Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

[PERSON] (далі [PERSON], позивач) звернулась до Чернівецького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] (далі-Шелінговський Ю.І., відповідач) про стягнення 11 765,71грн., з яких 6031,64грн. проценти за користування позикою, 5 040грн. збитки від інфляції, 694,07грн. три відсотки річних. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що 14 січня 2014р. [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики, відповідно до умов якого позивач передала, а відповідач отримав позику в розмірі 30 000грн. та зобов'язався повернути дану суму у термін до 14.01.2015р. Гроші позивачем були передані, а відповідачем отримані в момент укладення договору позики, що підтверджується змістом розписки від 14.01.2014 року. Однак, відповідач у вказаній у розписці термін позику не повернув, чим порушив свої зобов*язання за договором. Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 25.03.2015р. у справі №150/141/15-ц позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму позики з врахуванням процентів за користування позикою, збитків від інфляції, 3% річних від простроченої суми в загальному розмірі 45013,45гривень. Рішення набрало законної сили, на його виконання видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, проте жодних коштів на виконання судового рішення позивач не отримала. Звернення [PERSON] з вимогою повернути борг залишені відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення з відповідача процентів за користування позикою, нарахованих відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України в розмірі облікової ставки НБУ за період з 26.03.2015року по 01.02.2016року, а також інфляційних втрат за квітень-грудень 2015року та 3% річних за період з 26.03.2015року по 01.02.2016року, нарахованих на підставі ст.625 ЦК України. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримала повністю та просить їх задоволити. Відповідач в судовому позовні вимоги не визнає, заперечуючи факт отримання позики по розписці від 14.01.2014року, вказує на те, що позивач не є банківською чи фінансовою установою, відтак, не може отримувати відсотки за користування позикою. Разом з цим, підтвердив факт стягнення з нього суми позики в розмірі 30 000грн. рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 25.03.2015р. у справі №150/141/15-ц та надав суду для огляду квитанції про часткову оплату суми заборгованості на виконання, зокрема, і вищезазначеного рішення суду (копії таких квитанцій долучено до матеріалів справи). З матеріалів справи та пояснень представників сторін судом встановлено наступне: 14 січня 2014 року [PERSON] надав позивачу розписку у тому, що позичив у [PERSON] 30\~000грн., які зобов*язався повернути до 14.01.2015року (оригінал розписки оглянуто в судовому засіданні, копію долучено до матеріалів справи). Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 25.03.2015р. у справі №150/141/15-ц позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму позики з врахуванням процентів за користування позикою, збитків від інфляції, 3% річних від простроченої суми в загальному розмірі 45013 /сорок п'ять тисяч тринадцять/ гривень 45 коп., а також судові витрати в розмірі 950,13грн. Рішення набрало законної сили, на його виконання видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження. В судовому засіданні відповідач підтвердив факт часткової оплати заборгованості по даному виконавчому провадженню, на підтвердження чого надав суду для огляду банківські квитанції, копії яких долучено до матеріалів справи. Згідно облікової картки на зведене виконавче провадження від 25.04.2016року, виданої відділом Державної виконавчої служби Чернівецького районного управління юстиції, в процесі виконання виконавчого листа №150/141/15-ц від 27.04.2015року, виданого Чернівецьким районним судом про стягнення 45963,58грн. (стягувач [PERSON]В.), станом на 25.04.2016року стягнуто з [PERSON] 578,31грн. Неналежне виконання відповідачем обов*язку з повернення суми позики в строк, встановлений у розписці, а саме, до 14.01.2015року, стало підставою для звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення з відповідача 6031,64грн. процентів за користування позикою, нарахованих відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України в розмірі облікової ставки НБУ за період з 26.03.2015року по 01.02.2016року, а також 5040грн. інфляційних втрат за квітень-грудень 2015року та 694,07грн. 3% річних за період з 26.03.2015року по 01.02.2016року, нарахованих на підставі ст.625 ЦК України. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, прийшов до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Спір у даній справі виник з виконання договору позики, відтак, на спірні правовідносини між сторонами поширюються норми глав 16, 47, 48, 50, 51, 71 ЦК України. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Як вбачається з матеріалів справи, 14 січня 2014 року [PERSON] надав позивачу розписку у тому, що позичив у [PERSON] 30\~000грн., які зобов*язався повернути до 14.01.2015року. Оскільки рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 25.03.2015р. у справі №150/141/15-ц, яке набрало законної сили, встановлено факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики шляхом надання [PERSON] розписки від 14.01.2014року про отримання позики в розмірі 30000грн. з терміном повернення до 14.01.2015року та факт отримання [PERSON] позики від [PERSON] в розмірі 30 000грн., відтак, суд у відповідності до ч. 3 ст.61 ЦПК України, визнав дані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення позики в строки, у розмірі та в валюті, визначеними договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Доказів повернення [PERSON] позики, отриманої від [PERSON] в розмірі 30000грн. матеріали справи не містять. При цьому суд зважаючи на часткове перерахування відповідачем суми заборгованості в розмірі 578,31грн. по виконавчому листу №150/141/15-ц від 27.04.2015року, беручи до уваги розмір заборгованості, присудженої до стягнення з відповідача рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 25.03.2015р. у справі №150/141/15-ц та черговості погашення присуджених до стягнення позики, процентів за користування позикою, збитків від інфляції та 3% річних, зазначає, що сума позики в розмірі 30000грн. станом на момент розгляду даної справи залишається несплаченою позивачем. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Також суд звертає увагу, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, зокрема, не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048 ЦК України, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (постанови Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі N 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі N 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі N 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі N 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі N 3-142гс11). Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно матеріалів справи сума позики становить 30 000грн., облікова ставка встановлена НБУ з 06.02.2015р.-19,5%, з 04.03.2015р.-30,0%, з 28.08.2015 р. - 27,0%, з 25.09.2015р. - 22,0%. Відтак, суд здійснивши обрахунок суми процентів за користування грошовими коштами за договором позики за період з 26.03.2015року по 01.02.2016року, за такою формулою: розмір заборгованості Х кількість днів прострочення Х облікову ставка НБУ у %/ кількість днів у році (з 26.03.2015р. до 27.08.2015р. - 124 дня, 30000грн. х 30% х 124 дня : 365 днів=3057,53грн., з 28.08.2015р. до 24.09.2015р. - 28 днів, 30000грн. х 27% х 28 дні : 365днів =621,37грн., з 25.09.2015р. по 01.02.2016р. - 129 дні, 30000грн. х 22% х 129дні : 365днів =2332,60грн.) визначив розмір відсотків за користування позикою, що складає 6011,50грн., яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача. Що стосується тверджень відповідача про те, що позивач не має права на отримання відсотків від відповідача за користування позикою, оскільки не є фінансовою чи банківською установою, то суд зазначає, що договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частиною першою статті 1048 ЦК України) чи законом, а Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 1048 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 05.11.2014 року у справі №6-132цс14). Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума простроченого боргу становить 30000грн., відтак, зважаючи, що позивачем заявлено до стягнення 3% річних за 281 день прострочення з 26.03.2015року по 01.02.2016р., то відповідно підлягає до стягнення 692,87грн. (30000грн.х3%:365 днівх281день= 692,87грн.) Згідно позовної заяви, позивачем обчислено індекс інфляції згідно офіційно оприлюднених даних статистики наростаючим підсумком за квітень-грудень 2015 року у розмірі 116,8%, відтак, заявлено до стягнення збитки від інфляції в розмірі 5040грн. Однак, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, а саме, індексу інфляції, суд врахував, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) відтак, здійснивши перерахунок індексу інфляції згідно офіційно оприлюднених даних статистики за квітень-грудень 2015 року визначив, що розмір інфляції за вказаний період становить 102%, відтак, до стягнення з відповідача підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 600грн. Отже, матеріалами справи підтверджено неповернення позичальником (відповідачем у справі) суми позики в розмірі 30000грн. на момент звернення з позовом, відтак, суд, здійснивши перерахунок сум, які заявлені позивачем до стягнення, прийшов до висновку, що позовні вимоги слід частково задоволити, присудивши до стягнення з відповідача на користь позивача : 6011грн. 50коп. відсотків за користування позикою, 692грн. 87коп. три відсотки річних та 600грн. збитків від інфляції за прострочення виконання зобов*язання. Відповідно до ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов*язаних із розглядом справи. До витрат, пов*язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 551,20грн., про що свідчить квитанція від 12.02.2016року. Відповідно до ч.3 ст.48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката визначаються у порядку, встановленому Законом України „Про адвокатуру. Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2016р. між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, а саме, на правове обґрунтування позиції клієнта, юридичному аналізі обставин спору, правовому обґрунтуванні вимог, розробку проекту документів, що подаються до суду, а саме, позову про стягнення коштів за ст.625 ЦК України. Факт надання таких послуг підтверджується актом виконаних робіт від 01.02.2016року, факт оплати позивачем адвокатських послуг в розмірі 600грн. підтверджується квитанцією б/н від 01.02.2016р. Отже, матеріалами справи підтверджено факт надання адвокатських послуг, зокрема, надання правової допомоги в написанні позовної заяви та оплати таких позивачем. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. Оскільки справа доведена до суду з вини відповідача, відтак, сума судових витрат, понесених позивачем, підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: approved