Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

[PERSON] 02 листопада 2016 року звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 13 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого позивачу відповідачем був наданий кредит у вигляді встановлення ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,8% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З отриманого від банку розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором [PERSON] стало відомо про те, що з 01 січня 2013 року процентна ставка за договором склала 30% річних, а з 01 вересня 2014 року 34,80% річних. Оскільки підвищення процентної ставки за кредитним договором відбулось за одностороннім рішенням відповідача без повідомлення про це позивача, остання просила суд зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахування заборгованості за кредитним договором б/н від 13 листопада 2007 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» за процентною ставкою 22,8% річних; після перерахування заборгованості вказаний кредитний договір розірвати. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 13 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого позивачу відповідачем був наданий кредит у вигляді встановлення ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,8% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки /а. с. 9, 40-43/. З розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від13 листопада 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], вбачається, що до 01 січня 2013 року процентна ставка за договором складала 22,80% річних, з 01 січня 2013 року 30% річних, а з 01 вересня 2014 року 34,80% річних /а. с. 20-24/. Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що була чинною на час укладення договору, передбачалось, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. В пункті 28 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК у звязку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, всі рішення банку в будь-якій формі щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року. Враховуючи той факт, що суду не були надані докази надіслання відповідачем та отримання [PERSON] повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки за кредитом, а також приймаючи до уваги зазначені розяснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо нікчемності права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку, при цьому згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання судом нікчемного правочину недійсним не вимагається, суд приходить до висновку про неправомірність підвищення відповідачем з 01 січня 2013 року відсоткової ставки за кредитом, у звязку з чим суд вважає за можливе зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 13 листопада 2007 року з 01 січня 2013 року з урахуванням відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 22,80% річних на суму залишку заборгованості, частково задовольнивши таким чином позовні вимоги у відповідній частині. Відповідно до положень ст. 651 ЦК України Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Вирішуючи позовні вимоги в частині розірвання кредитного договору суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки між сторонами на даний час існують невиконані зобовязання, а відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial