Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

[PERSON] в березні 2016 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів. Зазначав, що з відповідачем перебуває у кредитних відношеннях, оскільки отримав у користування кредитну картку з кредитним лімітом 25 000 грн. Останнім часом відповідач постійно надсилає йому SMS - повідомлення з завеликими вимогами сплати боргу. У грудні 2015 року він отримав з Димитровського міського суду копію позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з нього заборгованості за кредитом в сумі 46 217,46 грн. та відсотків за користування кредитом в сумі 80 769,55 грн. В позові банк посилається на укладений між ним та Банком договір № б/н від 25.10.2012 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, згідно якого він 16 жовтня 2013 року отримав кредит у сумі 24\~960 грн. зі сплатою за користування кредитом 30% відсотків річних на суму залишку боргу за кредитом, максимальний розмір кредитної ставки 42%. Посилаючись на те, що станом на 14 жовтня 2015 року, час звернення банку до суду з позовом, за два роки користування кредитом в сумі 24\~900 грн. він мав сплатити відсотки за користування кредитом з розрахунку 30% річних - у сумі 14 976 грн. (24 960 грн. х 30% х 2), а з розрахунку 42% річних у сумі 20 966,40 грн. (24 960 грн. х 42% х 2); в разі якщо він отримав кредит у сумі 46 217,46 грн. з розрахунку 30% річних він мав сплатити відсотки за користування кредитом - 27 730,48 грн. (46 217,46 грн. х 30% х 2), з розрахунку 42% річних 38 822,67 грн. (46217,46 грн. х 42% х 2), просив визнати вимоги банку щодо стягнення заборгованості за кредитом в сумі 46 217,46 грн. та відсотків за користування кредитом у сумі 80\~769,55 грн. незаконними, як такі що не зазначені у договорі (а.с. 1). Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 08 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 88 92). Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог (а.с. 97 98). У судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 16 грудня 2015 року (а.с. 13), не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені телефонограмами, які зареєстровані в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 29 серпня 2016 року за № 4038, 4039 (а.с. 108 110). Позивач повістку про явку до суду отримав 02 вересня 2016 року, його представник [PERSON] 01 вересня 2016 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 115-116). Представник позивача [PERSON] 30 серпня 2016 року надіслав клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи та витребування у позивача оригіналу «Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 25.10.2012», про розгляд цього клопотання за відсутності сторони позивача (а.с. 112). Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання апеляційного суду також не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, причини неявки в судове засідання суду не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не зявився у судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав: Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що само по собі нарахування відповідачем заборгованості за кредитним договором ніяким чином не порушує права, свободи та інтереси споживача, не встановлює для нього будь-яких обовязків, чинним законодавством не передбачено оскарження нарахованих сум заборгованості в якості способу захисту прав. Обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтується на законі. Зазначений висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог апеляційний суд вважає правильним. Відповідно до частини 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначені норми визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів зазначено в ст.16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 12 червня 2013 року в справі 6-32цс13 законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. З матеріалів справи встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» в грудні 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 25.10.2012 року у розмірі 135\~411,36 грн., з яких: 46\~217,46 грн. заборгованість за кредитом; 80\~769,55 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 1\~500 грн. заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500 грн. фіксована частина, 6\~424,35 грн. процентна складова. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 25 жовтня 2012 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредитний договір складає підписана [PERSON] заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку. В порушення своїх зобовязань за кредитним договором [PERSON] грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими поточними витратами відповідно до умов договору Банку не надає (а.с. 4 6). За цим позовом ПАТ КБ «Приватбанк» ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 08 грудня 2015 року відкрито провадження у справі, справі присвоєно єдиний унікальний номер 226/3556/15-ц (а.с. 113 114). [PERSON] після відкриття провадження у справі № 226/3556/15-ц, на що посилається позивач [PERSON] в позовній заяві, він і звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 46\~217,46 грн. та відсотків за користування кредитом у сумі 80\~769,55 грн., тобто саме в розмірі заявлених до нього позовних вимог, незаконними, як таких, що не зазначені у договорі. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що само по собі нарахування ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором та предявлення банком позову про стягнення нарахованої заборгованості відповідно до ст. 11 ЦК України ніяким чином не порушує права, свободи та інтереси споживача банківських послуг, оскільки не встановлює для нього будь-яких обовязків. Відповідно до частини 5 ст. 11 ЦК України обовязок сплатити борг у нього виникне лише на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Проте по цивільній справі № 226/3556/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 25.10.2012 року рішення суду до теперішнього часу не ухвалено. Доводи позивача в апеляційній скарзі про хибність висновку суду про те, що права позивача не порушені, не ґрунтуються на законі. Посилаючись на хибність зазначеного висновку суду, позивач ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не зазначає яке ж конкретне його право порушено. Суд правильно зазначив, що чинним законодавством не передбачено оскарження нарахованих сум заборгованості в якості самостійного, а не в межах заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості, способу захисту прав. Суд правильно зазначив, що зазначені позивачем [PERSON] заперечення щодо нарахованої суми заборгованості мають розглядатися при вирішенні іншого спору, а саме, спору за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Така позиція суду ґрунтується на чинному процесуальному законодавстві. Відповідно до ст. 128 ЦК України після одержання копій ухвали про відкриття провадження у справі і позовної заяви відповідач має право подати суду письмове заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення. Відповідач може заперечувати проти позову, посилаючись на незаконність вимог позивача, їх необґрунтованість, відсутність у позивача права на звернення до суду або наявність перешкод для відкриття провадження у справі. Заперечення проти позову можуть стосуватися всіх заявлених вимог чи їх певної частини або обсягу. В порушення вимог ст. 128 ЦПК України [PERSON], отримавши копію позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з нього заборгованості, звернувся до суду з самостійним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» незаконними. Зазначений позов фактично є запереченнями [PERSON] на позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Проте апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права встановив факт наявності між сторонами укладеного кредитного договору та відповідно кредитних зобовязань. Відповідно до частини 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Дійшовши правильного висновку про те, що предявленням позову про стягнення заборгованості за кредитним договором права позивача [PERSON] не порушено, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом, що заперечення [PERSON] щодо нарахованої заборгованості за кредитним договором мають розглядатися при вирішенні спору за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, суд у цій справі за позовом [PERSON] відповідно до ст. 214 ЦПК України не мав встановлювати ні факт наявності між сторонами договірних кредитних відносин, ні розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки ці обставини, якими ПАТ КБ «Приватбанк» обґрунтовує свої вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, має вирішити суд саме під час розгляду позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості. В порушення норм процесуального права судом першої інстанції у справі за позовом [PERSON] про визнання незаконними вимог банку про стягнення заборгованості встановлено, що: - між сторонами існують зобовязальні правовідносини, що виникли з кредитного договору, який укладено між сторонами у формі договору приєднання; - згідно з стандартною заявою, підписаною позивачем 25.10.2012 року, між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про надання банківських послуг, за якими позивачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 25 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, визначеному Тарифами, факт ознайомлення із якими позивач засвідчив своїм підписом у вказаній вище заяві; - кредитний договір складають, крім згаданої заяви, Умови і правила надання банківських послуг, та [PERSON] банку; - рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 17 лютого 2016 року у справі № 226/3804/15-ц за позовом дружини позивача [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору № б/н від 25.10.2012 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», судом встановлено, що 25 жовтня 2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг; - банк взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі; - позивачем [PERSON] були прийняті умови договору, про що свідчить його підпис на заяві про ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами. Однак, взятих на себе зобовязань з погашення кредиту позивач належним чином не виконував; - як вбачається з наданих Банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, до 15.12.2013 року позивач дійсно користувався коштами в рамках наданого йому кредитного ліміту. 15.12.2013 року позивач внаслідок чергового платежу з карти понад кредитний ліміт почав користуватися послугою овердрафта, тобто отриманням короткочасного кредиту, який надається Банком клієнту в разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку у розмірі ліміту кредитування. 31.12.2013 року Банк нараховує відсотки за користування овердрафтом. 31.01.2014 року у позивача виникає прострочена заборгованість; - станом на 27 вересня 2015 року заборгованість позивача перед Банком по кредитній картці складає 46\~217,46 грн. за тілом кредиту та 80\~769,55 грн. за відсотками. Зазначені висновки суду про наявність між сторонами кредитних зобовязань та про розмір заборгованості за кредитним договором суперечать його ж висновку про те, що позивачем обрано не той спосіб захисту і спір щодо розміру заборгованості має вирішуватися в іншій справі, а саме, за позовом фінансово-кредитної установи. Встановивши в оскаржуваному судовому рішенні доведеність факту наявності між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] кредитних зобовязань, які оспорюються [PERSON], та встановивши розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 25 жовтня 2012 року № б/н, суд фактично, враховуючи норму частини 3 ст. 61 ЦПК України, вирішив спір за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, рішення за яким на теперішній час ще не постановлено. Враховуючи зазначене, є зайвим та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення і висновок суду про те, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилається позивач, до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини. Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є незаконними, оскільки суперечать нормам частини 11 ст. 11, частини 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», то вони відповідно до ст. 128 ЦПК України також мають розглядатися при вирішенні спору за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права є підставою для зміни рішення суду першої інстанції. Враховуючи зазначене, рішення суду підлягає зміні, а саме, з мотивувальної частини рішення слід виключити вищезазначені висновки суду про доведеність факту наявності між сторонами договірних кредитних відносин, про наявність у [PERSON] заборгованості за кредитним договором та про можливість застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів». Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Outcome: partial