Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму кредиту у розмірі 10 000, 00 грн, проценти за користування кредитними коштами - 2 550, 00 грн протягом періоду часу з 21 листопада 2019 року по 06 грудня 2019 року, пеню у розмірі 4 940, 00 грн, а всього суму боргу у розмірі 17 490, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 21 листопада 2019 року сторонами було укладено договір про надання кредиту № 232729150 на суму 10 000, 00 грн зі сплатою 1, 70 % строком на 15 календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника (банківська карта № [NUMBER] ). 06 грудня 2019 року строк платежу за договором закінчився, а відповідач не виконав свої зобов`язання, а саме: не повернув кредит, не сплатив проценти. Станом на 25 лютого 2020 року заборгованість відповідача за договором кредиту склала: сума кредиту 10 000, 00 грн, проценти за користування кредитом - 2 550, 00 грн, пеня - 4 940, 00 грн, а всього 17 490, 00 грн. Відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву, проте подала до суду зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору № 232729150 від 21 листопада 2019 року недійсним, посилаючись на порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» та те, що договір був укладених невідомою особою, яка, видаючи себе за [PERSON] , діяла без її відповідного доручення та поза її волею. В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказано, що у листопаді 2019 року у неї було вкрадено банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] та мобільний телефон, з приводу чого вона звернулася 12 грудня 2019 року до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, підозрюючи чоловіка, з яким проживала протягом трьох років. У подальшому від різних банків почали надходити листи до позивача за зустрічним позовом про отримання нею кредитних коштів, зокрема 17 липня 2020 року - від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». [PERSON] стверджує, що в електронній заявці на отримання кредитних коштів, яка долучена до матеріалів справи, лише частково вказано правдиві відомості щодо неї, наприклад, електронної пошти вона не має, дохід у розмірі 15 000, 00 грн не отримує, у фірмі «Ватсон» не працює, номер телефону [NUMBER] їй не належить. Платіжне доручення № 2509 позивач за зустрічним позовом вважає неналежним доказом перерахування коштів, оскільки воно не містить підписів керівників товариства та відтиски печаток. Таким чином, [PERSON] зазначає, що електронного кредитного договору із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не укладала, підписаний без її відома, поза її волею, кошти були перераховані на розваги у м. Дніпро, вона ними не користувалася, тому у задоволенні позовних вимог товариства просить відмовити, а зустрічний позов задовольнити, визнавши недійсним з моменту укладення кредитний договір № 232729150 від 21 листопада 2019 року. II. Процесуальні дії та рішення суду. 13 березня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою від 16 березня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін у справі. 04 серпня 2020 року від відповідача засобами поштового зв`язку надійшла зустрічна позовна заява. 08 серпня 2020 року ухвалою суду прийнято зустрічний позов до спільного розгляду із первісним та змінено порядок розгляду справи з спрощеного на загальний, на підставі частини четвертої статті 193 ЦПК України. 27 листопада 2020 року ухвалою судді закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до розгляду по суті. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. 21 листопада 2019 року сторонами було укладено договір про надання кредиту № 232729150 на суму 10 000, 00 грн зі сплатою 1, 70 % строком на 15 календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника (банківська карта № [NUMBER] ). Відповідно до виписки з карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER] від 29 липня 2020 року, на її картковий рахунок 21 листопада 2019 року, відкритого у АТ КБ «ПриватБанк» згідно з угодою № SAMDNWFC00053131810 від 02 серпня 2019 року, надійшли грошові кошти у розмірі 10 000, 00 грн. 06 грудня 2019 року строк платежу за договором закінчився. 12 грудня 2019 року [PERSON] подала до Новороздільського ВП Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області заяву про вчинення кримінального правопорушення - про те, що у нею було викрадено 01 грудня 2019 року, у період з 12:00 год, до 16:00 год., грошову суму готівкою, мобільний телефон із сім-карткою [NUMBER] . За повідомленими відомостями зареєстровано і розпочато кримінальне провадження за № 12019140360000485. 17 липня 2020 року [PERSON] звернулася до Новороздільського ВП Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області заяву про вчинення кримінального правопорушення про те, що невідома особа шляхом обману та зловживання заволоділа її грошовими коштами, оформивши кредит на її ім`я на загальну суму 17 845, 00 грн. За вказаною заявою від 17 липня 2020 року зареєстровано кримінальне провадження № 12020145360000015, з попередньою кваліфікацією за частиною першою статті 190 КК України. Станом на 25 лютого 2020 року, згідно з розрахунком позивача, заборгованість відповідача за договором кредиту склала: сума кредиту 10 000, 00 грн, проценти за користування кредитом - 2 550, 00 грн, пеня - 4 940, 00 грн, а всього 17 490, 00 грн. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що кредитний договір № 232729150 від 21 листопада 2019 року на суму 10 000, 00 грн, укладений не нею, а іншою особою, яка викрала її банківські картки, у тому числі № [NUMBER] , а також її телефон з сім-карткою на телефонний номер [NUMBER] . У поданій до поліції заяві від 12 грудня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення, як і з витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань № [PERSON] № 12019140360000485 від 12 грудня 2020 року та № 12020145360000015 від 17 липня 2020 року, про крадіжку або шахрайське заволодіння її банківською карткою не вказано. Окрім того, обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, у якому суд встановив би особу, яка протиправним шляхом уклала від імені [PERSON] кредитний договір і заволоділа таким чином коштами, не надано, про закінчення досудових розслідувань та результат не повідомлено. Статтею 62 Основного Закону проголошено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Таким чином ототожнювати факт наявності кримінального провадження, одного або кількох, із виною певної особи, встановленою обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, є помилкою. Згідно з статтею 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, відповідно до статті 1055 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень статей 5, 15 Закону України «Про електронній документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Суб`єкти електронного документообігу, які здійснюють його на договірних засадах, самостійно визначають режим доступу до електронних документів, що містять конфіденційну інформацію, встановлюють для них систему (способи) захисту. Виконання позивачем (кредитором) обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 10 000, 00 грн відповідачу (позичальнику) підтверджується платіжним дорученням № 2509 від 21 листопада 2019 року та випискою з рахунку № 7OPC38MNU64EH8OB від 29 липня 2020 року. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що передбачено статтею 526 Цивільного кодексу України. За приписами частин першої, другої статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідаючи перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із частиною першою ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконання зобов`язання. Відповідно до частини першої ст. 624 Цивільного кодексу України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Суд звертає увагу, що положення Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII не поширюються на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, а кредитний договір № 232729150 укладено строком на 15 календраних днів. Договір про надання кредиту № 232729150 відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». З матеріалів справи вбачається, що відповідач не своєчасно виконує умови договору у добровільному порядку, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті суми кредиту, процентів за користування ним та проценти за прострочення терміну повернення грошей. Суд погоджується з доводами представника позивача про стягнення з відповідача заборгованості у частині стягнення суми заборгованості за кредитом в розмірі 10 000, 00 грн, процентів за користування кредитом у розмірі 2 550, 00 грн, та пенею у розмірі 4 940, 00 грн за порушення зобов`язань позичальником, в зв`язку з чим вказані вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частини третьої ст. 12, частини першої, шостої ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 2 102, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved