Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Бровка Руслана Миколайовича звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.10.2013 між ним та відповідачем було укладено договори купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . [PERSON] в даному будинку був зареєстрований та проживав з 25.02.1969 по 19.11.2019. У 2008 році [PERSON] було запропоновано відповідачами здійснювати за ним догляд, він як власник надав згоду на реєстрацію місця проживання відповідачів у вказаному будинку. У 2013 році відповідачі запропонували позивачеві укласти договір, який в повній мірі захистив би інтереси як позивача, так і відповідачів. Відповідач [PERSON] , діючи недобросовісно, замість договору довічного утримання вирішив укласти договір купівлі - продажу та відповідно 30.10.2013 договори були укладені. При цьому, позивач [PERSON] продовжував проживати у вказаному будинку до поміщення відповідачами проти його волі у листопаді 2019 року до КУ «Сумський геріатричний пансіонат для ветеранів війни та праці», звідки племінниця позивача [PERSON] вирішила його забрати та де він перебував протягом 3 місяців. Таким чином позивач вважає, що в силу свого похилого віку та стану здоров`я він помилився щодо природи оспорюваних правочинів та прав і обов`язків сторін, які за ними виникають, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договорів купівлі-продажу замість договору довічного утримання, тому вказані договори мають бути визнані недійсними, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] , позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що будинок він не продавав, грошей за нього не отримував; його дружина, яка померла у 2008 році в смт. Краснопілля, та мати відповідача були рідними сестрами; після смерті дружини він залишився один, прожив 6 місяців, потім [PERSON] попросила взяти на квартиру відповідачів, він погодився, коли зареєструвались у будинку він не знає, це зробили без нього. Відповідач [PERSON] обіцяв утримувати його довічно. У 2013 році відповідачі повели його до нотаріуса у смт. Краснопілля, дали ручку і сказали підписати, він підписав, ніхто нічого вголос не зачитував,запропонували читати та розписатись в договорі, нотаріус приніс ще два «папірці» і сказав написати у другому «папірці» прізвище, ім`я та по-батькові, відповідачі пішли на роботу і він їх не бачив, нотаріус забрав документи, йому документів ніяких не дав і він пішов додому. Декілька років проживали хорошо поки не пішли до нотаріуса, потім після підписання договору в нотаріуса через два роки почались конфлікти, вигнали з хати, [PERSON] ображала його, його насторожило. Прожили 2014 -2017 роки включно, він завхворів і його переселили з будинку в сарай, де він прожив 2 роки і застудився. Після того, як він зайшов до будинку, його виштовхали ,вранці прокинувся в будинку, попросив викликати «швидку медичну допомогу», але відповідачка повідомила сімейного лікаря. Лікар дав направлення до лікарні, де він пройшов комісію, повезли у відділення лікарні в будинок для людей похилого віку. Осінь , вересень, три весни, в цьому відділенні почали робити ремонт, його [PERSON] забрала додому, де він прожив літо. Потім його відвезли до смт. Краснопілля у відділення долічуватись, лікувався осінь, зиму та весну, потім відділення закрили і його відправили до терапевтичного відділення Краснопільської ЦРЛ. Потім прийшли працівники сільської ради, повідомили, що потрібно виписатись з будинку та їхати в будинок для престарілих, він погодився. Другого дня приїхала [PERSON] , в листопаді 2019 року повезли його в м. Суми в будинок для престарілих, де він залишився на 10 днів. Потім йому дали 1 місяць відпустки, забрала його племінниця [PERSON] до себе додому, де він проживає по цей час, її чоловік не заперечував. Представник позивача [PERSON] , який бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов підтримав у повному обсязі, просить суд його задовольнити, так як позивач, укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу був впевнений, що на підставі цих договорів у відповідача виникає обов`язок щодо його довічного утримання; іншого житла позивач не мав, тому продавати своє домоволодіння наміру не збирався; позивач склав заповіт на користь відповідача [PERSON] , що підтверджує те, що позивач вважав, що право власності на домоволодіння перейде до відповідача лише після його смерті; відповідач [PERSON] розумів, що позивач не зможе розрізнити правову природу договору купівлі-продажу від договору довічного утримання та укладе договори під впливом помилки. При цьому, також наполягає на тому, що відповідачі утримували позивача, забезпечували його поміщення до лікувальних закладів, здійснювали за ним догляд, проживали разом з позивачем після укладення договорів купівлі-продажу тривалий час, що свідчить про те, що між відповідачами та позивачем фактично склались відносини довічного утримання. Просить стягнути з відповідачів моральну шкоду так як позивач був позбавлений домоволодіння та його помістили до лікувального закладу в зв`язку з чим переніс психологічні хвилювання та душевний біль також послабився стан його здоров`я. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у судовому засіданні позов не визнали, надали відзив на позов, в якому зазначають, що житловий будинок по [ADDRESS] отриманий [PERSON] у спадщину після смерті дружини, проживав він у будинку з 25.02.1969 по 19.11.2019, вони мешкали у будинку з 2008 року, 11.09.2009 за наполяганням позивача зареєстрували місце свого проживання у встановленому законом порядку, оплата комунальних послуг здійснювалась за рахунок коштів відповідачів, попередньо позивач пропонував скласти заповіт на ім`я [PERSON] , можливість укладення договору довічного утримання не розглядалась. Укласти договори купівлі - продажу запропонував сам позивач [PERSON] 30.10.2013 договори купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки були укладені між [PERSON] та [PERSON] .. З боку відповідача [PERSON] у повному обсязі були виконані обов`язки покупця, до підписання договору позивачем отримані грошові кошти у повному обсязі за придбання нерухомості. Зміст оскаржуваних договорів не суперечить ЦК України, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, форма правочинів дотримана, дієздатність сторін правочину перевірена, тощо. Після придбання будинку відповідачі переоформили всі договори про комунальні послуги. Позивачеві була надана можливість в подальшому мешкати у вказаному житловому будинку. За добровільною згодою позивача у зв`язку з необхідністю нагляду та медичного догляду його було влаштовано до КУСОР Сумського геріатричного пансіонату для ветеранів війни та праці, була обумовлена можливість позивача брати відпустку та приїздити до відповідачів, однак до початку відпустки племінниця позивача [PERSON] забрала позивача до себе. При цьому, відповідач [PERSON] відвідував позивача щотижня. У зв`язку з наведеним відповідачі вважають позовні вимоги безпідставними і просять відмовити у їх задоволенні. При цьому, просять також застосувати позовну давність відповідно до ст. 267 ЦК України. При цьому, у судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що [INFO] померла дружина позивача [PERSON] , в спадщину вступив позивач [PERSON] , який у 2008 році звернувся до його матері з пропозицією, щоб вони проживали в його домоволодінні, потім за його пропозицією вони були зареєстровані у вказаному будинку, спочатку позивач ставив питання довічного утримання чи укладення договору дарування, однак вони були проти довічного утримання, у 2013 році була зміна порядку і позивач змінив свою думку на укладення договору купівлі - продажу житлового будинку, вони взяли на себе витрати. У 2013 році уклали договір купівлі-продажу, у нотаріуса були присутні, пропонували позивачу прочитати, він почав читати і сказав, що не розуміє, що написано, нотаріус прочитав повністю і запитав, чи розуміє позивач цей договір купівлі-продажу, з`ясував чи належить будинок позивачу, позивач сказав, що розуміє зміст договору. Також позивач розумів, що це договір купівлі - продажу. При укладенні договору вказано, що грошові кошти були передані, але він повідомляв, що грошей не отримав, щоб не прийшли пограбувати. І будівля це комора, де була розташоване ліжко металеве, подушки, у позивача було особисте життя, він залишався в коморі, коли до нього приходили друзі та дівчата. Одного разу позивач був у стані алкогольного сп`яніння, впав, вони його переклали на ліжко. Другого разу викликали лікаря, потім відправили його до лікарні, у квітні 2018 року забрали додому. На той момент у позивача з`явилася звичка: він міг пройти голий, міг справляти природні потреби у рукомийник, почав виключати газ. Облаштували для нього літню кухню. У вересні 2018 року виявили, що у позивача болить спина і груди, влаштували його до відділення лікувального закладу, відвідували лише вони. Позивачеві ампутували палець на нозі, бо була гангрена. У 2019 році планували, що позивач буде проліковуватись, в серпні 2019 рку були болі у спині знову. Позивач є ветеран праці, має заслуги, тому має право проживати в пасіонаті, а літом буде проживати у них. Він просив матір доглядати за ним. Позивач мав будинок в с. Бранцівка Краснопільського району. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що грошові кошти за придбання будинку позивачу передавали, він встановив пам`ятник матері та купував подарунки за ці кошти. Моральна шкода не завдана, вони допомагали, відвідували, купали, коли привезли у м. Суми, там умови були достатні. Домовились, що літом будуть забирати позивача. Він був не долікований, в пансіонаті знаходився два тижні. Представник третьої особи - Сумського обласного державного нотаріального архіву - у судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справу без його участі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знає родину позивача більше 30 років, добре знала його дружину [PERSON] . Після смерті дружини позивач дуже сумував, а коли поселилась у нього сім`я [PERSON] , став веселішим, казав, що добре, що його догодують до смерті та поховають. Через деякий час дізналась від сусідів, що позивач у хоспісі і був там до 1 року. Вона знає хоспіс, там всі лежать немічні люди. Потім позивач з`явився, питала як у нього справи, то він казав, що оформили документи, що він нібито хату продав і взяв за неї гроші, однак грошей він не брав, а йому пояснили, тепер виходить, що він нікому не потрібен. Потім позивача знов не було місяців по 6-8. Потім знову з`явився. Потім почула, що позивач на Веретеновці в м. Суми в будинку для престарілих. Позивач ніколи не говорив, що має інше житло. Вона не вважає, що позивач зловживає спиртними напоями. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що коли померла дружина позивача, він залишився один, з боку дружини була сестра [PERSON] , у якої була донька, ця родина приділяла увагу, ця [PERSON] та позивач допомагали племінниці і сестрі. Після смерті дружини позивачеві нікуди було притулитись і хотів, щоб усе майно залишилось цій родині. Це сестра дружини позивача поселила до нього в будинок родину [PERSON] , щоб цей будинок їм залишився. 3 роки відповідачі за позивачем доглядали. Приблизно років 6-7 тому прийшов позивач, плаче та сказав, що раніше Придатки були квартирантами, а тепер він став квартирантом, підписав документ, його умовили, обіцяли за те, що підпише документ, доглядати довічно. Позивач також сказав, що за оформлення документів ще й сам заплатив 600 гривень. Після цього почались митарства позивача: половина була позивача, половина - відповідача, потім залишилась одна кімната, потім поселили його на 2 роки в хоспіс, він потребував лікування на 10 днів. Хоспіс закрився і його поселили до будинку для престарілих. Позивач сподівався, що відповідачі його догодують. Під час перебування у хоспісі почтальон приносив пенсію позивачеві, яку позивач, як сам говорив, віддавав відповідачеві [PERSON] , так як вона спалачувала за його догляд. Коли відповідач [PERSON] почула цю розмову, вибігла з двору, ображала позивача. На 2013 рік позивач себе обслуговував сам, добра людина. Щоб зловживав позивач спиртними напоями, вона не помічала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] добре знає, добра людина. Сім`ю [PERSON] прийняв на квартиру в будинок, 8 років, точно не пам`ятає. Було все добре, поки [PERSON] не переоформив будинок. Потім його відправили в будинок для престарілих. Зустрілись із ним десь років 2 і він повідомив. Коли [PERSON] не стало, почали цікавитись де він. Відповідачі обіцяли довічно утримувати його, а його відправили. Кошти за будинок він не отримував, ще й свої кошти при оформленні документів доплатив. Він розповідав про все, коли приходив на вулицю. Про інше житло у [PERSON] не чув. Свідок [PERSON] у судовому заіданні пояснив, що позивача [PERSON] добре знає вже 30 років, будувалися неподалік, товаришували сім`ями. У 2013 році [PERSON] розповів, що прийняв до себе сім`ю, відповідачі хочуть купити у нього будинок, сказав, що відбулася купівля-продаж, продав будинок і свої гроші ще доплатив за оформлення документів, гроші за будинок не отримував. [PERSON] вказівки давала. Спочатку доглядали, а приблизно з 2016 року припинили доглядати, відправили його у хоспіс, а потім до м. Суми. Іншого житла [PERSON] не має. В с. Баранівка жили його батьки, десь років 7. На другий день стало відомо про укладення договору купівлі-продажу. Він відвідував особисто [PERSON] , який говорив, що його відвідує племінниця [PERSON] .. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 1984 року знає сім`ю [PERSON] , побудували будинок, потім [PERSON] померла, позивач залишився один. [PERSON] привела сім`ю відповідачів до [PERSON] жити. Прожили десь 10 років, все було добре. [PERSON] казав, що відповідачі наполягали на оформленні будинку, бо треба платити багато коштів, однак він відхиляв, а потім продав будинок, ще й кошти доплатив свої. Потім почав говорити, що погіршились стосунки, Придатки неодноразово відправлили його до хоспісу, потім забирали додому. Його дочка пішла виписувати з будинку, вона роз`яснювала [PERSON] , якщо випишу, то в будинок більше не повернеться, після помістили у м. Суми до будинку престарілих. Коли хату продав засумував. Іншого житла не має. В с. Бранцівці не знаю чи є у нього житло. Через деякий час стало відомо про продаж будинку. Свідок [PERSON] , яка бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, пояснила, що родина [PERSON] є її другою родиною, після одруження її батьки купили хатину та земельні ділянки, [PERSON] , через деякий час тітка одружилася із [PERSON] , побудували будинок, тітка заробляла грошей вдвічі більше ніж [PERSON] , тримали худобу, у 2008 році тітка [PERSON] померла. Вона на будинок не претендує, [PERSON] вправі розпоряджатись ним. За життя її родина разом з дітьми допомагала родині [PERSON] коли вони хворіли . Після смерті тітки [PERSON] все лягло на плечі її родини: вона доглядала [PERSON] , нічого у нього не просила. Після 40 днів після смерті тітки [PERSON] [PERSON] запропонував її родині перейти до нього жити, її діти (відповідачі) переїхали до нього з 01.05.2008, вони обіцяли, що догодують його, спочатку все було добре, [PERSON] доглядав їх синочка. Через деякий час [PERSON] почав зловживати спиртними напоями, водити жінок. Відповідачі зробили ремонт в будинку. Одного разу [PERSON] отримав листа з Криму від жінки брата з претензією щодо коштів за земельний пай. Після цього у 2013 році [PERSON] запропонував відповідачам укласти договір - купівлі продажу будинку. Вона наполягала на тому, щоб гроші за будинок були віддані [PERSON] , давала відповідачам 40 тисяч гривень для цього. [PERSON] говорив, що нікому не буде розповідати про укладення договору. Коли дізналися сусіди, то почали казати йому «краще б сусідам хату віддав». Потім поведінка [PERSON] погіршилася, він напивався, падав, травмувався (то копчик, то ребра). Коли вона приходила, він вів себе добре. Одного разу [PERSON] напився, впав, викликали швидку медичну допомогу і другого дня змогли доставити до лікарні. Вирішили помістити його до хоспісу підлікувати, щоб захистити його від вживання алкоголю. У хоспісі його відвідували відповідачі, прали йому, стригли, доглядали. Вона також відвідувала його. З племінників не приходив ніхто, лише один раз вона бачила племінницю [PERSON] , яка говорила, що сусіди держуть на контролі, як вони ведуть себе із [PERSON] Відповідачі прожили з [PERSON] 11 років і помічали зміни. [PERSON] вирішили відправити до Сумського пансіонату. Пробув 2 тижні, її невістка відвідувала його. [PERSON] у 2008 році побоювався племінниці [PERSON] . Після смерті жінки [PERSON] склав заповіт щодо всього майна на користь відповідача [PERSON] він є в наявності, однак у 2013 році уклали договір купівлі-продажу будинку, оскільки це найбільш оптимальний варіант. Будинок ніхто не збирався продавати. Відповідачі переїздять, зміни в роботі, тому в пансіонаті [PERSON] буде догодований до смерті. Після укладення договору купівлі-продажу [PERSON] проживав в будинку, вона обіцяла своїй матері, що відповідачі догодують його до смерті. Гроші за будинок були віддані [PERSON] , хоча особисто вона цього не бачила. Договір довічного утримання відповідачі відхиляли, оскільки його можна розірвати. В 2017 році [PERSON] перебував у хоспісі, відповідачі відвідували його. Вона вважає, що діти не переставали доглядати [PERSON] , поки племінниця [PERSON] не забрала його з пансіонату, а також не вважає, що відповідачі порушили домовленість щодо утримання [PERSON] . Свідок [PERSON] , який бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, пояснив, що у 2013 році возив [PERSON] та відповідачів до нотаріуса на автомобілі для укладення договору купівлі-продажу, сиділи до нотаріуса, [PERSON] все вичитував, однак він не бачив, що саме він читав. Він сидів у коридорі, а [PERSON] та відповідачі у кабінеті нотаріуса. Відповідачі просили в нього грошей, але у нього не було. Його точка зору, поки хату не утепляли, ремонт не робили, [PERSON] племінниці не був потрібен. Коли робили ремонт, він допомагав, [PERSON] знаходився в будинку у своїй кімнаті. [PERSON] казав «хату продав, нехай хазяйнують» в 2015, 2016 р. У 2014 році відповідач [PERSON] просила позичити 40 тисяч гривень, так як [PERSON] за будинок вимагав кошти. Він не дав, однак йому відомо, що [PERSON] (мати [PERSON] ) дала 40 тисяч гривень. Домовленості про довічне утримання не було. Свідок [PERSON] , який бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, пояснив, що восени років 7-8 тому відповідач [PERSON] купував будинок у [PERSON] в [ADDRESS] , вони їздили до нотаріуса [PERSON] . Він допомагав здійснити ремонт будинку, [PERSON] знаходився в будинку у своїй кімнаті. Він чув від [PERSON] , що хату оформили, передав її [PERSON] (відповідачу) і нехай господарі роблять ремонт. [PERSON] про себе нічого не говорив. Свідок [PERSON] , яка бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, пояснила, що від [PERSON] дізналася, що буде купівля-продаж будинку [PERSON]. , роблять документи на [PERSON] . [PERSON] ходив чистий, доглянутий, веселий, поки не потрапив до хоспісу (не пам`ятає в якому році). В хоспісі [PERSON] доглядала [PERSON] , носила їсти, прала йому. Їй особисто [PERSON] про договори нічого не говорив. Йому почали носити алкоголь. Вона не заходила до сараю, де він мешкав. На подвір`ї не було ніякого зіпсованого автомобіля. Відповідачі ходили відвідували [PERSON] у хоспіс, це було після 2013 року. [PERSON] ходив по вулиці співав, був доглянутий в цей період часу. Відповідачі не такі люди, щоб покинути [PERSON] , вони доглядали його, він їм родич. Поведінка [PERSON] на вулиці була добра, а в будинку їй невідомо що відбувалось. Свідок [PERSON] , який бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, пояснив, що [PERSON] йому доводиться далеким родичем, він допомагав робити ремонт в будинку [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був у будинку, говорив, що віддав хату Придаткам. Про купівлю-продаж чув від [PERSON] Ніякого автомобіля на подвір`ї не було. Чи доставляли [PERSON] алкоголь він не бачив. Після 2013 року відповідачі здійснювали догляд за [PERSON] , він їв з ними, був чистий. У 2019 році відповідачі помістили [PERSON] до будинку престарілих (він чув таке). Ніхто його не позбувався, лікарі за ним доглядали б (це його думка). Допитаний як свідок приватний нотаріус Вангородський В.В. у судовому засідання пояснив, що договір купівлі-продажу посвідчувався ним відповідно до чинного законодавства, були встановлені особи сторін договору, їх дієздатність, сторони договір читали, з ним ознайомились в його присутності, з умовами договору погодились, особисто підписали. Договір купівлі-продажу викладається на папері формату А-4 для прочитання сторонами, а потім роздруковується на нотаріальних бланках, один примірник залишається у нотаріуса, інший видається покупцю. У сторін була з`ясована обставина щодо розрахунку до підписання договору, чи сплачено кошти, чи не потрібна розстрочка. Закон не передбачає, щоб нотаріус переконував передати кошти. При ньому кошти не передавались, згідно пояснень сторін вони передані до підписання договору. Питання щодо наявності іншого житла у продавця не з`ясовувалось. Природу договору купівлі-продажу та його наслідки він сторонам роз`яснив. [PERSON] було роз`яснено, що він жодних прав на майно мати не буде, зміст вчинених нотаріальних дій він розумів. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, повно та всебічно проналізувавши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України, ст. 319 Цивільного кодексу України гарантують право власника на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 30.10.2013 між [PERSON] , [INFO] , (продавець) та [PERSON] , [INFO] , (покупець) укладено Договір купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на приватизованій земельній ділянці площею 0,0530 га, кадастровий номер 5922355100:01:005:0541 (а.с. 18-21 т. 1). На момент укладення договору в житловому будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно Архівного витягу з додатку до розпорядження селищного голови від 19.02.2016 № 5 вулиця Островського перейменована на вулицю Олександра Шкурка (а.с. 150 т. 1). Відповідно до паспортів відповідачів (а.с. 117-119, 120-121 т. 1) останні були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 11.09.2009. Відповідно до п. 9 договору купівлі-продажу житлового будинку, сторони (продавець та покупець) за цим правочином в присутності нотаріуса стверджують, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правильно розуміють зміст цього договору; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; договір відповідає їх дійсним намірам; підписання договору є підтвердженням попередніх домовленостей, відсутності взаємних претензій щодо ціни будинку, проведення розрахунку та якісного стану житла. Згідно із змістом зазначеного договору грошові кошти в сумі 50 000 грн. за житловий будинок продавець [PERSON] отримав від покупця [PERSON] до підписання цього договору (пункт п`ятий договору). Сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий житловий будинок з господарськими будівлями та відсутність взаємних претензій (пункт шостий договору). При цьому, у судовому засіданні сторони вказаного договору не заперечували, що особисто підписали договір купівлі-продажу. На підставі вказаного договору 30.10.2013 нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори Вангородським В.В. проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] , що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 22-24 т. 1). 30.10.2013 між [PERSON] , [INFO] , (продавець) та [PERSON] , [INFO] , (покупець) укладено Договір купівлі - продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0530 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25-28 т. 1). Згідно із змістом зазначеного договору грошові кошти в сумі 5 000 грн. за земельну ділянку продавець [PERSON] отримав від покупця [PERSON] до підписання цього договору (пункт 2.1 договору). Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутність взаємних претензій (пункт 3.5 договору). На підставі вказаного договору 30.10.2013 нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори Вангородським В.В. проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] , що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 29-30 т. 1). За правилами частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При цьому право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України). Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач просить визнати недійсним вищевказані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що вказаний договір укладено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: щодо природи договору, прав і обов`язків сторін, оскільки він вважав, що укладає та підписує договір довічного утримання. Також, позивач наполягає, що грошових коштів за договорами купівлі-продажу від відповідача він не отримував. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені статтею 229 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК УКраїни) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом. Під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом, зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і в якій мірі) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. За необхідності для встановлення таких обставин суд вправі допитати нотаріуса, що посвідчував договір. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016 у справі № 6-2953цс15. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є людиною похилого віку, на момент укладення оспорюваних договорів мав вік 75 років. При цьому, медичної документації про те, що позивач на момент укладення договорів хворів, за станом здоров`я потребував стороннього догляду, або мав захворювання, яке б завадило йому зрозуміти зміст та природу оспорюваних договорів, матеріали справи не містять. Чи є спірне майно, а саме: житловий будинок, єдиним житлом позивача, судом достеменно не встановлено. Твердження позивача [PERSON] та його представника [PERSON] про відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами, оскільки позивач продовжував проживати у житловому будинку після укладення договорів купівлі-продажу, тобто фактично розпоряджався житловим будинком, на думку суду не заслуговують на увагу, оскільки після укладення договорів купівлі-продажу комунальні послуги оплачував відповідач, крім того, між сторонами залишалися існувати родинні стосунки. Відповідно до ст.ст. 80, 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд доходить висновку, що позивачем належним чином не доведено факту укладення оспорюваних договорів внаслідок помилки з його боку. Так, судом встановлено, що договора купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки підписані позивачем та відповідачем особисто у присутності нотаріуса, яким встановлено їх особи, перевірено дієздатність, роз`яснено природу договору купівлі-продажу та його правові наслідки, про що свідчить зміст договору, а також підтверджено поясненнями допитаного як свідка у судовому засіданні приватного нотаріуса Вангородського В.В., який, зокрема, пояснив, що позивачу [PERSON] він роз`яснив природу договору та його правові наслідки, що укладається саме договір купівлі-продажу, а не будь-який інший договір, що право власності на житловий будинок та земельну ділянку перейде до покупця, сторони договір читали, з ним ознайомились в його присутності, зміст та умови договору розуміли та з ними погодились, а також підтвердили факт повного розрахунку за договорами. При цьому, під час допиту свідків у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] їм повідомляв, що продав житловий будинок відповідачам і більше не є його власником. Разом з цим, суд також враховує, що з моменту укладення оскаржуваних договорів (30.10.2013) та до часу звернення з позовом до суду (16.07.2020) позивач жодних претензій до відповідачів не заявляв. Також, суд вважає необґрунтованими доводи позивача та його представника про те, що позивач не отримував грошових коштів за продаж житлового будинку та земельної ділянки, оскільки наведений факт підтверджено умовою договору купівлі-продажу та підписом сторін, в тому числі [PERSON] , в договорі. Позивач та його представник спростовували одержання від відповідача грошових коштів поясненнями свідків, однак відповідно до положень частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину, укладеного у письмовій формі, чи окремих його частин ( в тому числі і щодо виконання зобов`язань) може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано. Судом перевірено зміст договору, за яким учасники правочину підтвердили, що вони діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, вільно володіють українською мовою. Факт передачі грошей також перевірено при укладанні договору та підтверджено сторонами. Нотаріусом перевірено дієздатність учасників правочину та відомості щодо істоних умов договору, зокрема, передачі коштів. За цих обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано жодних доказів вчинення ним правочину під впливом помилки. Факт доброї волі укладання правочину в обов`язковому порядку був перевірений нотаріусом. Жоден зі свідків, допитаних у судовому засіданні, також не підтвердив вказаних обставин. Зміст договорів свідчить про те, що нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст правочину і сторони були ознайомлені з природою договору купівлі-продажу, тому позовні вимоги про визнання договорів купівлі - продажу недійсними на підставі статті 229 ЦК України задоволенню не підлягають. Доказів протилежного позивачем не надано. За приписами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з частиною першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, вирішувати питання про наявність завданої моральної шкоди та її грошового відшкодування суд може лише після з`ясування та зазначення у судовому рішенні про порушення права або охоронюваного законом інтереса позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. За приписами статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до пункту 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, застосовувати позовну давність суд може лише після з`ясування та зазначення у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, що і має місце в даному випадку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed