Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє адвокат Чапаєва Г.М. звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання заповіту складеного [PERSON] 20 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О.В. за реєстровим номером 999 недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 травня 2019 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О.В. за реєстровим номером 999 було посвідчено заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON] , згідно якого спадкодавець заповів останньому належну йому частку квартири [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] після смерті якого відкрилася спадщина на вказане майно. Позивач будучи дочкою спадкодавця та спадкоємцем першої черги, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із наявним заповітним розпорядженням вчиненим на користь відповідача. Вказаний заповіт вважає недійсним, оскільки на момент складання спірного заповіту [PERSON] хворів енцифалопатією, яка за своєю специфікою позбавляє людину при житті здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, декілька років до настання смерті [PERSON] зловживав алкогольними напоями в чому йому сприяв відповідач, який проживав разом із [PERSON] у квартирі останнього на підставі укладеного в усній формі договору найму житлового приміщення (кімнати). [PERSON] систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо [PERSON] , примушуючи його до складення останнім заповіту на його користь, зокрема таке насильство [PERSON] застосовував і на момент складення [PERSON] згаданого заповіту, у зв`язку з чим волевиявлення [PERSON] щодо укладення правочину (складення заповіту) не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Зазначеним заповітом порушено суб`єктивні спадкові права позивачки як спадкоємця першої черги за законом, які вона просить суд захистити шляхом задоволення позову. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, а ухвалою суду від 21 грудня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 26 січня 2021 року. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в останнє судове засідання не з`явилися, проте представником позивача надано суду заяву про розгляд справи за відсутністю сторони позивача на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав, відзиву на позов не подав, а тому, в силу статті 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача судом постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є дочкою [PERSON] , що засвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане повторно 30 липня 2019 року. [INFO] в окрузі Арлінгтон штат Вірджинія [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25 липня 2019 року, [INFO] помер [PERSON] . 20 травня 2019 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О.В. за реєстровим номером 999 було посвідчено заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON] , згідно якого спадкодавець заповів останньому належну йому частку квартири [ADDRESS] . Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло видане міським бюро технічної інвентаризації 23 лютого 1999 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Після смерті [PERSON] Другою тернопільською державною нотаріальною конторою 30 липня 2019 року заведено спадкову справу №35/2019. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною першою статті 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у пункті 16 роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї її з сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 464 від 22 жовтня 2020 року дати беззаперечний висновок про можливість під експертного [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання ним заповіту 20 травня 2019 року не представляється можливим. З медичних документів, які досліджувались експертами при проведенні експертизи №06951 стаціонарного хворого КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР, вбачається, що [PERSON] перебував на лікуванні у період з 17 липня 2019 року по 23 липня 2019 року з діагнозом: змішана інтоксикаційна та постравматична (анамнестично) енцефалопатія з вираженою загально-мозковою симптоматикою, тетраплегією, судомним синдромом. Набряк мозку. Вторинний стовбурових синдром з розладами дихання та ковтання. Оцінок психічного стану в зв`язку з важким станом та відсутністю свідомості не має. Дані про перебування [PERSON] на обліку психіатра та нарколога відсутні. Таким чином, медична документація, яка досліджувалась експертами при проведенні експертизи не дозволяє дійти однозначних висновків, що [PERSON] за час життя хворів на психічні захворювання. В матеріалах справи містяться також висновки судово-медичних експертиз проведених в рамках кримінального провадження №12019210010002142 від 23 липня 2019 року розпочатого за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 115 КК України у відповідності до обставин якого 23 липня 2019 року у чергову частину Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області надійшло повідомлення про те, що у відділенні інтенсивної терапії Тернопільської обласної психоневрологічної лікарні помер [PERSON] , [INFO] . Вказаними висновками, а саме висновком експерта №603 від 26 серпня 2019 року, висновком експерта №342 від 26 липня 2019 року, висновком експерта №796 від 15 серпня 2019 року, встановлено патоморфологічні зміни внутрішніх органів, групу приналежності крові від [PERSON] , причину та час смерті, характеристику виявлених тілесних ушкоджень та інше. Зі змісту досліджуваних висновків експертів вбачається, що експертами при проведенні експертного дослідження було застосовано різні підходи до визначення стану здоров`я спадкодавця на момент його смерті, що не перебуває у взаємозв`язку з встановленням психічного стану [PERSON] , можливістю повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 20 травня 2019 року. Надаючи перевагу висновку посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 464 від 22 жовтня 2020 року, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 464 від 22 жовтня 2020 року складено на підставі матеріалів цивільної справи, даних медичної документації - медичної карти №06951 стаціонарного хворого КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР, показань свідків, висновку експерта №603 від 26 серпня 2019 року на підставі чого зроблено висновок, що надати беззаперечний висновок про можливість під експертного [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання ним заповіту 20 травня 2019 року не представляється можливим. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він знає [PERSON] . Неодноразово розмовляв з ним. Передавав гроші від дочки. Крім того, під час розмови [PERSON] , інколи жалівся на квартирант [PERSON] , повідомляв, що останній погано ставився до нього, бив. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним заповіту складеного [PERSON] 20 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О.В. за реєстровим номером 999 недійсним до задоволення не підлягають, оскільки докази які б однозначно та безальтернативно вказували на наявність передбачених статті 255 ЦК України підстав визнання правочину недійсним, у матеріалах справи відсутні, а відтак спірний заповіт є чинним і визнанню недійсним не підлягає. Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed