Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з позовом до Лебедівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Кам`янського району Черкаської області (далі - Відповідач) про визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що [INFO] померла [PERSON] . За заповітом після її смерті Позивач успадкувала будинок. Проте заповітом не було охоплено належну земельну частку (пай) померлої площею 3,07 умовно кадастрових гектари адміністративних межах Лузанівської сільської ради Кам`янського району Черкаської області. Остаточний розмір земельної частки (паю) згідно розпорядження Кам`янської районної державної адміністрації Черкаської області становить 2,88 кадастрових гектари. Позивач являється племінницею померлої і звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття частини спадщини у вигляді земельної частки (паю) вже в порядку спадкування за законом, але нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено з тих підстав, що вона за ступенем спорідненості не відноситься до кола спадкоємців. Просила в судовому порядку визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 3,07 умовно кадастрових гектари адміністративних межах Лузанівської сільської ради Кам`янського району Черкаської області. Ухвалою суду від 01 червня 2020 року по справі відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання, надано строк для подання учасниками заяв по суті. Ухвалою суду від 02 липня 2020 року допущено у справу Смілянську місцеву прокуратуру на стороні Відповідача. Ухвалою суду від 02 липня 2020 року по справі закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд. В судове засідання Позивач не з`явилась, в прохальній частині позову просила судові засідання проводити без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник Відповідача при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Прокурор заперечував проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що на час виникнення правовідносин Позивач не входила у коло спадкоємців за законом, а отже не має право на спадкування після смерті [PERSON] , просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено в ході судового розгляду [INFO] померла [PERSON] в с. Лузанівка Кам`янського району Черкаської області (а.с. 5). Проживала вона одна і являлась одноосібним членом домогосподарства по [ADDRESS] (а.с. 10-11). Позивач, будучи племінницею померлої, намагалась оформити спадкові права на належну померлій земельну частку (пай), проте нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як при спадкуванні за законом на час смерті спадкодавця Позивач за ступенем спорідненості не входила у коло спадкоємців за законом (а.с. 13). В матеріалах справи наявна копія сертифікату серії ЧР № 0244951, який на думку Позивача підтверджує факт належності земельної частки (паю) розміром 3,07 умовно кадастрових гектари (а.с. 8). Між тим, у вказаному документі та даних із записів про реєстрацію смерті, відомостях сільської ради дані про осіб з прізвищем « [PERSON] » по-батькові різняться. Так, у сертифікаті вона вказана як « [PERSON] », а у інших документах як « [PERSON] ». Як слідує з матеріалів справи, Позивач із заявою до суду про встановлення факту належності правовстановлюючого документу на спірну земельну частку (пай) саме померлій [PERSON] не зверталась і судове рішення, в якому було б встановлено факт помилки у виготовленні документу, яке набрало законної сили, і про встановлення такого факту відсутнє. Суд виходить з того, що у відсутність встановлення факту помилки у сертифікаті про право на земельну частку (пай) [PERSON] , суд позбавлений можливості дійти висновку про те, що вказане спадкове майно може мати відношення до померлої особи. Як вказав Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року по справі № 305/235/17, відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. За статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі статтями 549 та 554 ЦК УРСР спадкоємець фактично прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути : довідка житлово-експлуатаційної організації або житлового кооперативу, довідка відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, довідка про сплату податків або страхових платежів, записи у паспорті або будинкової книги про постійну реєстрацію спадкоємця у спадковому будинку, інші документи про постійне проживання спадкоємця з померлим. Таких доказів суду зовсім не надано, і даний факт в судовому порядку Позивач не просила встановити, хоча такі вимоги є первісними до вимог про визнання права на спадкування. Щодо тверджень Позивача про помилковість висновків нотаріуса про її не входження у коло спадкоємців, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин 1 та 3 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, слід враховувати, що норми пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі №6-138цс13 також зробив правовий висновок про те, що відповідно до частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року. Аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Так, відповідно до статей 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 531 ЦК УРСР встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Оскільки Позивач є племінницею померлої, а відповідно до ЦК УРСР племінниця до кола спадкоємців за законом будь-якої черги, передбачених статтями 529-530 ЦК УРСР не належить, тому правила статті 549 ЦК УРСР щодо прийняття спадщини на неї не розповсюджується. З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що позов є таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed