Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

[PERSON] 24 липня 2015 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання права власності на вклад в порядку спадкування за законом та його стягнення. Позивач у своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що мешкала разом зі своїм чоловіком [PERSON] в м. Донецьку, її чоловік уклав з відповідачем два договори банківського вкладу, 26 квітня 2014 року чоловік позивачки помер і вона звернулася до Четвертої Донецької державної нотаріальної контори м. Донецька з заявою про прийняття спадщини в вигляді вказаних вкладів після смерті чоловіка, нотаріус завів спадкову справу, вніс дані в реєстр, але потім через закриття реєстрів відмовив в видачі свідоцтва про спадщину на ці вклади; позивачка звернулася до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з цим же питанням, але і тут нотаріус своєю постановою відмовив в видачі свідоцтва через неможливість видати свідоцтво (реєстр відкритий в іншій конторі, ніяк встановити коло спадкоємців та інш.). Позивач звернувся до банку видати вклади, на що також отримав відмову. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка. Інші спадкоємці, зі слів позивачки, із заявами про прийняття спадщини не зверталися та не претендують на спадщину, позивач просив суд визнати за ним право власності на ці вклади, які належали померлому. Раніше позивачка не мала можливості звернутися, оскільки оформляла документи, нотаріус (в червні 2015 року) відмовив в видачі свідоцтва через неможливість видати таке свідоцтво (не встановлено коло спадкоємців та інш.), а міністерство /управління/ юстиції через відсутність роботи зараз тієї нотаріальної контори рекомендувало звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на вказані вклади в банку та всі нараховані на ці вклади відсотки, стягнути ці кошти, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно було укладено з чоловіком позивача договори банківського вкладу, але позивач повинен спочатку звернутися до нотаріуса, отримати свідоцтво про спадщину на вклади і потім вони на підставі цього свідоцтва безперешкодно видадуть вклади, але позивач до нотаріуса після відмови і уточнення кола спадкоємців, вирішення питання з відкриттям реєстру не звернувся, нотаріус йому після цього не відмовив, фактично ще немає спору і звернення позивача до суду передчасне (оскаржувати зараз можливо лише відмову нотаріуса). Заповідальне розпорядження говорить лише про користування і розпорядження вкладом, спадщина повинна оформлятися у відповідності до закону. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них на цій стадії безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Четвертої Донецької державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, фактично не заперечував проти викладених в позові обставин і вважав за можливе задоволення позову, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного представника третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зараз мешкає та зареєстрована в [INFO], а до цього мешкала разом зі своїм чоловіком [PERSON] в м. Донецьку, її чоловік уклав з відповідачем два договори банківського вкладу, 26 квітня 2014 року чоловік позивачки помер і вона звернулася до Четвертої Донецької державної нотаріальної контори м. Донецька з заявою про прийняття спадщини в вигляді вказаних вкладів після смерті чоловіка, нотаріус заяву прийняв, завів спадкову справу, вніс дані в реєстр, але потім через закриття реєстрів відмовив (усно) в видачі свідоцтва про спадщину на ці вклади; позивачка звернулася до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з цим же питанням, але і тут нотаріус своєю постановою відмовив в видачі свідоцтва через неможливість видати свідоцтво (реєстр відкритий в іншій конторі, ніяк встановити коло спадкоємців та інш.). Позивач звернувся до банку видати вклади, на що також отримав відмову. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка. Інші спадкоємці, зі слів позивачки, із заявами про прийняття спадщини не зверталися та не претендують на спадщину, позивач просив суд визнати за ним право власності на ці вклади, які належали померлому. Раніше позивачка не мала можливості звернутися, оскільки оформляла документи, нотаріус (в червні 2015 року) відмовив в видачі свідоцтва через неможливість видати таке свідоцтво (не встановлено коло спадкоємців та інш.), а міністерство /управління/ юстиції через відсутність роботи зараз тієї нотаріальної контори рекомендувало звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просила захистити її законні права. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] зараз мешкає та зареєстрована в [INFO], а до цього мешкала разом зі своїм чоловіком [PERSON] в м. Донецьку, її чоловік уклав з відповідачем два договори банківського вкладу, 26 квітня 2014 року чоловік позивачки помер і вона звернулася до Четвертої Донецької державної нотаріальної контори м. Донецька з заявою про прийняття спадщини в вигляді вказаних вкладів після смерті чоловіка, нотаріус заяву прийняв, завів спадкову справу, вніс дані в реєстр та надав позивачці витяг від 07 жовтня 2014 року, але потім через закриття реєстрів відмовив (усно) в видачі свідоцтва про спадщину на ці вклади; позивачка звернулася до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з цим же питанням, але і тут нотаріус своєю постановою відмовив в видачі свідоцтва через неможливість видати свідоцтво (реєстр відкритий в іншій конторі, ніяк встановити коло спадкоємців та інш.). Статтею 1216 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав набуття права власності є спадкування, яке визначається законом як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 ЦК України (1-5 черги спадкоємців за законом). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця (ст.1261 ЦК України). Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1228 Цивільного кодексу України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті: склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Положеннями ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п. 1.2 гл. 10 1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін'юсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при зверненні спадкоємця у звязку з відкриттям спадщини нотаріус зясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Згідно зі ст. 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 4.14 гл. 10 вказаного Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У статті 50 Закону України «Про нотаріат» йдеться про оскарження нотаріальної дії, відмови у вчиненні нотаріальної дії. Оскарження відбувається в порядку позовного провадження. У разі подання позову до приватного нотаріуса відповідачем буде сам приватний нотаріус. У випадку пред'явлення вимог до державного нотаріуса відповідачем буде відповідна державна нотаріальна контора. Це зумовлено тим, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус - працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори. При цьому до участі у справі залучається також відповідне управління юстиції (див. коментар до ст. 27 Закону України «Про нотаріат»). Оскарження нотаріальної дії може мати місце у випадку, якщо особа вважає її вчинення неправомірним або таким, що не відбулося. У такому разі предметом спору буде правомірність вчинення нотаріальної дії, питання про визнання її недійсною або не вчиненою. Слід зазначити, що правомірність вчинення нотаріальної дії існує доти, доки інше не доведено в судовому порядку. Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов'язково обґрунтовуватися причини такої відмови (коментар до ст. 49 Закону України «Про нотаріат»). Вказане також зазначається ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в Узагальненні судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 07 лютого 2014 року. Також, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Підставами для відмови у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням на грошові кошти, згідно постанови буле те, що: нотаріус не мав можливості встановити остаточне коло спадкоємців до моменту спливу (закінчення) шестимісячного строку для прийняття спадщини; документи, що встановлюють факт родинних відносин мають суттєві розбіжності; на час вчинення нотаріальної дії, шестимісячний термін з часу відкриття спадщини, встановлений для прийняття або відмову від прийняття спадщини не сплинув. Після усунення однієї з причин відмови у вчиненні нотаріальної дії, а саме після встановлення кола спадкоємців, позивач до нотаріальної контори не звертався. Інші підстави відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину на грошові кошти, згідно позовної заяви та додатків до позову, позивачем не спростовані. Прийняття спадщини та відмова від прийняття спадщини вимагає наявності певних умов: здійснення спадкоємцем цивільного права повинно бути вільним та на власний розсуд, без фізичного чи психічного тиску з боку інших спадкоємців, направленим на набуття спадщини в цілому, оскільки часткове прийняття спадщини, прийняття спадщини з умовою або із застереженням не допускається; прийняття спадщини або відмова від її прийняття повинні бути здійснені в установленому законом порядку та в установлений законом строк. Отже, можливо дійти висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання права власності на вклад в порядку спадкування за законом та його стягнення відмовити. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності на вклад в порядку спадкування за законом та його стягнення в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed