Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.10.2018 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачі та їх діти: [PERSON] і [PERSON] приватизували квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, але фактично в ній не мешкає з червня 2015 року по теперішній час. В добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у зв'язку з чим позивачі звернулися з даним позовом до суду. Учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позивач [PERSON] причини неявки суду не повідомив. Відповідач надав до суду письмовий відзив, в якому вказано, що позовні вимоги він визнає у повному обсязі. Він дійсно фактично не проживає з 2014 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS]. У 2014 році позивач виїхав до Російської Федерації, але ще не вирішив чи повернеться у спірну квартиру, тому з реєстраційного обліку не знявся. З вересня 2017 року відповідач постійно проживає за адресою: Російська Федерація, [ADDRESS]. На даний час не має можливості приїхати до м. Сєвєродонецька Луганської області, щоб знятися з реєстрації. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 27.08.1996 року, виданого Сектором приватизації житла міськвиконкому згідно з розпорядженням (наказом) від 22.08.1996 року № 1497. Суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], права користування якою позивачі просять позбавити. Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], призведе до обмеження права останнього у користуванні своєю власністю, що суперечить вимогам ст. 317 ЦК України та ст. 319 ЦК України, яка гарантує кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового приміщення, яке особі належить на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у житловому приміщенні. З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed