Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі Відповідач) про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 2014 року. Від даного шлюбу у них народився син, якому 24 квітня 2016 року виповнився рік. Спільне життя з Відповідачем не склалося по тій причині, що у них протилежні погляди на сімейне життя, чоловік зловживає спиртними напоями, зовсім не займається вихованням дитини, інколи дозволяє собі навіть піднімати руку. Позивач намагалася зберегти сімю власними силами, але її намагання були марними. Подальше сумісне проживання, - неможливе, а тому просить розірвати шлюб та змінити прізвище на дошлюбне «Рубльовська». В судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, доповнила, що вони з Відповідачем вже кілька місяців проживають окремо, наданий судом термін на примирення результатів не дав, сімейні відносини між ними відсутні. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату і час розгляду справи, в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив. Заслухавши пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії І-ИД №113373, виданим виконавчим комітетом Воробіївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, 14 листопада 2014 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Софіюк». Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ИД №216902, виданим 13 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Ухвалами суду від 03.06.2016 року та 15.07.2016 року сторонам надавалися строки для примирення по одному місяцю відповідно, однак як встановлено судом, стосунки між сторонами не налагодилися, сімейні відносини між ними відсутні. Позивач, як і Відповідач, не мають бажання зберегти сімю та дальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved