Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі відповідач) моральну шкоду, завдану професійними захворюваннями, в розмірі 150000 грн. з підстав, передбачених ст.ст.153, 173 та ст.237-1 КЗпП, а також ст.23 та ст.1167 ЦК України. Позивач посилається на те, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах з 20.07.1995 по 07.09.2014 та з 04.12.2014 по 30.11.2016. Загальний стаж роботи позивача у вугільній промисловості в умовах впливу шкідливих факторів 23 роки 5 місяців 14 днів. Під час роботи в шахті позивач отримав професійні захворювання, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання по формі П-4 від 29.11.2017, в пунктах 16, 17 якого вказано, що професійне захворювання виникло у звязку з подовжувальним періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості України, а саме: шахта «Родинська», ТОВ «Краснолиманське», ДП «ВК «Краснолиманська». Позивач зазначає, що 15.02.2018 згідно довідок Обласної профпатологічної медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААА № 066518 та Серії АВ № 0869423 йому первинно, на строк до 01.03.2020, встановлено за сукупністю 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, визначено потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, протипоказано важку фізичну працю, роботу в підземних умовах. Посилаючись на викладене, а також на необхідність лікування за наслідками професійних захворювань і на теперішній час, наявність постійних болей в поперековому відділі хребта з іррадіацією в праву ногу, оніміння в ній, судом в ікроножних мязах, а також болей в шийному відділі хребта, обмеження рухів, постійний кашель, з тяжко відділяємим харкотинням, ускладнене дихання, задухи при помірному фізичному навантаженні, бистру стомленість, поганий сон, зміну умов життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, отриману групу інвалідності, позивач вважає, що внаслідок отримання двох професійних захворювань йому була заподіяна моральна шкода. Відповідач надав відзив на позов, за змістом якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Мотиви незгоди відповідача зводяться до такого. Однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача та його вини. Позивач не надав доказів, у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникнення профзахворювання у позивача. Позивачеві було розяснено під підпис його права та обов'язки, про умови праці, наявність на робочому місті, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. Тобто позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки. Не надав позивач і висновку МСЕК або інших медичних органів про спричинення йому моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування йому моральної шкоди. Відповідач зазначає, що посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. Приймаючи до уваги той факт, що позивачем не доведено існування на час розгляду справи повної втрати ним у зв'язку з цим працездатності, що спричиняють йому моральну шкоду та перешкоджають звичайній організації його життя, на думку відповідача, відсутні жодні правові підстави для задоволення позову, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Крім того. відповідач просить врахувати, що всю свою трудову діяльність позивач пропрацював в шкідливих умовах з перевищенням гранично-допустимих показників, не лише на підприємстві відповідача, а й на інших вугільних підприємствах. В судове засіданні позивач та представник відповідача не зявились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, позивач на позовних вимогах наполягає, представник відповідача просить винести рішення відповідно до норм чинного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову та відзиву на нього, дослідивши надані сторонами письмові докази, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке. Згідно з трудовими книжками БТ-ІІ 704235 та АЕ №335798 позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 20.07.1995 по 07.09.2014 та з 04.12.2014 по 30.11.2016 року, звільнений з посади гірника очисного вибою підземного з повним робочим днем в шахті на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.7-10). За медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» Клініки професійних захворювань №38/961 від 31.10.2017 позивачу встановлений діагноз: - хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом; - ХОЗЛ II ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.); - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з початковими явищами зниження слуху І ст. (першого ст.) - за класифікацією [PERSON] та [PERSON], - захворювання професійні, встановлені вперше (а.с.19). В подальшому, відповідно до виписки №983 від 06.11.2017 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Державною установою «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» позивачу надані лікувальні та трудові рекомендації, а саме, протипоказано роботу в умовах дії пилу, токсичних та подразнюючих речовин, фізичного навантаження, вимушеної робочої пози, несприятливого мікроклімату, інтенсивного шуму; рекомендовано спостереження та лікування у терапевта, кардіолога, гастроентеролога, невропатолога, отоларинголога, профпатолога за місцем проживання, динамічне спостереження клініки профзахворювань, курси відновлюючого лікування, санаторно-курортне лікування в санаторіях пульмонологічного та неврологічного профілю (а.с.17). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, затвердженим 04.12.2017 начальником Головного управління Державної служби України з питань праці у Донецькій області, підтверджується, що - вищевказане професійне захворювання позивача виникло у звязку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості України, а саме: шахта «Родинська», ТОВ «Краснолиманська», ДП «ВК» «Краснолиманська»; вплив шкідливого фактору - пил, шум, фізичне навантаження, робоча поза, несприятливий мікроклімат; - причина професійного захворювання: пил переважно фіброгенної дії - 95,4 мг/м3 при нормальному значенні 10 мг/м3; V руху повітря 3,3 м/сек (ГДУ 2 м/с), рівень еквівалентного шуму на робочому місці складає 89 дБа при нормативному значенні 80 дБа, рівень локальної вібрації складає 113,2 дБ при нормативному значенні 112 дБ, відносна вологість повітря 81%, фізичне динамічне навантаження за участю м'язів нижніх кінцівок та тулуба - фактична величина 182,1 Вт при нормальному значенні 90 Вт, фізичне динамічне навантаження з переважною участю м'язів рук та плечового поясу фактична величина 76,5 Вт при нормальному значенні 45 Вт, перебування у наклонному положенні до 30 град. - фактичне значення 65% зміни при нормативному значенні 25%; - у звязку з тим, що [PERSON] на момент розслідування не працює з 30.11.2016р. в шкідливих умовах, виявити осіб, що порушили Законодавство України з охорони праці, які привели до даного професійного захворювання, не має можливості (а.с.22-23). Згідно з довідками Обласної профпатологічної медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААА № 066518 та Серії АВ № 0869423 позивачу 15.02.2018 первинно, на строк до 01.03.2020, встановлено за сукупністю 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, визначено потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, протипоказано важку фізичну працю, роботу в підземних умовах (а.с.10). Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами ст.173 КЗпП за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Обовязки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин першої третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Приписами п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У п.9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. У п.13 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В своєму Рішенні від 27.01.2004 №2 Конституційний Суд України визначив, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що факт отримання позивачем, в тому числі, внаслідок роботи на підприємстві відповідача професійного захворювання, яке призвело до втрати його професійної працездатності на 60% та встановлення 3 групи інвалідності, необхідність продовження медикаментозного лікування такого професійного захворювання апріорі свідчить про спричинення позивачу моральних страждань, втрати нормального життєвого укладу, притаманного віку позивача, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, вказує на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди. Доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження протиправності поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним професійної працездатності, є не спроможними. По-перше, у вищенаведеному Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання не зазначається про відсутність вини відповідача, а лише вказується на неможливість виявлення винних осіб, оскільки позивач вже не працює в шкідливих умовах. По-друге, такі доводи відповідача, як і доводи відповідача з приводу попередження позивача про наявність шкідливих факторів та про можливі наслідки їх впливу на здоров'я не відповідають вимогам ч.2 ст.153 КЗпП України, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається саме на власника або уповноважений ним орган. З приводу покликань відповідача щодо відсутності відповідного висновку МСЕК або інших медичних органів про спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 №1-рп/2004 визначено, що за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Оскільки позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності (до якої відноситься будь-яка її втрата (встановлення групи інвалідності, встановлення групи інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності, а також встановлення лише ступеня втрати професійної працездатності), визначена медико-соціальними експертними комісіями на обумовлений термін або безстроково), необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК відсутня. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №3, відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість отриманих захворювань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до наслідків, що наступили, які підтверджуються наведеними вище медичними документами, а саме, встановлення позивачу 60% втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності, глибину фізичних та моральних страждань позивача, на яку впливає необхідність постійного подальшого лікування та спостереження, стан здоровя, через який позивач обмежений у виборі праці, зокрема йому протипоказаний тяжкий фізичний труд та робота в підземних умовах, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та одночасно зважаючи не те, що відповідне професійне захворювання обумовлено тривалим періодом роботи позивача не лише у відповідача, а й на інших підприємствах (шахта «Родинська», ТОВ «Краснолиманське», ДП «ВК «Краснолиманська», що підтверджується записом в трудовій книжці позивача та Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання), суд доходить висновку, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем в розмірі 150 000 грн., є завищеним та з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди позивача підлягає стягненню сума в розмірі 30 000 грн. Відтак позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд зазначає, що згідно з пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Отже, стягнута за рішенням суду моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я не є об'єктом оподаткування доходу платника податку. Окремо суд відмічає, що за змістом ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 141 грн., тобто пропорційно розміру задоволених вимог (20% від 704,80 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial