Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до Свердловської міської ради Луганської області, третя особа на стороні відповідача Головне територіальне управління юстиції у Луганській області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 листопада 2012 року померла його мати [PERSON] Після її смерті він залишився єдиним спадкоємцем. 21 травня 2013 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №34027806 від 21 травня 2013 року. Вказував, що на підставі вказаної заяви було відкрито спадкову справу, що підтверджує відсутність інших вимог на спадкове майно, а саме: індивідуальний житловий будинок по вул. Профспілкова, 18 у м. Свердловськ Луганської області та земельну ділянку кадастровим номером 4412700000:25:004:0051. Час видачі Свідоцтва про право на спадщину було визначено на грудень 2013 року. Звертав увагу суду на те, що з огляду на початок АТО і звільнення нотаріуса [PERSON] та передачу нею справ в місці відкриття спадщини, припинення доступу користувачів до Спадкового реєстру так і не зміг отримати Свідоцтво на право на спадщину, йому відомо, що архів та документи нотаріуса так і не вивезені із території АТО. А тому, він не може отримати спадщину чи відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом, який веде спадкову справу. У звязку з наведеним просив суд визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно,а саме: індивідуальний житловий будинок по вул. Профспілкова, 18 у м. Свердловськ Луганської області та земельну ділянку кадастровим номером 4412700000:25:004:0051 та зобовязати Головне територіальне управління юстиції у Луганській області провести реєстрацію права власності на спадкове майно за ним в державному реєстрі прав на рухоме і нерухоме майно. Позивач у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, у поданій до суду заяві просив суд розглядати справу без його участі. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суду невідомі, повідомлений про слухання справи шляхом поміщення оголошення про день, час та місце розгляду справи в газеті «Урядовий курєр» від 31 травня 2017 року №99 (5968). На підставі викладеного суд, вважає, можливим розглянути справу за відсутності відповідача по наявним матеріалам в справі. Від третьої особи на стороні відповідача Головного територіального управління юстиції у Луганській області надійшло заперечення на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову в частині зобовязання Головного територіального управління юстиції у Луганській області провести реєстрацію права власності на спадкове майно в державному реєстрі прав на рухоме і нерухоме майно, в іншій частині позовних вимог залишити вирішення вказаного питання на розсуд суду та просив слухати справу за їх відсутності. У відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмов іматеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що 22 листопада 2012 року померла мати позивача - [PERSON], що вбачається із свідоцтва про смерть від 23 листопада 2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис 1046 (а.с. 4). Після смерті [PERSON], відкрилася спадщина і Третьою Свердловською державною нотаріальною контрою 21 травня 2013 року була заведена спадкова справа, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №34027806 від 21 травня 2013 року (а.с. 11). За життя [PERSON] на підставі рішення Свердловської міської ради народних депутатів від 16 червня 1998 року №282 отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,0896 га по вул. Профспілкова, 18 а у м. Свердловськ Луганської області з кадастровим номером 4412700000:25:004:0051 для обслуговування житлового будинку згідно Витягу із поземельної книги №ВТ-441270002262012 (а.с. 5-7); державний акт від 16 червня 1998 року №282 (а.с. 17). Крім цього, після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер 07 серпня 1994 року [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 травня 1995 року отримала у власність ? житлового будинку по вул. Профспілкова, 18 у м. Свердловськ Луганської області (а.с. 9-10), інша ж частина будинку, а саме ? належала [PERSON] згідно Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20 січня 1971 року № 7, виданого Свердловською міською радою Луганської області (а.с. 14-15). Діти: [PERSON] та [PERSON] відмовилися від спадкування. Син [PERSON] [PERSON] згідно Свідоцтва про смерть від 07 версеня 2010 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції, актовий запис 764 помер 06 вересня 2010 року (а.с. 13). Отже, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] У передбачений частиною 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк - 21 травня 2013 року [PERSON] звернулася до Третьої Свердловської державної нотаріальної контри із заявою про прийняття спадщини, була зведена спадкова справа, але на момент звернення до суду Свідоцтво про право на спадщину так і не отримано у звязку з припиненням діяльності вказаної нотаріальної контори. До вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми книги шостої ЦК України «Спадкове право». Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя ст. 1223 ЦК). У силу вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок йогосмерті. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК, частина десята статті 67 Закону України «Про нотаріат»), тобто свідоцтво про право на спадщину позивач мав отримати після 22 травня 2013 року. Згідно частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до п. 4.9. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не зміг, оскільки на території містаДовжанськ, де була розташована Третя Свердловська державна нотаріальна контора проводиться антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Довжанськ Луганської області відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 розділу 2 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведені спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та розяснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження. Тобто, повторне заведення в теперішній час спадкової справи органами нотаріату, які здійснюють свої повноваження на території, яка контролюється органами державної владиУкраїни, є неможливим. Відповідно до частини 1 статті 91 Закону України від 02 версеня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 189-VIII), який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням Кабінету Міністрів України, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Кабінетом Міністрів України 15 квітня 2015 року Постановою № 210 затверджено Порядок реєстрації деяких спадкових справ у Спадковому реєстрі, який визначає процедуру реєстрації у Спадковому реєстрі спадкових справ заведених на підставі статті 91 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проте, зазначений Порядок не врегулював процедуру оформлення права на спадкування у разі, якщо спадкова справа заведена нотаріусом раніше і залишилася на території, на якій органи державної влади в теперішній час тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тобто, матеріалами справи доведено, що починаючи з 01 грудня 2014 року і до теперішнього часу, на протязі більш, ніж двох років, позивач з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення «Вістіньш і Перепьолкінс протии Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс протии Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш протии Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу протии Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» міжзагальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі«Спорронг та Льонрот протии Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі«Джеймс та інші протии Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (п. 3)». На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливостіПопова В.І. користуватися та розпоряджатися спадковим майном, належному йому в порядкуспадкування відсутні. Проте в порушення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції право власності позивача на спадкове майно порушено через тимчасову окупацію окремих районів Луганської області, проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, позивач вже більш, ніж два роки з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідностатті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленному цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разівідмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майнов судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно відповіді Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 14 квітня 2017 №8258/13/4 архів та незакінчені спадкові справи Третьої державної Довжанської нотаріальної контори з тимчасово неконтрольованої території не вивезені. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майнов порядку спадкування є компетенцією суду, оскільки залишення спадкової справи на території, яка не контролюється органами державної влади є перешкодами для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім цього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобовязання Головного територіального управління юстиції у Луганській області провести реєстрацію права власності на спадкове майно за позивачем в державному реєстрі прав на рухоме і нерухоме майно не підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до п. 4 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в автономній республіці Крим, в областях, м. Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року №1707/5 (зі змінами) до повноважень Головного територіального управління юстиції у Луганській області не входить здійснення будь-яких реєстраційних дій. Як зазначено у ст. 8 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» територіальні органи Міністерства юстиції України в межах території, на якій вони здійснюють свою діяльність: 2) розглядають скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, субєктів державної реєстрації прав та приймають обовязкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 3) складають протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення; 4) організовують роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів, уповноважених осіб субєктів державної реєстрації прав; 5) приймають рішення про тимчасове блокування доступу державних реєстраторів, уповноважених осіб субєктів державної реєстрації прав до Державного реєстру прав у випадках, передбачених цим Законом; 6) здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно абзацу 4 ч. 5 ст. 3 вказаного закону державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом пятим цієї частини. А частиною 1 ст. 5 зазначено закону визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя. З огляду на викладене, Головне територіальне управління юстиції в Луганській області не є державним реєстратором та не має доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно будь-яким реєстратором по всій території України. У той же час, позивачем заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності. Оскільки давність, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторін у спорі, зробленою до винесення рішення, а в даній справі про її застосуання ніхто не заявляв, дане клопотання є безпідставним (аналогічною є позиція ВСУ 6-306цс16). Враховуючивищенаведене та

Outcome: partial