Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

[PERSON] 16 липня 2013 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2013 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки протягом п'яти днів з дня отримання ухвали, з метою усунення яких нею 2 серпня 2013 року було подано виправлений позов. Позивач у своєму позові посилалася на те, що з метою отримання кредиту нею було подано відповідачу анкету-заяву позичальника № DNHDNN00000029 від 22 березня 2008 року. Також її було ознайомлено з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (розстрочка). В той же день їй було видано грошові кошти у розмірі 10 000 грн. Однак, позивач вважає, що укладений між нею та відповідачем правочин не є кредитним договором. Зазначала, що кредитний договір має бути укладений у письмовій формі, положення щодо розміру відсоткової ставки кредиту чітко визначені не були, а також кредитний договір нею підписано не було. Позивач у своєму позові просила суд визнати недійсним договір № DNHDNN00000029 від 22 березня 2008 року, укладений між нею та відповідачем. Представник відповідача у своїх запереченнях, наданих на адресу суду, проти позову заперечував, посилаючись на те, що між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір від 20 березня 2008 року, відповідно до умов якого їй було надано у кредит грошові кошти у розмірі 10 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік, з кінцевою датою повернення 19 березня 2013 року. Грошові кошти позивачем було отримано, що підтверджується заявою про видачу готівки та ордером-розпорядженням про надання кредиту. Позивач підписанням заяви позичальника підтвердила те, що вона ознайомлена з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, та тим, що вона згодна з наданням споживчого кредиту та тарифами банку, а також тим, що умови надання споживчого кредиту, тарифи банку та анкета-заява позичальника складають між банком та нею кредитний договір. Крім того, Ленінським судом м. Дніпропетровська від 16 липня 2013 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № DNHDNN00000029 від 20 березня 2008 року було стягнуто у розмірі 77 035 грн. 09 коп., а також судовий збір у розмірі 770 грн. 35 коп. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 жовтня 2013 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року було змінено, розмір загальної суми стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» зменшено до 39 863 грн. 52 коп., судовий збір - 398 грн. 64 коп. Представник відповідача у своїй заяві до суду у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, відповідно до умов якої [PERSON] отримала кредит у розмірі 10 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, строком з 20 березня 2008 року по 19 березня 2013 року (а.с. 9-12). Відповідно до заяви на видачу готівки № 7 від 20 березня 2008 року [PERSON] було отримано грошові кошти у розмірі 10 000 грн. (а.с. 40). Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі реч. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Абз. 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено і факт обману її при укладенні договору, відповідно до п. 20 вищезгаданої постанови, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо того, що кредитний договір між нею та банком укладено не було. Так, з огляду спірного договору про надання кредиту від 20 березня 2008 року судом встановлено, що у разі прийняття банком позитивного рішення про надання кредиту, умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Персональний кредит»), тарифи банку та анкета-заява позичальника будуть складати кредитний договір між [PERSON] та банком. Зазначена анкета-позичальника позивачем була підписана власноручно, що свідчить про її обізнаність з умовами договору і згодою з його умовами. ПАТ КБ «ПриватБанк» в свою чергу було надано позивачу грошові кошти у розмірі 10 000 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки № 7 від 20 березня 2008 року (а.с. 40), та є підтвердженням згоди банку на надання позивачу грошових коштів у кредит на підставі її заяви-позичальника. Крім того, волевиявлення позивача було спрямовано на отримання грошей, для чого вона й уклала кредитний договір на сприйнятливих для себе умовах, тобто кредитні зобов'язання приймала на себе добровільно. Відповідно до ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розглядів інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. За час розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу, який би свідчив про те, що [PERSON] не мала вільного волевиявлення, як учасник правочину, та не розуміла і не усвідомлювала свої дії. Крім того, рішенням Ленінського районного суду від 16 липня 2013 року, яке рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області було змінено, з [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № DNHDNN00000029 від 20 березня 2008 року у розмірі 39 863 грн. 52 коп., а також судовий збір у розмірі 398 грн. 64 коп. (а.с. 57-59, 72-74). Рішеннями суду першої та апеляційної інстанції було встановлено факт укладання кредитного договору № DNHDNN00000029 від 20 березня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». За таких обставин, при розгляді даної справи позивачем не було доведено підстави своїх позовних вимог, також вони не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, та наданих нею доказах, тому у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. З урахуванням того, що позивач при поданні позову до суду була звільнена від оплати судового збору, судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed