Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

[PERSON] 01 вересня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що працювала на посаді сестри медичного відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради, в червні 2016 року вона подавала заяву про переведення її до відділення новонароджених, а в липні цього ж року написала заяву про її звільнення з роботи за угодою сторін, вказана заява була узгоджена з її безпосереднім керівництвом і вона чекала відповіді і належного звільнення. [PERSON] отримувала запрошення на засідання профспілкового комітету, але їй це було не зрозуміло і на цьому засіданні вона не була, просила пояснити причину запрошення та вирішення там її питань, але належних пояснень не отримала. 20 липня 2016 року від голови профспілки отримала лист, де було вказано про її звільнення за прогул без поважних причин. Вважає вказане незаконним, протиправним наказ про її звільнення, оскільки її звільнення повинно бути за згодою сторін чи за власним бажанням. Зверталася з таким питанням до відповідача, але отримала відмову. Вважає вказане (не належне і не правильне її звільнення з роботи) незаконним, оскільки вона реально і добросовісно працювала: виходила на роботу, виконувала свої обовязки і інш.. Вважає таке ставлення відповідача до неї безпідставним і не законним, звернулася до відповідача з питанням її належного звільнення з роботи і виплати належних коштів, але цього зроблено не було. Вказаним їй завдана шкода. Вважає все це і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку звільнення з роботи та просила фактично визнати саме таке звільнення з роботи незаконним та поновити її на роботі, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради позовні вимоги не визнав, вважаючи їх неправомірними, прийняття позивача на роботу і його звільнення було законним. Належне підтвердження факту невиконання власником законодавства про працю чи умов трудового договору, були відсутні, тож у роботодавця були відсутні підстави для звільнення за вказаною підставою. Також представник відповідача зазначив про недоведеність позивачем позовних вимог, факту настання моральної чи інш. шкоди. Вважають свої дії по відношенню до позивача правильними, з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, ніякої шкоди не завдавали. По закону все зроблене відповідачем правильно, належних доказів на підтвердження позову позивач не надав, а надані документи позивачем протирічливі і не підтверджують заявлених вимог. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не доведеними, безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої первинної профспілкової організації КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради особи позовні вимоги не визнав, вважаючи їх неправомірними, прийняття позивача на роботу і його звільнення було законним; підтримав повністю позицію відповідача. Вважають і свої дії по відношенню до позивача правильними, з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, ніякої шкоди не завдавали. По закону все зроблене і ними правильно. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги не доведеними, безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Зясувавши думку сторін і третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді сестри медичного відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради, наказом № 92-к від 29 липня 2016 року її було звільнено з роботи за згодою профспілкового комітету за прогули за ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що вказане звільнення відбулося через те, що 01 червня 2016 року вона подавала заяву про переведення її до відділення новонароджених, а в липні цього ж року написала заяву про її звільнення з роботи за згодою сторін, вказана заява була узгоджена з її безпосереднім керівництвом і вона чекала відповіді і належного звільнення. [PERSON] отримувала запрошення на засідання профспілкового комітету, але їй це було не зрозуміло і на цьому засіданні вона не була, просила пояснити причину запрошення та вирішення там її питань, але належних пояснень не отримала. 20 липня 2016 року від голови профспілки отримала лист, де було вказано про рішення профспілкового комітету зі згодою її звільнення за прогул без поважних причин, а потім і сам наказ отримала про звільнення Вважає вказане незаконним, протиправним наказ про її звільнення, оскільки її звільнення повинно бути за згодою сторін чи за власним бажанням. Позивач вважає вказане (не належне і не правильне її звільнення з роботи) незаконним, оскільки вона реально і добросовісно працювала: виходила на роботу, виконувала свої обовязки і інш.. Вважає таке ставлення відповідача до неї безпідставним і не законним, звернулася до відповідача з питанням її належного звільнення з роботи і виплати належних коштів, але цього зроблено не було; на думку позивача, все це і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку звільнення з роботи. В добровільному порядку спір так і не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду, сторони наполягають на своїх вимогах та запереченнях. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що дійсно між позивачем і відповідачем укладено трудовий договір і позивач [PERSON] працювала на посаді сестри медичного відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради, наказом № 92-к від 29 липня 2016 року її було звільнено з роботи за згодою профспілкового комітету за прогули за ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно\~ст. 23 КЗпП України\~трудовий договір може бути безстроковим, укладеним на певний термін, встановлений за погодженням сторін, або таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому припинення трудового договору з підстав ч. 3 ст.38 КЗпП України передбачає обовязкову виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому у колективному договорі, але не менше тримісячного середнього заробітку, згідно до положень ст. 44 КЗпП України. Позивач [PERSON] не зверталась до Комісії по трудових спорах КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР з заявою про поновлення її на роботі, яка згідно ст. 224 КЗпП України, є обов'язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях. В позовній заяві позивач заявляє, що копія наказу про звільнення та трудова книжка їй на сьогоднішній день не видані. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301 трудові книжки зберігаються на підприємствах як документи суворої звітності і видаються працівникам на руки лише в разі звільнення під розписку в особовій картці працівника (типова форма № П-2, затверджена наказом Державного комітету статистики України і Міністерства оборони України від 25 грудня 2009 року № 495/656) та книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Трудові книжки (дублікати), не одержані працівниками під час звільнення, зберігаються в кадровій службі протягом 2 років. Згідно «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» п. 4.2, 4 розділу пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника, якої від позивача не отримано. Позивачу відправлено листи з повідомленням про звільнення та запрошенням до відділу кадрів КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР для отримання трудової книжки. [PERSON] 29 червня 2016 року на підставі трудового договору (наказ № 26-к від 01 березня 2016 року про прийняття на роботу) та згідно графіку затвердженого відповідно до чинного законодавства повинна була вийти на чергування, як сестра медична, та відпрацювати у відділенні постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР, однак вона на зміну не вийшла нікого не попередила про причину відсутності та невиходу на роботу, чим порушила п. п. 1.4, 2.2.1, 4.4 посадової причину відсутності та невиходу на роботу, чим порушила п. п. 1.4, 2.2.1, 4.4 посадової інструкції. Невихід на роботу вимусив адміністрацію закладу терміново знаходити працівника на її робоче місце, так як залишення новонароджених без нагляду медичної сестри є загрозою для їх життя. На неодноразові дзвінки представника відповідача (КЗ) на її мобільний телефон та телефон її матері, вони не відповідали. Про вказане було складено акт та рапорт завідувача відділенням. 30 червня 2016 року та 01 липня 2016 року працівники відділення їздили до позивача додому за адресою проживання [INFO], однак її дома не було, про що відповідно складено акти. 02 липня 2016 року мати позивачки у відповідь на неодноразові дзвінки приїхала до вказаного закладу, але пояснити де позивачка і як з нею звязатись не могла. Комісія пропонувала матері, щоб позивач приїхала до КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР для вирішення питання її подальшої роботи як молодого фахівця. Однак цю пропозицію позивач [PERSON] проігнорувала. Через вказане та на підставі розпорядження головного лікаря КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР комісією проведено розслідування даного випадку та складено подання до первинної профспілкової організації КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР про дозвіл на звільнення [PERSON] - сестри медичної відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» [PERSON] профспілкової організації отримана на засіданні 26 липня 2016 року (протокол № 11), куди запрошувалася і позивачка, але остання не зявилася і причини неявки не повідомила. Згідно наказу № 162 від 05 серпня 2016 року головного лікаря КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР трудовий договір з [PERSON] як сестрою медичною відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР було припинено і вона звільнена за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України. В позовній заяві позивач визначає, що 01 червня 2016 року написала заяву про перевід її з відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених до відділення новонароджених КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР з 01 липня 2016 року. Стосовно переводу з 01 липня 2016 року сестри медичної [PERSON] з відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених до відділення новонароджених КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР з письмовими згодами завідувачів відділень про перевід не містить згоди та візи головного лікаря з поміткою для відділу кадрів про складання наказу про її переведення, ця заява до відділу кадрів закладу не поступала і її виконання не проводилося, заява позивача про перевід її з відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених до відділення новонароджених КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР була не оформлена належним чином та не має юридичної сили. В позовній заяві позивач визначає, що 02 липня 2016 року написала заяву про звільнення її з 05 липня 2016 року (виправлення з 25 липня 2016 року) за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) та прислала її поштою. Але вказана заява [PERSON] від 02 липня 2016 року про звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 05 липня 2016 року (виправлення з 25 липня 2016 року) також заявником не була оформлена належним чином, а саме немає згоди другої сторони - візи головного лікаря КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР» з поміткою для відділу кадрів про складання наказу про її звільнення за угодою сторін. Таким чином ця заява також не має юридичної сили. Позивач вказує на те, що просила повідомити про графік роботи на липень 2016 року. Графік роботи у відділенні знаходиться у вільному доступі на стенді посту чергової медсестри з моменту погодження з профспілковим комітетом та затвердження головним лікарем КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР. Згідно наказу головного лікаря КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР № 26-к від 01 березня 2016 року з [PERSON] був укладений трудовий договір про прийняття на роботу до відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених до відділення новонароджених КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР на посаду сестри медичної та отримала посадову інструкцію під розпис і вона працювала згідно графіків до 28 червня 2016 року. Крім того, відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання з працівником трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу (профкому, профспілкового представника - далі - профкому) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, у випадках: - прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (ч.4 ст. 40 КЗпП). Подання роботодавця до профкому про надання згоди на звільнення працівника за прогул згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з вищевикладених підстав від 02 липня 2016 року отримано профспілковим комітетом ППО КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР викладене у письмовій формі та підписане особою, що має право на прийняття та звільнення працівників та кадровою службою. Відповідно до ст. 36 Конституції України, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» № 1045-XIV від 15 вересня 1999 року, професійні спілки та первинна організація профспілки є добровільним об'єднанням, що створюються на основі вільного волевиявлення громадян України та працівників підприємств, установ, організацій. Профспілковим представником визнається керівник профспілки, її організації, об'єднання профспілок, профспілкового органу, профорганізатор або інша особа, уповноважена на представництво статутом або відповідним рішенням профспілкового органу. Виборний орган профспілки створюється та діє на підставі статуту профспілки. За ст. 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець зобов'язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 43 КЗпП України подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником було розглянуто профкомом двічі: 07 липня 2016 року та 14 липня 2016 року та відправлено трете повідомлення про засідання ПК ППО КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР на 26 липня 2016 року. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою або за участі його представника чи адвоката, уповноваженого на таку участь. Однак позивач жодного разу на засідання не зявилась і її представників не було. У разі незявлення працівника або його представника на засідання профкому розгляд заяви відкладається до наступного засідання в межах зазначеного терміну. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Таким чином, профспілковий комітет ППО КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР під час третього засідання 26 липня 2016 року о 12 годині, після незявлення працівника в-третє без поважних причин, проголосувавши одноголосно, дав дозвіл на звільнення [PERSON] за прогул згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач стверджує, що в отриманих листах від профспілкового комітету ППО КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР відсутня адресата якою необхідно звернутись та номер кімнати, кабінету чи офісу в якому відбудеться засідання. Але заклад відповідача не є режимним і доступ працівників на робоче місце вільний, про що в мережі інтернет і в загальному доступі мається широка інформація. Позивач працювала у відділенні постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених КЗ « ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР з 01 березня 2016 року проходила різноманітні інструктажі, знає номери телефонів адміністрації та співробітників і знає, місце розташування актової зали, де проходять всі заходи закладу. Позивач посилається на лист, який написано 12 липня 2016 року щодо розгляду питання про звільнення за угодою сторін на засіданні ППО КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР. Згідно чинного законодавства профспілковий комітет ППО КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР розглядає подання роботодавця до профкому про надання згоди на звільнення працівника за прогул згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, та на лист надано письмове розяснення від 14 липня 2016 року. Згідно з трудовим договором сторін, працівник зобов'язаний добросовісно виконувати свої трудові обов'язки, при неможливості виконання будь-яких функцій, завдань негайно доводити це до безпосереднього керівника у письмовому вигляді, знати і виконувати вимоги чинного законодавства, внутрішніх нормативних документів банку. Відповідно до ч. 1\~ст. 21 КЗпП України\~трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення\~\~трудового договору згідно зст. ст. 36, 38, 39 КЗпП України\~укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже дії відповідача були здійснені з дотриманням норм чинного законодавства України і підстав для поновлення на роботі, виплати коштів, компенсації, записів в трудову книжку немає, отже факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено. Суд приймає до уваги також і те, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються, всі правовідносини сторін, а особливо трудові, свідчать про відповідність дій відповідача в питанні оформлення трудових відносин з позивачем трудовому законодавству. Суд вважає безпідставними вимоги позивача про неправильність дій відповідача при його прийнятті на роботу чи звільненні, стягнення шкоди, запису в трудові книжці, виплаті вихідної допомоги та інш., оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: порушень законодавства з боку відповідача стосовно порядку (оформлення і термін дії правовідносин, порядок їх продовження і припинення, погодження, перевірка та ін..) та підстав (норми закону) звільнення, правильності оформлення і ведення трудової книжки, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності не встановлено. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовити. В звязку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору по цій категорії справ, а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору необхідно віднести за рахунок держави. Таким чином обставини уточнених позовних вимог не знайшли свого обєктивного підтвердження вході судового засідання, вимоги не обгрунтовані і в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed