інші. [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON], а [INFO] померла її мама - [PERSON]. Батьки позивачки та вона сама особисто допомагали [PERSON] хоронити її батьків. Подруга мала сина [PERSON], інших родичів у неї не було. Улітку 2009 року, [PERSON] поскаржилася позивачці, що її син зловживає спиртними напитками та ображає її. На цей час [PERSON] часто впадала в депресивний настрій, не працювала, не готувала їжу, не прибирала в квартирі. Позивачка часто приходила до неї, допомагала її, приносила продукти та готувала їжу. Іноді залишалася ночувати в її квартирі, так як достеменно бачила, що подруга потребує і матеріальної і моральної підтримки. У подальшому позивачка помітила, що [PERSON] почала зловживати спиртними напитками, приховуючись від неї. У серпні місяці 2009 року, [PERSON] запропонувала позивачці переїхати в її квартиру та проживати разом. Навідування [PERSON] забирало багато часу і залишити її «сам на сам з її проблемами» позивачка не могла. Вважала, що сумісне проживання піде на користь подруги, тому переїхала до неї. Сімейні стосунки між позивачкою та спадкодавцем виникли у серпні місяці 2009 року і продовжувалися до її смерті, тобто до [INFO]. Вони проживали разом, подруга не працювала, [PERSON] працювала бухгалтером в торговій мережі, мала заробітну платню, яку витрачала на їх сімейні потреби - їжу, одяг, ліки та інше. [INFO] помер син [PERSON] - [PERSON], його поховання здійснила позивачка за власні кошти. Після смерті сина, [PERSON], зовсім втратила цікавість до життя, часто впадала в депресивний стан, фактично вся хатня робота та матеріальне забезпечення сімейних потреб лягли на позивачку. Вона особисто здійснювала догляд за спадкодавцем, допомагала їй у побуті, купувала ліки, продукти, готувала їжу та ін.. Проживали вони удвох однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, спільними проблемами. Поховання подруги позивачка також здійснила за власні кошти. Про існування інших спадкоємців їй невідомо, за усі роки їх дружби та сумісного проживання ніхто не приїздив, не телефонував та не цікавився життям [PERSON]. Після смерті подруги залишилась спадщина у вигляді 580/1000 частина квартири [ADDRESS], що в цілому складається із двох жилих кімнат, жилою площею 21,2 кв.м., загальною площею - 28,3 кв.м. Квартира належить спадкодавцю на підставі договору дарування від 09 жовтня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 3-4287. Право власності на нерухоме майно зареєстроване в електронному Реєстрі 12.10.2007 року. 23 вересня 2015 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Юшина А.Ю., якою за її заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO], заведена спадкова справа за № 17/2015, про що позивачці був виданий витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 41596245 від 23 вересня 2015 року. Разом з цим, нотаріусом була видана довідка про те, що для подальшого оформлення спадкових прав, як спадкоємця четвертої черги спадкування за законом, наданих позивачкою документів недостатньо для підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини згідно ст.. 1264 ЦК України та рекомендовано звернутися до суду для отримання рішення про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Також, 25.05.2016 року до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа [PERSON] звернулась Одеська міська рада та просила визнати спадщину після смерті [PERSON], померлої [INFO], що складається з 580/1000 частини квартири [ADDRESS], - відумерлою; передати 580/1000 частини квартири [ADDRESS] у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. В обґрунтування позову відзначили, що після смерті [INFO] [PERSON], яка постійно проживала за адресою: України, [ADDRESS], відкрилась спадщина на 580/1000 частини вказаної квартири. Згідно з довідкою за формою № 1 (виписка з домової книги про склад сім'ї), виданою посадовими особами КП «ЖКС «Порто-Франкіський», спадкодавець проживала одна у квартирі [ADDRESS]. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомості майна від 04.03.2016 року, стосовно вищевказаного майна відомості відсутні, що свідчить про відсутність спадкоємців [PERSON] як за заповітом, так і за законом. Тому з огляду на ст.. ч.1 ст. 275 ЦПК України, ст.. 1277 ЦК України, вважають, що спадщина має бути визнана відумерлою та територіальна громада міста Одеси є універсальним правонаступником вказаного майна [PERSON]. Ухвалою суду від 29.06.2016 року об'єднано в одне провадження дану цивільну справу разом з цивільною справою за позовом ОМР до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання спадщини після смерті [PERSON] відумерлої. У судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 23.09.2015 року) і позивач позовні вимоги [PERSON] та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Надала до суду письмові заперечення проти позовних вимог Одеської міської ради, згідно яких вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. У минулих судових засіданнях позивачка пояснила, що була знайома та дружила з померлою [PERSON] з дитинства до смерті останньої. На протязі усіх років вони зустрічались, разом відпочивали та допомагали одна одній у роботі та вирішенні сімейних проблем. Вона допомагала у похованні батьків та сина [PERSON]. За проханням подруги у 2009 році вона переїхала до них та з того часу почали проживати разом. Їх сімейні стосунки продовжувались до самої смерті подруги,- до [INFO], тобто більше шести років. Відзначила, що подруга не працювала, тому усі витрати на їх потреби здійснювала вона. Після смерті [INFO] сина [PERSON] - [PERSON] (похованням якого займалась позивачка), подруга зовсім перестала цікавитись життям. Фактично [PERSON] здійснювала всю хатню роботу та матеріально забезпечувала їх, крім того здійснювала догляд за подругою, купувала їй ліки, продукти, готувала їжу та інше. Пояснила, що подруга померла раптово (серцевий напад), це відбулось на передодні святкових травневих днів (1,2 травня), кремація та захоронення урни з прахом подруги було проведено 06.05.2015 року з дозволу спецпідприємства комунально-побутового обслуговування та керівництва кладовища. Поховання подруги також було здійснено нею за її кошти. Тому вважає, що її позовні вимоги мають бути задоволенні. Представник Одеської міської ради - Михайлов А.О. у судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечував, вказав на їх недоведеність та просив відмовити у задоволенні первісного позову. Посилався на те, що позивачка зареєстрована за іншою адресою, померла [PERSON] згідно довідки за формою №1 була зареєстрована та проживала одна. Звернув увагу на те, що смерть [PERSON] згідно свідоцтва про смерть наступила [INFO], а реєстрація факту смерті була проведена тільки 05.05.2015 року, тобто на час смерті з померлою ніхто не проживав (не перебував), виявлення трупа та повідомлення про смерть здійснено через тиждень після смерті. Зазначив, що не можна посилатись лише на показання свідків, повинні бути інші докази їх спільного проживання. Вважає, що [PERSON] не підтверджено факту їх спільного проживання з померлою як сім'ї. Просив задовольнити поданий ними позов у повному обсязі. Третя особа у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. Суд з урахуванням вимог ч.2 ст. 169 ЦПК України за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності третьої особи. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON], про що свідчить відповідний актовий запис про смерть №5027 та видане Відділом ДРАЦС у м. Одесі РС ОМУЮ 05.05.2015 року свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 63). Поховання [PERSON] здійснила позивачка, про що свідчить договір доручення від 06.05.2015р. про отримання праху покійної [PERSON], акт приймання-передачі праху покійної від 11.05.2015року, довідка про одержання та підпоховання праху №1559, рахунок - фактура від 06.05.2015 року, 2-а договори - замовлення на організацію та проведення поховання №029479, від 06.05.2015 року (а.с.13-18). У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 Цивільного кодексу України (п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Нерухомим майном, що становить спадщину, відкриту після смерті [PERSON] є 580/1000 частин квартири [ADDRESS], що в цілому складається із двох жилих кімнат, жилою площею 21,2 кв.м., загальною площею - 28,3 кв.м. Зазначене майно належало [PERSON] на підставі договору дарування від 09 жовтня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 3-4287. Право власності на нерухоме майно зареєстроване в електронному Реєстрі 12.10.2007 року та підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №54605114 від 04.03.2016 року (а.с.73). Згідно листа КП «БТІ» Одеської міської ради від 21.04.2016 року вих.. №1419-02/46 (а.с.137), станом на 31.12.2012 року квартира [ADDRESS] зареєстрована: 420/1000 частин - за [PERSON]; 580/1000 частин - за [PERSON]; квартира [ADDRESS] - за [PERSON], [PERSON]. За статтею 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Згідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. За правилом ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається з витребуваної судом копії спадкової справи №17/2015 відносно майна померлої [INFO] [PERSON], позивачка [PERSON] 23 вересня 2015 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Юшину А.Ю. з заявою, в якій зазначила, що як спадкоємець 4-ї черги спадкування за законом приймає спадщину, що залишилась на день смерті [PERSON] (а.с.60). Проте, листом від 23.09.2015 року №145/02-14 приватний нотаріус повідомив позивачці, що для подальшого оформлення спадкових прав як спадкоємця четвертої черги спадкування за законом, наданих позивачкою документів недостатньо для безспірного підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини згідно ст.. 1264 ЦК України та рекомендовано звернутися до суду для отримання рішення про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 9 листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження факту проживання однією сім'єю з [PERSON] позивачка надала фотокартки, оригінали свідоцтва про смерть батька подруги - [PERSON] (а.с.8), свідоцтва про смерть матері подруги - [PERSON] (а.с.9), свідоцтва про смерть сина подруги - [PERSON] (а.с.10), акт обстеження, складений мешканцями будинку [ADDRESS] (а.с.47-48) та їх ксерокопії. Проте, суд вбачає, що надані позивачкою фотокартки, на яких зображено її з подругою, а також [PERSON] зі своїми родичами, зроблені за більш ранній період ніж 2009 рік, зокрема в період дитинства, 2000-2002 року, та не можуть свідчити та підтвердити факт їх спільного проживання в останні п'ять років, а тому суд не приймає їх до уваги. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснив, що проживає за адресою [ADDRESS], з 2001 року. Знає позивачку візуально приблизно 7 років, а почали спілкуватись років шість назад. [PERSON] з сином переїхали до їх будинку приблизно 11 років тому, періодично з ними проживав співмешканець, пізніше він десь пропав. У них постійно були сварки матері з сином, п'яні зібрання, це весь будинок чув. Пізніше з'явилась [PERSON]. Вона приїжджала та допомагала їм, забезпечувала їх їжею та продуктами харчування, сплачувала за Таню послуги, про це розповідала померла. [PERSON] випивала та не працювала. Свідок бачив позивачку приблизно п'ять років, на запитання представника ОМР сказав, що позивачка проживала там приблизно половини тижня, тому що бачив її о 23.00 год., так о 24.00 год. ночі. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] переїхала до їх будинку приблизно 10-11 років тому. [PERSON] познайомила їх з [PERSON] та представила її як сестру. Позивачка їм допомагала, носила їжу, покупала ліки, робила ремонт. Після смерті сина [PERSON] почала сильно випивати, тому тоді позивачка почала постійно проживати разом з подругою та боролась з пияцтвом останньої. Неодноразово бачила позивачку уранці, коли та йшла на роботу. На запитання суду пояснила, що за життя сина [PERSON] позивачка також залишалась ночувати та навіть не могла поїхати до себе на вихідні, оскільки у померлої були депресії. Проте, коли саме помер син [PERSON] свідок не пам'ятає. На запитання суду зазначила, що була в квартирі померлої, яка складається з однієї кімнати, невеликої кухоньки, туалету та дешевої; у кімнаті була одне ліжко, розкладне крісло для сина, телефон стояв на вікні. Проте, суд не може прийняти до уваги покази свідків, оскільки їх свідчення зводяться до коротких зустрічей та спілкуванні з покійною та позивачкою на вулиці, вказані свідки не були свідками будь-яких обставин, які б свідчили та підтвердили проживання однією сім'єю позивачці та померлої на протязі шести років (ведення спільного господарства, придбання предметів домашнього вжитку, спільні поїздки, святкування, тощо). Крім того у власності мітрашевської Т. була лищет одна житлова кімната, аз пояснень свідків не вбачається що в ній було також і ліжко доя позивача, де вона як стверджує постійно проживала. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. Згідно з довідкою за формою № 1 (виписка з домової книги про склад сім'ї) від 02.03.2016 року та карткою прописки за формою «А», вданими посадовими особами КП «ЖКС «Порто-Франкіський», [PERSON] була зареєстрована та проживала одна і займала загальну площу 16,41 кв.м., у тому числі житлову - 12,2 кв.м., що складається з однієї кімнати на першому поверсі в одноповерховому житловому будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.74-75). Позивачка з 23.12.1987 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS], про що свідчить відмітка у паспорті громадянин України серії [NUMBER], виданого Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 22.08.2011 року (а.с.61). Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні [PERSON] в супереч ст. 60 ЦПК України, не надала суду належних доказів на підтвердження факту її проживання однією сім'єю з [PERSON] на протязі шести років, а тому позов задоволенню не підлягаю. 25.05.2016 року Одеська міська рада звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO], відумерлою; передання 580/1000 частини квартири [ADDRESS] у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Стаття 1277 ЦК України визначає, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Зі змісту вказаної норми ЦК України вбачається, що законодавцем органам місцевого самоврядування з метою захисту майнових та немайнових прав територіальних громад надано право на звернення до суду із заявами про визнання спадщини відумерлою у разі відсутності у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття. Наслідком чого є перехід спадщини у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підстави та порядок звернення із такими заяви регламентовано Главою 9 Розділу ІV ЦПК України. Так за приписами статті 274 ЦПК України заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду органом місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦПК України, у заяві про визнання спадщини відумерлою повинно бути наведено відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття. Згідно статті 278 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Як вже зазначалося вище, судом під час розгляду справи встановлено, що після смерті [PERSON] спадщина ніким не прийнята. Спадкоємців за заповітом чи за законом у померлої немає, інші спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №41596191 від 23.09.2015 року (а.с.65), інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №41596203 від 23.09.2015 року (а.с.66). В спадковій квартирі інші особи, крім спадкодавця, не мали реєстрації. З часу відкриття спадщини минуло більше одного року, а тому з врахуванням зазначеного, та не доведення вимог [PERSON] і відсутності інших спадкоємців, суд приходить до висновку про наявність законних та обґрунтованих підстав для визнання її відумерлою. Проте, згідно роз'яснень, наданих ВССУ у листі від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у заяві про визнання спадщини відумерлою не можуть ставитись вимоги позовного характеру, зокрема, вимоги про передачу спадкового майна у власність територіальної громади. Суди повинні враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК суд лише визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування у передбачених законом випадках. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог Одеської міської ради та вважає за можливе спадщину після смерті [PERSON], що складається з 580/1000 частин квартири [ADDRESS] загальною площею 28,3 кв.м., у тому числі житловою 21,2 кв.м., що належала їй на прав власності визнати відумерлою. В іншій частині позовних вимог Одеської міської ради щодо передання 580/1000 частини квартири [ADDRESS] у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради суд відмовляє. Відповідно до статті одинадцятої ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене,

Outcome: partial