Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Бєлоусов С.Г., звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Чернотисове Виноградовського району Закарпатської області, громадянина України, яка настала [INFO] в м. Кіровське Донецької області, Україна. В заяві зазначено, що [INFO] в м. Кіровське Донецької області помер її батько, [PERSON] 18 червня 2019 року відділом ЗАГС Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Для отримання свідоцтва про смерть українського зразка заявник звернулася до Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, де їй було відмовлено у його видачі та роз`яснено, що державну реєстрацію смерті на території України провести неможливо, оскільки документи, що підтверджують факт реєстрації смерті видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Зазначене місце смерті (м. Кіровське) є тимчасово окупованою територією України відповідно до постанови Верховної ради України від 17.03.2015 №254-VІІІ «Про визнання окремих районів міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями». У зв`язку із зазначеним заявник вимушена звернутись до суду з заявою, оскільки встановити факт смерті особи на окупованій території в позасудовому порядку неможливо. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть у відповідності до закону. В судове засідання заявник [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, в заяві просить розглядати справу за відсутності заявника та її представника (а.с. 5). Представник заінтересованої особи, Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, проти задоволення заяви не заперечує (а.с. 23). Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та надані документи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. За результатами дослідження матеріалів даної справи судом встановлено наступні обставини. Заявниця є донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією її свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.12.1952р. (а.с.13), де [PERSON] вказаний як її батько, а також копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] відповідно до якого заявниця змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.14). Надані заявником лікарське свідоцтво про смерть, довідка про причини смерті, свідоцтво про смерть, видані закладами та установами, що знаходяться на окупованій території, не відповідають формі, затвердженій в установленому законодавством України порядку, в зв`язку з нижченаведеним. Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 13 цього ж Закону тимчасово окупована територія України є її невід`ємною частиною. Постановою Верховної ради України від 17.03.2015 №254-VІІІ «Про визнання окремих районів міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», м. Кіровське на сьогодні визнано тимчасово окупованою територією. За таких підстав дані документи видані на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідають вимогам чинного законодавства та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті, у зв`язку з чим заявнику Костянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено у здійсненні реєстрації факту смерті [PERSON] (а.с. 12). Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. У відповідності до ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2010 року №52/5 (з відповідними змінами та доповненнями) підставою для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Оцінюючи вказані документи, які видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. 3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки») в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви, надані докази є достатніми, переконливими та вважає за необхідне заяву задовольнити.

Outcome: approved