Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

[PERSON] 27.03.2017р. звернувся з позовом до [PERSON], просив визнати незаконним та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане 13.07.2004р. [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3.83 га, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачем та визнати за ним право власності на таку в порядку спадкування за законом. 15.06.2017р. [PERSON] вимоги уточнив і доповнив, просив також визнати недійсними державні акти, що видані [PERSON] 22.10.2008р. на земельні ділянки. Вимоги мотивував тим, що [INFO] померла його мати, [PERSON], що проживала на [ADDRESS], після її смерті відкрилась спадщина на цей житловий будинок і земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3.83 га, що належала їй на підставі державного акта серії [NUMBER], виданого 22.03.2001р. Що на часі смерті матері він проживав з нею, вступив в управління та володіння спадковим майном, а тому згідно ст. 549 ЦК України (1963р.) вважається таким, що прийняв спадщину, але нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність оригіналу правоустановлюючого документа на землю. Після цього він звернувся до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, при розгляді справи довідався, що в липні 2004р. [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищеозначену земельну ділянку. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину видано відповідачу незаконно, оскільки він є єдиним спадкоємцем, що фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON], бо проживав з нею на часі її смерті, після смерті матері проживає у будинку, що їй належав, сплачує земельний податок за землю. Що [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] лише 13.07.2004р., тобто після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, що у спадковій справі відсутні будь-які відомості, про те, що відповідач прийняв спадщину за заповітом після смерті спадкодавця, а наявність у нього оригіналу державного акта на землю, не може вважатися фактом прийняття спадщини, оскільки він тільки орендував цю земельну ділянку. Що державний нотаріус Городоцької державної нотаріальної контори Богаченко О.І. при прийнятті заяви від [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не перевірила і не встановила інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину, в т.ч. і ту частину, яка охоплена заповітом, такі дії нотаріуса вчинені із порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, порушують його права як спадкоємця, а відтак свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане 13.07.2004р. [PERSON], слід вважати незаконним і таке підлягає скасуванню. Оскільки після отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] виготовив два Державні акти про право приватної власності на землю і зокрема серії [NUMBER] і [NUMBER] від 22.10.2008р. на земельні ділянки відповідно площею 3.38 га і 0.45 га, обидві для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, просить також визнати недійсними означені державні акти. В суді [PERSON] позов підтримав, просив позов задовольнити. На підтримання позову висловилась представник позивача [PERSON] Відповідач [PERSON] висловився на заперечення позову. На підтримку позиції відповідача висловився його представник [PERSON], який пояснив, що заповідальне розпорядження [PERSON] відповідало її волі, волевиявлення спадкодавця було вільним, вона свідомо призначила його довірителя своїм спадкоємцем на випадок своєї смерті. Що в липні 2004р. відповідач та позивач разом звертались до нотаріуса для оформлення спадкових прав [PERSON] за заповітом, що при цьому [PERSON] особисто надавав нотаріусу оригінал свідоцтва про смерть матері [PERSON], що ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом, а твердження позивача про регулярну сплату податку за земельну ділянку, дійсності не відповідають. Що у 2008р. відповідач завершив процедуру переоформлення документів та отримав державні акти на право власності на спірну земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Тобто, після смерті [PERSON], з [INFO] його довіритель, як спадкоємець, вступив у володіння та управління спадковим майном, яке йому заповіла [PERSON] Що квитанція на оплату земельного податку [PERSON] датована 18.10.2007р., що він особисто у 2004р. інформував позивача про те, що відповідач отримав Свідоцтво на право власності за заповітом і що йому теж необхідно звернутися до нотаріуса, але позивач це зробив лише у 2016р., а тому вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності. У зв'язку з наведеним просить відмовити у задоволенні позову через пропуск строку на звернення до суду із позовом. Представник Городоцької державної нотаріальної контори ГТУЮ у Львівській обл. визначеної позиції щодо предмету спору не висловила, вважає, що нотаріус, яка видала оспорюване свідоцтво, діяла з дотриманням Інструкції. Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов, з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] (а.с.10). [PERSON] згідно державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 22.03.2001р. мала на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3.83 га, що на території Городоцької міської ради (а.с.27). [INFO] [PERSON] померла (а.с.11). 05.07.2001р. спадкодавець склала заповіт, яким на випадок своєї смерті належну їй на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3.83 га, що на території Городоцької міської ради, заповіла [PERSON] (а.с.20). Згідно довідки виконавчого комітету Городоцької міської ради Львівської обл. № 995 від 02.03.2017р. [PERSON], що померла [INFO], до дня смерті проживала та була зареєстрована у житловому будинку на [ADDRESS], разом з нею проживав і був зареєстрований її син [PERSON] (а.с.21). 13.07.2004р. [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], в цей же день йому видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за яким він є спадкоємцем належного [PERSON] майна - земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3.83 га, що на території Городоцької міської ради Львівської обл. (а.с. 16,18). На підставі вищеозначеного свідоцтва [PERSON] 22.10.2008р. отримав державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3.38 га (кадастровий номер [NUMBER]) на території Городоцької міської ради Львівської обл. та державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0.45 га (кадастровий номер [NUMBER]) на території Городоцької міської ради Львівської обл. (а.с. 66,67). В 2016р. [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу Мухи М.Т. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], що померла [INFO] Листом № 105/01-16 від 06.09.2016р. нотаріус повідомила [PERSON] про неможливість видачі йому свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с.14). Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції 1963р., який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно із ст. 534 ЦК України (в редакції 1963р.) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або декільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За ст. 537 ЦК України (в редакції 1963р.) частина майна, що залишилась не заповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього кодексу. Для прийняття спадщини згідно ст. 548 ЦК України (в редакції 1963р.) необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно положень ст. 549 ЦК України (в редакції 1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно вимог ст. 550 ЦК України (в редакції 1963р.) строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У судовому засіданні встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO], на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем проживав її син - [PERSON], який згідно вимог ст. 529 ЦК України (в редакції 1963р.) є спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] [PERSON] фактично вступив в правління та володіння спадковим майном, так як залишився проживати у належному спадкодавцю будинку, успадкував речі домашнього вжитку, згідно поданих в суд квитанцій сплачував земельний податок за земельну ділянку, яка належала [PERSON] (а.с.28), а тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963р.) вважається таким, що прийняв спадщину після смерті спадкодавця. Згідно п. 206 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ № 20/5 від 03.03.2004р., яка діяла на момент видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON], свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, кожному з них окремо із визначенням прізвища, імені, по батькові та часток у спадщині інших спадкоємців. Згідно п. 211 вищеозначеної Інструкції, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. [PERSON] заяву про прийняття спадщини подав нотаріусу 13.07.2004р., тобто більше ніж через два роки після відкриття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON], доказів, які б вказували, що він вступив управління або володіння спадковим майном, при матеріалах нотаріальної справи немає, в суді не здобуто. Заяви [PERSON] про надання згоди для прийняття [PERSON] спадщини поза межами встановленого законом строку для прийняття спадщини або ж судового рішення про продовження відповідачу такого строку, у матеріалах нотаріальної справи немає (а.с. 122-130). З огляду на наведене суд приходить до висновку, що у нотаріуса не було підстав для видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті матері, після закінчення шестимісячного строку для її прийняття відповідачем не відмовлявся від такої, а отже, суд приходить до переконання, що він прийняв усю спадщину після смерті [PERSON], в т.ч. і спірну земельну ділянку, оскільки така не була прийнята спадкоємцем за заповітом і таким чином увійшла в склад спадкового майна, яке підлягало спадкуванню спадкоємцями за законом. Вказане підтверджується наявністю у позивача квитанцій про оплату земельного податку за 2015-2016рр., які і далі виписувалися на ім'я померлої [PERSON], а не на [PERSON] У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що Свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER], реєстровий номер 1-2221, видане 13.07.2004р. державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори Богаченко О.І., за яким [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3.83 га на території Городоцької міської ради Львівської обл., слід визнати незаконним та скасувати. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER], реєстровий номер 1-2221, від 13.07.2004р. відповідачем 22.10.2008р. отримано державні акти серія [NUMBER] і серія [NUMBER] про право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно площею 3.38 га і 0.45 га та проведено державну реєстрацію права власності. За положеннями ст. 373 ЦК України та ст. 81 ЗК України право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється по закону. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі договорів, в т.ч. дарування, прийняття спадщини, тощо. Враховуючи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, що визнане судом незаконним, відповідачу видано оспорювані державні акти про право власності на земельну ділянку та проведено державну реєстрацію права власності, суд вважає, що державні акти серія [NUMBER] і серія [NUMBER], що видані 22.10.2008р. [PERSON] слід визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що на території Городоцької міської ради Львівської обл., площею 3.38 га кадастровий номер [NUMBER] і площею 0.45 га, що на території Городоцької міської ради Львівської обл., кадастровий номер [NUMBER]. Оскільки обставин, які б вказували, що [PERSON] при житті володіла спірною земельною ділянкою незаконно, не встановлено, а [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері, суд визнає за позивачем, в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 3.83 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Городоцької міської ради та належала спадкодавцю згідно державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 22.03.2001р. Покликання представника відповідача, що волевиявлення [PERSON] при складенні 05.07.2001р. заповіту було вільним і відповідало її волі, а відтак [PERSON] законно успадкував спірну земельну ділянку, суд бере до уваги, однак з огляду на вищенаведене розцінює як таке, що не дає підстав до відмови у позові, оскільки позивачем не оспорюється заповіт, складений спадкодавцем [PERSON], а лише факт неприйняття відповідачем спадщини за цим заповітом. Твердження представника відповідача, що позивач знав про наявність заповіту на користь його довірителя не є підставою для застосування строку позовної давності, оскільки саме від неприйняття спадщини [PERSON] в частині заповіданого йому майна залежало прийняття такої частини спадкового майна позивачем. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач знав про прийняття спадщини [PERSON] уже в 2004р. відповідачем не надано. Позивач заперечив, що ходив разом з [PERSON] до нотаріуса в 2004р. і що особисто надавав нотаріусу будь-які документи, пов'язані із прийняттям відповідачем спадщини після смерті його матері або ж, що вони спілкувались із відповідачем з цього приводу. Необґрунтованим на думку суду є також покликання представника відповідача і третьої особи, що ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом, оскільки строк видачі свідоцтва і термін прийняття спадщини не є тотожними поняттями, останній врегульований нормами ЦК України в редакції 1963р. і передбачав необхідність прийняття спадщини саме в шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини (ст. 549 ЦК України в редакції 1963р.). Не підтверджено належними та допустимими доказами у справі і того факту, що відповідач давав позивачу кошти на сплату земельного податку. Матеріалами спадкової справи не підтверджується факт вступу [PERSON] в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а наявність у нього оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, цього факту не підтверджує. Покликання представника відповідача про те, що позивачем надано квитанцію про оплату боргу по сплаті земельного податку за земельну ділянку в розмірі 3.83 га від 18.10.2007р. на платника [PERSON], як на підставу для застосування строку позовної давності, суд розцінює як необґрунтоване, оскільки наявність такої квитанції та сам факт оплати земельного податку позивачем якраз і підтверджує факт вступу ним в управління та володіння спадковим майном [PERSON] та відсутність у нього на той момент інформації про оформлення відповідачем правовстановлюючих документів на спірне спадкове майно, яке залишилося після смерті його матері. Відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує із відповідача в користь позивача 2 560 грн. документально підтверджених судових витрат (а.с. 1, 2, 3, 82).

Outcome: approved