Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

[PERSON] 01 березня 2019 року звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, в якому з урахуванням уточнень просить суд стягнути на її користь з відповідача половину вартості витрат, які були нею понесені на утримання спільних з відповідачем дітей, в розмірі 44018,21 грн.; також просила стягнути судові витрати в розмірі 3500 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що від шлюбу з відповідачем має двох неповнолітніх дітей, на утримання яких за судовим рішенням відповідач сплачує на користь позивача аліменти. Оскільки позивачем на протязі 2018-2019 років сплачено на лікування і відпочинок дітей грошові кошти в загальному розмірі 88036,43 грн., на підставі ст. 185 Сімейного кодексу України вона звернулась до суду з цим позовом і просила його задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення у повному обсязі; надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач у повному обсязі добросовісно виконує обов`язки зі сплати на користь позивача аліментів на утримання їхніх дітей, а витрати, понесені позивачем, половину яких вона просить стягнути з відповідача як додаткові витрати, не є такими, а отже - позовні вимоги задоволенню не підлягають. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і відзиві на позов, співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Матеріалами справи знайшло своє підтвердження, що [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] (а.с. 27, 28). Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська 20 червня 2018 року за заявою [PERSON] був виданий судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 25 травня 2018 року до досягнення дітьми повноліття. Судовий наказ набрав законної сили 2 червня 2018 року (а.с. 32). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримує стоматологічні послуги в ПП «Отус» в м. Запоріжжі, також [PERSON] проходила оздоровчу програму в Оздоровчому центрі «Пуща», позивач разом з донькою [PERSON] відвідала тур до Республіки Кіпр; [PERSON] проходила лікування в медичному центрі «Медіклаб», а також проходить навчально-консультативні послуги щомісячною вартістю 4980 грн., строком навчання з 01 лютого 219 року до 15 жовтня 2019 року. [PERSON] надані суд квитанції про сплату: - 19 липня 2019 року на користь [PERSON] 15075,38 грн., призначення платежу зазначено «оплата за лечение» (а.с. 4); - 06 лютого 2018 року на користь ПП «Отус» - 319,50 грн. за фіксацію брекета; - 11 вересня 2018 року на користь ПП «Отус» - 711 грн - лікування у дантиста; - 20 вересня 2018 року на користь ПП «Отус» - 9940 грн. - за брекет-систему металеву; - 20 лютого 2019 року на користь Медичного центру «Медіклаб» - 775 грн. за прийом спеціаліста-консультанта; - 21 лютого 2019 року на користь ТОВ «Аптеки медичної академії» - 918,40 грн.; - 23 січня 2019 року на користь ПП «Отус» - 8730 грн. і 72 грн.; - 06 лютого 2019 року на користь ПП «Учбово-консультативний центр «Інсайт» - 4980 грн. і 4980 грн., призначення платежів «за обучение [PERSON] за період 11.02.2019-11.03.2019», «за обучение [PERSON] за період 11.09.2019-11.10.2019». Викладені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями документів (а.с. 4-16, 19-26, 69-85), оригінали яких були оглянуті судом в судовому засіданні. Також судом встановлено, що відповідачем обов`язок зі сплати аліментів на утримання доньок виконується у повному обсязі і відповідачем сплачується на користь позивача аліменти в середньому розмірі 7885,52 грн. (а.с. 57, 58, 59). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідност.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимогст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що під додатковими витратами на дітей позивач розуміє витрати на придбання встановлення брекетів, огляд лікаря, лікарські засоби, перебування в оздоровчому центрі, навчання у ПП «Учбово-консультативний центр «Інсайт», відпочинок в Республіці Кіпр загальною сумою 88036,43 грн. (при цьому докази фактичного понесення витрат надані на загальну суму 46501,29 грн.), 50% яких бажає стягнути з відповідача. З такими твердженнями позивача суд погодитися не може, виходячи з наступного. Так, витрати на придбання ліків і встановлення брекетів згідно з наданими позивачем платіжними документами не підтверджують те, що це є саме витрати, пов`язані із хронічною хворобою дитини. Також позивачем не надано доказів необхідності проходження донькою сторін [PERSON] оздоровчого курсу. Витрати на навчання у ПП «Учбово-консультативний центр «Інсайт» суд вважає повсякденними витратами, які входять до обсягу аліментних зобов`язань, які виконуються відповідачем, а тому їх також не можна віднести до витрат, які пов`язані з особливими обставинами. Щодо витрат на відпочинок в Республіці Кіпр, такі витрати вочевидь не є такими, що пов`язані з особливими обставинами. Надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за межі України не є свідченням того, що останній визнав свій обов`язок сплатити позивачці половину вартості такого туру. Крім того, позивачем не надано доказів фактичного понесення відповідних витрат. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що зазначені витрати позивача не входять до визначення особливих обставин в розумінні ст. 185 СК України і не підлягають стягненню з другого з батьків, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 4699,15 грн. задоволенню не підлягає. Відповідач фактично належним чином виконує свої зобов`язання по утриманню спільної з позивачем дитини в рамках, визначених рішенням суду про стягнення аліментів. Наявність заборгованості по сплаті аліментів суд до уваги не бере, оскільки це не є предметом позову. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем, а тому в задоволенні позову відмовляє. З огляду на результат вирішення справи, судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачеві відповідачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed