Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

[PERSON] 12 січня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Інвест кредит капітал» (раніше ПАТ «ІПБ»), [PERSON] ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та ПП «Нива В.Ш.» про визнання договору іпотеки недійсним, скасування виконавчого напису нотаріуса, визнання недійсними прилюдних торгів та скасування протоколу, акту проведення прилюдних торгів та свідоцтва про право власності, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Відповідач ТОВ «Інвест кредит капітал» (раніше ПАТ «ІПБ») заявило зустрічні позовні вимоги до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в особі [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення. Ухвалою суду вказані позови були обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач [PERSON] у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 26 лютого 2008 року між ним. [PERSON] та ВАТ «Інноваційно-промисловий банк» (зараз ПАТ «Інпромбанк») був укладений кредитний договір № 41-2008, згідно якого банк зобовязався надати йому грошовий кредит в сумі 700\~000 (сімсот тисяч) гривень терміном до 26 лютого 2010 року зі сплатою 21% річних. Кредит надавався для відкриття відновлюваної кредитної лінії на споживчі потреби. Екземпляр договору банк йому не дав. В забезпечення умов цього кредитного договору № 41-2008 від 26 лютого 2008 року між ним та ВАТ «Інпромбанк» було укладено договір іпотеки від 26 лютого 2008 року, згідно якого було передано в іпотеку пятикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 104.9 кв. м, житловою площею 68.8 кв. м.. Майновими поручителями виступили батьки позивача: [PERSON] та [PERSON], який діяв від себе та за довіреністю від [PERSON]. Зазначена квартира належала їх родині на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2005 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] районної у місті ради від 21 жовтня 2005 року № 667 замість свідоцтва про право власності від 28 липня 1997 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2003 року в наступних частках: [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 16/100 часток, [PERSON] 52/100 часток. На момент укладання договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 1\~059\~400 (Один мільйон пятдесят девять тисяч чотириста) гривень. В цій квартирі позивач був зареєстрований та мешкав разом зі своєю родиною: дружиною [PERSON] та двома малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], пізніше народилась третя донька [PERSON], [INFO]. Позивачем здійснювались обумовлені платежі за графіком погашення заборгованості за кредитним договором до моменту настання кризи в державі, а потім втратив можливість розраховуватись з банком на попередніх умовах. Однак, банк не звернувся до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості, яка не була розрахована та доведена належним чином, а звернувся до нотаріуса за виконавчим написом. Сума заборгованості не була безспірною. 12 березня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис (реєстровий № 448) за вищевказаним кредитним договором та звернуто стягнення на нерухоме майно, що частково належить позивачу на праві власності, а саме: квартиру [ADDRESS], та за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задоволені вимоги ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» у розмірі: 1) заборгованість за кредитом 700\~000 (сімсот тисяч) грн. 00 коп.; 2) заборгованість по сплаті процентів 273\~127 (двісті сімдесят три тисячі сто двадцять сім) грн. 91 коп.; 3) плата за виконавчий напис нотаріуса 10\~593 (десять тисяч пятсот девяносто три) грн. 00 коп. всього 983\~721 (девятсот вісімдесят три тисячі сімсот двадцять одна) грн. 91 коп.. Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутнє. На підставі виконавчого напису нотаріуса в [PERSON] відділі державної виконавчої служби м. Дніпропетровська було відкрито виконавче провадження. Квартира [ADDRESS] у боржника вилучена не була, що означає неможливість здійснення продажу її з прилюдних торгів. [PERSON] відділом ДВС Дніпропетровського МУЮ було укладено договір № 0413059 від 25 лютого 2013 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) пятикімнатної квартири [ADDRESS] з філією 04 Приватного підприємства «Нива В.Ш.». Згідно акту опису й арешту майна АА № 993108 від 03 листопада 2010 року майно прийнято на збереження [PERSON]. Під час проведення опису й арешту зазначеного майна не був присутнім жодний співвласник цієї квартири, співвласникам не надіслано документів про результати визначення вартості майна, позивача було позбавлено права надати заперечення на проведену оцінку вартості майна, а тому спірне майно продано за заниженою ціною, чим порушено статтю 50 Закону України «Про виконавче провадження». [PERSON] взагалі було виключено з кола співвласників та не повідомлено про торги. Пізніше стало відомо, що банк придбав з торгів спірну квартиру, про що не був належним чином повідомлений а ні позивач, а ні інші співвласники. 20 грудня 2014 року позивач вказує, що випадково дізнався про те, що 25 грудня 2014 року об 11:00 в торгівельній залі Української універсальної біржі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Леніна, буд. 23 має відбутися аукціон з продажу активів, що обліковуються на балансі ПАТ «Інпромбанк», на якому буде продаватись 5-ти кімнатна квартира № 89 загальною площею 104.9 кв. м, житловою площею 68.8 кв. м у житловому будинку № 27 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську за ціною 634\~900 (шістсот тридцять чотири тисячі девятсот) грн. 00 коп., 25 грудня торги не відбулись і призначалась нова дата торгів 15 січня 2015 року. У звязку з вище викладеними обставинами позивач змушений був звернутись до суду з цим позовом через численні порушення його прав, а також прав його малолітніх дітей. Банком і іншими відповідачами допущені порушення не тільки їх прав, а і закону. На його звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного, питання вирішене не було, була відмова. Вважає позивач вказане неправомірним, оскільки порушує його права і права його дітей, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просив визнати договір іпотеки недійсним, скасувати виконавчий напис нотаріуса, визнати недійсними прилюдні торги та скасувати протокол, акт проведення прилюдних торгів та свідоцтво про право власності, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, вважає його безпідставним і просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Інвест кредит капітал» (раніше ПАТ «ІПБ») в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно між ними та [PERSON] був укладений кредитний договір про надання позичальнику кредиту. В якості забезпечення виконання зобовязань вказаного відповідача ([PERSON]В.) було укладено договір іпотеки. Банк повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобовязання щодо надання позичальнику кредиту. В порушення умов кредитного договору позичальник своєчасно зобовязання щодо погашення кредиту та процентів згідно графіку щомісячних платежів за договором не виконав, погашення кредиту не проводив, в звязку з чим є заборгованість. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сам договір іпотеки укладений з дотриманням всіх передбачений законом норм і правил, необхідні дозволи були, все ними було зроблено законно і підстав для визнання договору іпотеки та інш. недійсними не існує. Все це стосується і прилюдних торгів, аукціону, виконавчого напису та інш.. Вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними і просив в задоволенні позову відмовити. Підтримав зустрічні вимоги, наполягав на них і просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів [PERSON] відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та ПП «Нива В.Ш.» в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в зверненні до суду позовні вимоги банку визнали, погодилися з викладеними в цьому позові обставинами і не заперечувала проти задоволення цього зустрічного позову і розгляду справи за її відсутності. Проти позову [PERSON] заперечували. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних відповідачів відповідно до ст. 169 ЦПК України. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] і представник третьої особи орган опіки та піклування [PERSON] районної у м. Дніпропетровську ради, а також [PERSON] від свого імені і яка діє в особі та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду просили справу розглянути без їх участі, підтримали позовні вимоги [PERSON] і просили їх задовольнити, заперечували проти зустрічних вимог і просили в їх задоволенні відмовити, просили розглянути справу за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Української універсальної біржі Дніпропетровської філії і приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду просили справу розглянути без їх участі, фактично не заперечував проти зустрічного позову та його задоволення і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] і представника відповідача ТОВ «Інвест кредит капітал», третьої особи, зясувавши думку сторін і третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що 26 лютого 2008 року між ним. [PERSON] та ВАТ «Інноваційно-промисловий банк» (зараз ПАТ «Інпромбанк») був укладений кредитний договір № 41-2008, згідно якого банк зобовязався надати йому грошовий кредит в сумі 700\~000 (сімсот тисяч) гривень терміном до 26 лютого 2010 року зі сплатою 21% річних. Кредит надавався для відкриття відновлюваної кредитної лінії на споживчі потреби. Як стверджує позивач, екземпляр договору банк йому не дав. В забезпечення умов цього кредитного договору № 41-2008 від 26 лютого 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Інпромбанк» було укладено договір іпотеки від 26 лютого 2008 року, згідно якого було передано в іпотеку пятикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 104.9 кв. м, житловою площею 68.8 кв. м.. Майновими поручителями виступили батьки позивача: [PERSON] та [PERSON], який діяв від себе та за довіреністю від [PERSON]. Зазначена квартира належала їх родині на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2005 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] районної у місті ради від 21 жовтня 2005 року № 667 замість свідоцтва про право власності від 28 липня 1997 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2003 року в наступних частках: [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 16/100 часток, [PERSON] 52/100 часток. На момент укладання договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 1\~059\~400 (Один мільйон пятдесят девять тисяч чотириста) гривень. Банк повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобовязання щодо надання позичальнику кредиту. Відповідно до умов зазначеного кредитного договору позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Судом також встановлено, що в цій квартирі позивач був зареєстрований та мешкав разом зі своєю родиною: дружиною [PERSON] та двома малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], пізніше народилась третя донька [PERSON], [INFO]. Позивачем здійснювались обумовлені платежі за графіком погашення заборгованості за кредитним договором до моменту настання кризи в державі, а потім втратив можливість розраховуватись з банком на попередніх умовах. Банк звернувся до нотаріуса за виконавчим написом і 12 березня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис (реєстровий № 448) за вищевказаним кредитним договором та звернуто стягнення на нерухоме майно, що частково належить позивачу на праві власності, а саме: квартиру [ADDRESS], та за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задоволені вимоги ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» у розмірі: 1) заборгованість за кредитом 700\~000 (сімсот тисяч) грн. 00 коп.; 2) заборгованість по сплаті процентів 273\~127 (двісті сімдесят три тисячі сто двадцять сім) грн. 91 коп.; 3) плата за виконавчий напис нотаріуса 10\~593 (десять тисяч пятсот девяносто три) грн. 00 коп. всього 983\~721 (девятсот вісімдесят три тисячі сімсот двадцять одна) грн. 91 коп.. Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутнє. На підставі виконавчого напису нотаріуса в [PERSON] відділі державної виконавчої служби м. Дніпропетровська було відкрито виконавче провадження. Квартира [ADDRESS] у боржника вилучена не була, що означає неможливість здійснення продажу її з прилюдних торгів. [PERSON] відділом ДВС Дніпропетровського МУЮ було укладено договір № 0413059 від 25 лютого 2013 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) пятикімнатної квартири [ADDRESS] з філією 04 Приватного підприємства «Нива В.Ш.». Згідно акту опису й арешту майна АА № 993108 від 03 листопада 2010 року майно прийнято на збереження [PERSON]. Під час проведення опису й арешту зазначеного майна не був присутнім жодний співвласник цієї квартири, співвласникам не надіслано документів про результати визначення вартості майна, позивач, на його думку, був позбавлений права надати заперечення на проведену оцінку вартості майна, а тому спірне майно, на його думку, продано за заниженою ціною, чим порушено статтю 50 Закону України «Про виконавче провадження». 20 грудня 2014 року позивач вказує, що випадково дізнався про те, що 25 грудня 2014 року об 11:00 в торгівельній залі Української універсальної біржі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Леніна, буд. 23 має відбутися аукціон з продажу активів, що обліковуються на балансі ПАТ «Інпромбанк», на якому буде продаватись 5-ти кімнатна квартира № 89 загальною площею 104.9 кв. м, житловою площею 68.8 кв. м у житловому будинку № 27 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську за ціною 634\~900 (шістсот тридцять чотири тисячі девятсот) грн. 00 коп., 25 грудня торги не відбулись і призначалась нова дата торгів 15 січня 2015 року. У звязку з вище викладеними обставинами позивач змушений був звернутись до суду з цим позовом через численні порушення його прав, а також прав його малолітніх дітей. Банком і іншими відповідачами допущені порушення не тільки їх прав, а і закону. На його звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного, питання вирішене не було, була відмова. Вважає позивач вказане неправомірним, оскільки порушує його права і права його неповнолітніх дітей, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з правилами ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Окремим видом застави є іпотека. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Юридичне значення з питання повідомленості про передання квартири в іпотеку полягає у тому числі і у можливості вжити заходів щодо судового захисті свого інтересу та порушеного права. Відповідно, тільки після того, як [PERSON] стало відомо про передання квартири у іпотеку, він міг вжити заходів щодо судового захисту своїх прав. Відповідно до п. 1 ст. 73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Беручи до уваги зазначене, позивач і просив суд про визнання причини пропуску процесуального строку для подання позову про визнання правочину договору іпотеки, за яким спірна квартира була на користь банку передана в іпотеку поважною, вважаючи, що він цей строк не пропустив. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, судом в судовому засіданні встановлено, що 26 лютого 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Інноваційно-промисловий банк» (зараз ПАТ «Інпромбанк») був укладений кредитний договір № 41-2008, згідно якого банк зобовязався надати [PERSON] грошовий кредит в сумі 700\~000 (сімсот тисяч) гривень терміном до 26 лютого 2010 року зі сплатою 21% річних. Кредит надавався для відкриття відновлюваної кредитної лінії на споживчі потреби. Екземпляр договору банк позивачу не надав. В забезпечення умов вказаного кредитного договору № 41-2008 від 26 лютого 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Інпромбанк» було укладено договір іпотеки від 26 лютого 2008 року, згідно якого було передано в іпотеку пятикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 104.9 кв. м., житловою площею 68.8 кв. м..Майновими поручителями виступили батьки позивача: [PERSON] та [PERSON], який діяв від себе та за довіреністю від [PERSON]. Зазначена квартира належала їх родині на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2005 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] районної у місті ради від 21 жовтня 2005 року № 667 замість свідоцтва про право власності від 28 липня 1997 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2003 року в наступних частках: [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 16/100 часток, [PERSON] 52/100 часток. На момент укладання договору іпотеки від 26 лютого 2008 року сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 1\~059\~400 (Один мільйон пятдесят девять тисяч чотириста) гривень. В цій квартирі позивач був зареєстрований та мешкав разом зі своєю родиною: дружиною [PERSON] та двома малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Пізніше народилась третя донька [PERSON], [INFO]. За наполяганням банку дружина позивача до укладання кредитного та іпотечного договорів знялась з реєстрації за вказаною адресою та зареєструвалась за адресою у приміщенні, яке використовується позивачем як офісне, тобто в ньому працюють інші люди. [PERSON] з реєстрації на момент укладання кредитного та іпотечного договорів не знімався. Діти ходили в дитячий садочок та школу за місцем їх мешкання і знаходження спірного житла, про що надані відповідні довідки. Позивачем здійснювались обумовлені платежі за графіком погашення заборгованості за кредитним договором до моменту настання фінансової кризи в державі і він втратив можливість розраховуватись з банком на попередніх умовах. Однак, банк не звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості, яка не була розрахована та доведена належним чином, а звернувся до нотаріуса за виконавчим написом. Сума заборгованості не була безспірною. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 282 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства України від 03 березня 2004 року передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. 12 березня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис (реєстровий № 448) за вищевказаним кредитним договором та звернуто стягнення на нерухоме майно, що частково належить мені на праві власності, а саме: квартиру [ADDRESS], та за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» у розмірі: 1) заборгованість за кредитом 700\~000 (сімсот тисяч) грн. 00 коп.; 2) заборгованість по сплаті процентів 273\~127 (двісті сімдесят три тисячі сто двадцять сім) грн. 91 коп.; 3) плата за виконавчий напис нотаріуса 10\~593 (десять тисяч пятсот девяносто три) грн. 00 коп. всього 983\~721 (девятсот вісімдесят три тисячі сімсот двадцять одна) грн. 91 коп.. Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутнє. На підставі виконавчого напису нотаріуса в [PERSON] відділі державної виконавчої служби м. Дніпропетровська було відкрито виконавче провадження. Відповідно до п. 5.12.5 Інструкції про проведення виконавчих дій «Передача арештованого майна на реалізацію спеціалізованим організаціям здійснюється на конкурсній основі після його вилучення у боржника та проведення його оцінки.» квартира [ADDRESS] у боржника вилучена не була, що означає неможливість здійснення продажу її з прилюдних торгів. Позицію щодо недопущення продажу майна, яке не вилучено, а також неприпустимість продажу з прилюдних торгів арештованого майна без повідомлення належним чином інших співвласників, які б могли взяти в них участь, підтримує й відповідна судова практика, зокрема постанови Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року, постанова ВСУ від 17 грудня 2014 року. [PERSON] відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було укладено договір № 0413059 від 25 лютого 2013 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) пятикімнатної квартири [ADDRESS] з філією 04 Приватного підприємства «Нива В.Ш.». Згідно акту опису й арешту майна АА № 993108 від 03 листопада 2010 року майно прийнято на збереження дружині позивача [PERSON], але під час проведення опису й арешту зазначеного майна не був присутнім жодний співвласник цієї квартири, співвласникам не надіслано документів про результати визначення вартості майна, позивача було позбавлено права надати заперечення на проведену оцінку вартості майна, спірне майно фактично продано за заниженою ціною, чим порушено статтю 50 Закону України «Про виконавче провадження». Як вбачається з листа ПП «Нива-В.Ш.» від 01 квітня 2013 року щодо прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, [PERSON] навіть виключено з кола співвласників та не повідомлено про торги. Пізніше позивачу стало відомо, що банк придбав з торгів їх квартиру, про що не був належним чином повідомлений а ні позивач, а ні інші співвласники. Вказані торги відбулись із порушенням законодавства, зокрема: ч. 5 ст. 58 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження», пунктів 3.2, 3.11, 6.3 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 745/4038, положень Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року за № 865/4158. Звіт про оцінку квартири [ADDRESS] складено станом на 02 жовтня 2012 року. Однак, прилюдні торги за повідомленням № 491420 були призначені і проводились 19 квітня 2013 року, тобто після спливу 6 місяців з дати проведення оцінки, що є грубим порушенням законодавства. Позивач стверджує, що 20 грудня 2014 року він випадково дізнався про те, що 25 грудня 2014 року об 11:00 в торгівельній залі Української універсальної біржі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Леніна, буд. 23 має відбутися аукціон з продажу активів, що обліковуються на балансі ПАТ «Інпромбанк», на якому буде продаватись 5-ти кімнатна квартира № 89 загальною площею 104.9 кв. м., житловою площею 68.8 кв. м у житловому будинку № 27 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську за ціною 634\~900 (шістсот тридцять чотири тисячі девятсот) грн. 00 коп.. 25 грудня торги не відбулись і призначалась нова дата торгів 15 січня 2015 року. У звязку з вище викладеними обставинами він змушений був звернутись до суду з позовом через численні, на його думку, порушення його прав, а також прав його малолітніх дітей. Стаття 18 3акону України «Про охорону дитинства» встановлює, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. 3гідно ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. 3гідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання ф|зичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Орган опіки та піклування [PERSON] районної у м. Дніпропетровську Ради просив не допустити зменшення або обмеження прав та інтересів неповнолітніх дітей та порушень вимог підпункту 4.5.9. пункту 4.5. Інструкції з організації примусового виконання рішень, статті 18 3акону України «Про охорону дитинства», статті 12 3акону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а саме проведення прилюдних торгів з реалізації майна, право користування яким мають діти, без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, визначений у ст. 16 ЦК України, згідно з п. 2 ч. 2 якої одним із таких способів є визнання правочину недійсним. Враховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). За правилами проведення прилюдних торгів спеціалізована організація проводить прилюдні торги за заявкою державного виконавця, в якій зазначається початкова вартість майна, що виставляється на торги, за експертною оцінкою та інші відомості. Уповноважені особи спеціалізованої організації складають інформаційні картки на кожний лот із зазначенням стартової ціни. При цьому визначення стартової ціни лота здійснюється на підставі початкової вартості майна за результатами проведеної оцінки майна незалежним субєктом оціночної діяльності (п. п. 2.6, 3.2, 3.4 Тимчасового положення). Тобто на момент проведення прилюдних торгів, у тому числі повторних торгів, для визначення вартості обєкта оцінки звіт про оцінку майна повинен бути дійсним. Звіт про оцінку нерухомого майна на момент проведення торгів утратив чинність. На цій підставі слід визнати прилюдні торги від 19 квітня 2013 року та протокол проведення прилюдних торгів від 19 квітня 2013 року і свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 11 грудня 2013 року, зареєстроване за ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» - недійсними. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивача заперечує будь-які інші домовленості і зобовязання стосовно банку і інших відповідачів, крім вказаних в законі, договорі кредиту та договорі іпотеки сторін, предмету спору, а відповідач (банк та інші відповідачі) цього не довели, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача [PERSON], повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків вказаному відповідачу (банку та інш.) було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню повністю, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача (банку) стосовно не визнання позовних вимог [PERSON], оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір іпотеки від 26 лютого 2008 року, укладений між ВАТ «Інноваційно-промисловий банк», іменуємий «Іпотекодержатель» та [PERSON] («Іпотекодавець»), [PERSON] («Майновий поручитель»), [PERSON] (Майновий поручитель»), який діяв від себе та за довіреністю від [PERSON] про передачу в іпотеку квартири [ADDRESS], в якій мешкали і мешкають троє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], скасувати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 12 березня 2010 року, реєстровий № 448 про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], визнати недійсними прилюдні торги, які проводились на підставі договору № 0413059 від 25 лютого 2013 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), а саме: квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та філією 04 ПП «Нива В.Ш.», а також скасувати протокол, акт проведення прилюдних торгів і свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане 11 грудня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5988, а також витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14403803 від 11 грудня 2013 року за ПАТ «Інноваційно-промисловий банк»; Товариству з обмеженою відповідальністю «Інвест кредит капітал» в задоволенні зустрічного позову до [PERSON], [PERSON], [PERSON] в особі [PERSON], [PERSON] в особі [PERSON] і [PERSON] в особі [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача [PERSON] є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню повністю, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved