Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з указаним позовом. В обґрунтування своїх вимог Позивач вказала, що на даний час вона має перешкоди у вирішенні питання про відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га в м. Камянка Черкаської області, так як зазначена земельна знаходиться в масиві земельних ділянок загальною площею 42,4 га, який орендує на 20 років городній кооператив «Овочівник» (далі Відповідач 1) згідно договору оренди № 13 від 25 серпня 1998 року з Камянською міською радою Черкаської області (далі - Відповідач 2). Проте Відповідач 1 як юридична особа не існує, відомості про нього в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відсутні. Просила визнати вказаний договір припиненим у звязку з фактичною відсутністю Відповідача 1 як юридичної особи. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Представник Відповідача 2, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, його неявка у відповідності до ст. 169 ЦПК України не перешкоджала проведенню судового розгляду. В судовому засіданні був відсутній представник Відповідача 1, так як [PERSON], який був вказаний головою кооперативу в позовній заяві не надав суду представницьких документів, що не дозволяло суду ідентифікувати повноваження цього громадянина. Неявка представника Відповідача 1 також не перешкоджала проведенню судового розгляду. Представник третьої особи подав до суду заяву про слухання справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обовязок доказування лежить не на суду, а на сторонах. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Камянської міської ради Черкаської області № 341 від 25.08.1998 року кооперативу «Овочівник» надано для ведення городництва на 20 років земельну ділянку площею 42,4 га. З довідки Камянської міської ради Черкаської області № 126/06-06 від 09.03.2016 року вбачається, що у них відсутні відомості про існування як такого городнього кооперативу «Овочівник». З довідки з Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що у вказаному реєстрі відсутні дані про реєстрацію Відповідача 1, хоча відповідно до Закону України «Про кооперацію» від\~10.07.2003\~№\~1087-IV городній кооператив являється юридичною особою, а відповідно повинен був пройти державну реєстрацію. Створенні до часу набуття чинності цим законом городні кооперативи також діяли як юридичні особи, проте оформлені відповідно до статутних документів як обєднання громадян або громадські організації, і так само підлягали відповідному обліку в органах місцевого самоврядування. Зі змісту ст. 26 ЦК УРСР від 18.07.1963 року випливає, що тільки після реєстрації Статуту або положення городній кооператив «Овочівник» набув би цивільну правоздатність. В судовому засіданні встановлено, що городній кооператив «Овочівник» не має Статуту, і облікові відомості про його існування також відсутні, що унеможливлює його ідентифікацію як сторони у справі та учасника спірного договору. Оскільки спірний договір було укладено до набрання чинності ЦК України, при вирішенні спору слід керуватися нормами того цивільного законодавства, яке існувала на час виникнення спірних правовідносин. У відповідності до ст. 6 ЦК УРСР передбачено, що одним із можливих способів захисту цивільного права являється припинення правовідношення. Водночас суд не може погодитись з обраним Позивачем способом судового захисту. Право на висунення вимоги щодо визнання правовідношення припиненим з підстав відсутності на час судового розгляду кооперативу учасника спірного договору могло б бути обґрунтованим, якби кооператив вибув з правовідношення. Між тим, як встановлено судом до укладення спірного договору кооператив як такий не був створений у відповідності до чинного законодавства і його неможливо ідентифікувати як учасника цивільних відносин. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнанні такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст.ст. 8, 36 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 року № 561-ХІІ було встановлено, що плата за землю з її розміром повинна визначатись угодою сторін та обумовлюватись в договорі . Про це ж вказано і в п.1 Указу Президента України «Про оренду землі» від 23.04.1997 року, який діяв на час виникнення правовідносин. Зі змісту спірного договору оренди землі вбачається, що спірний договір зареєстровано в книзі записів договорів за № 13 від 25.08.1998 року. Водночас, суд виходить з того, що на час виникнення спірних правовідносин укладання договору закінчувалась його підписанням з погодженням усіх істотних умов. Положення спірного договору щодо набрання його чинності з моменту його реєстрації суд вважає нікчемними та такими, що не породжуються правовідносин для сторін. Зі змісту спірного договору випливає, що в ньому не вказано конкретного розміру орендної плати, тим паче вказано, що розрахунки мають відбуватись у карбованцях, хоча станом на 25 серпня 1998 року, тобто дату підписання договору, такої національної валюти не було, а з 02 вересня 1996 року у відповідності до Указу Президента України № 762/96 була введена як національна валюта гривня. З огляду на вище вказане, суд приходить до висновку, що спірний договір не було укладено взагалі, так як сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов, зокрема конкретного розміру орендної плати, а відсутність кооперативу як юридичної особи на день підписання договору вказує, що він взагалі не був спрямований на набуття і реалізацію цивільний прав та обовязків. З цього приводу суд вважає, що вказаний документ може називатися договором і навіть бути оформлений із додержанням певних вимог щодо форми та змісту договору цього виду чи звичаїв обороту, але якщо сторони не виконали окремі приписи закону і не наступив момент вчинення правочину у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР, то такий документ не мав, не має і не матиме юридичної сили й жодна з умов, хоч і зазначених у такому документі як зобовязання, не має обовязкової сили для осіб, указаних у документі сторонами договору. У відповідності до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Таким чином, спірний договір не відбувся як юридичний факт, тобто договір фактично не існує, він не породжує наслідки, а тому не може слугувати підставою для вимог на примусове виконання обовязку в натурі, відшкодування збитків за договором, тлумачення, зміну чи розірвання договору, визнання його недійсним або припиненим. У ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси(ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). З урахуванням наведеного важливе значення для вирішення спору набуває необхідність належного зясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Ці висновки суду ґрунтуються на положеннях правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 02.07.2014 року та 25.12.2013 року по справам № 6-78цс14, № 6-78цс13, які відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З огляду на відповідь відділу Держгеокадастру у Камянському районі Черкаської області № КО-216/0-261/6-16 від 16.03.2016 року суд вважає, що спір виник у [PERSON] з вказаним державним органом, і саме він повинен вирішуватись в адміністративному порядку, так як тільки такий спосіб захисту порушеного права є належним. Таким чином, Позивач невірно обрала спосіб захисту свого порушеного права, оскільки не вирішила в адміністративному порядку питання щодо доопрацювання поданого до державного органу проекту землеустрою, а тому в задоволенні її позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed