Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якого діє на підставі довіреності - [PERSON] , звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в якому просить визнати недійним правочин, повернути виплачені кошти на підставі недійсності правочину та стягнути моральну шкоду. Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, обґрунтовані тим, що з метою отримання картки для перерахування заробітної плати 26 серпня 2013 року позивач [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк» підписав «Анкету-Заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг» (мовою оригінала). Зазначає, що «Умови і Правила» та жодні інші додатки він не відписував, а також не писав заяв про надання кредиту. Проте, на підставі «Анкеты-Заявления» ПАТ КБ «Приватбанк» без його відома і згоди перерахувало на картку, отриману ним для перерахування заробітної плати, грошові кошти. Ця сума «висвітилась» як «доступна сума» і позивач її зняв з картки, вважаючи, що це заробітна плата. Вказаними діями ПАТ КБ «Приватбанк» порушив його права та без його згоди нав`язав йому так званий «кредит». В подальшому, позивачу подзвонили з ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу того, що він повинен сплачувати кошти за так званий «Кредит» на що позивач спочатку висловив незгоду, але оператор вмовив його, що це лише 2,6 % у місяць і позивач погодився, тому що був у скрутному матеріальному становищі. Загалом за рік він сплатив 14 134 гривні, тобто 330 % річних, а всього 16 161 гривня. Зазначає, що за звичайним кредитним договором він би сплатив у 10 разів менше. Незважаючи на сплачені ПАТ КБ «Приватбанк» кошти, Банк почав застосовувати психологічний тиск погрожуючи кримінальним та судовим переслідуванням. Під впливом цього шантажу позивач був змушений виїхати до Російської Федерації на заробітки, де в подальшому надірвався на будівельних роботах і змушений внаслідок сплатити великі кошти за операцію. З урахуванням вище викладених обставин, позивач вважає, що «Анкета-Заявление» за формою укладення договору та його змістом не є кредитним договором, та не відповідає чинному законодавству України, а отже просить визнати даний правочин недійним, повернути сплачені ним коштів у зв`язку з недійсністю правочину, та стягнути моральну шкоди. 17 серпня 2018 року від представника АТ КБ «Приватбанк» Ковалишкіна В.В. до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, АТ КБ «Приватбанк» позов не визнає та вважає його безпідставним, оскільки при укладенні договору від 26 серпня 2013 року сторонами додержавна письмова форма його укладання та сам договір має ознаки договору приєднання. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні вимоги викладені в позовній заяві, з урахуванням уточнень, повністю підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Заболотна Р.В., у судовому засіданні заперечувала щодо заявлених позивачем позовних вимог, вважає позов безпідставним, а тому просить суд позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому у цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 26 серпня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши чинне законодавство України, що регулює даний вид спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яку підписав [PERSON] , відсутні відомості, які притаманні кредитному договору, та договору взагалі. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, в даній анкеті-заяві не зазначено. Зміст анкети-заяви зводиться до того, що [PERSON] лише висловив бажання на отримання банківських послуг, що не може вважатися досягнутою сторонами згодою на укладення кредитного договору. Крім того, посилання сторони відповідача на те, що в анкеті-заяві зазначено, що [PERSON] згоден з тим, що підписана ним анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, становлять між ним та банком «Договір надання банківських послуг» та те, що позивач зазначив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами - не може прийнятися судом як належний та допустимий доказ. Ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджене підписом особи. Крім цього, коли мова йде в документів про істотну умову, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в документів умови, обов`язки, наслідки невиконання зобов`язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. Надати позивачу на ознайомлення Умови та правила надання банківських послуг, Тарифів під час оформлення картки, банку ніщо не заважало надати вказані документи останньому на підпис. Крім цього, зазначене в анкеті-заяві про розміщення вказаних документів на сайті банку, додатково свідчить про те, що позивачу їх на ознайомлення при підписанні анкети-заяви та інших документів не надавали. Отже, «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», не є складовою частиною договору. Така позиція збігається з правою позицією Верховного Суду України, що висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах від 11 лютого 2015 року в справі № 6-240цс14. Хоча в даному судовому рішенні йдеться про застосування строків позовної давності, але Верховним Судом однозначно вказується на те, що не підписанні умови не є складовою частиною договору. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про визнання договору - «Анкета-Заява», укладеного 26 серпня 2013 року між Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] - недійсним. За наслідком визнання недійсності правочину, [PERSON] підлягають поверненню сплачені ним кошти у розмірі 16 151 гривень. Однак, на підставі частини другої статті 530 ЦК України АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (тіла кредиту). Вказана позиція цілком узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року (провадження 14-131цс19). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що будь-які докази на підтвердження отримання [PERSON] суми, як тіла кредиту, у певній визначеній сумі в матеріалах відсутні. Проте сума, як тіло кредиту у розмірі 3 300 гривень не оспорюється та визнається позивачем, а тому суд вважає, що наявні всі правові підстави для стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] сплачених коштів за винятком тіла кредиту, тобто у сумі 12 851гривня. Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на його користь завданої моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень. Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, та інше. Суд визначаючи розмір стягнення моральної шкоди має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. В силу п.п. 9. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи булла заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року. Судом визнано доведеним неодноразові факти застосування банком психологічного тиску вираженого у погрозах кримінальним та судовим переслідуванням, що підтверджується наявними у матеріалах доказами. Проте, факт, виїзду позивача до іншої країни на заробітки, де в подальшому останній отримав травму та був змушений внаслідок сплатити великі кошти за операцію, суд не пов`язує із предметом даного спору, оскільки в судовому засіданні не доведений причинно-наслідковий зв`язок між діями (поведінкою) відповідача та хворобою позивача. У своїй постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц, ВС вказав, що сама лише, наявність моральної шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку з урахуванням принципу розумності та справедливості, що моральну шкоду заподіяну [PERSON] слід визначити в розмірі 5 000 гривень. За вказаних вище обставин, фактів та висновків, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє на підставі довіреності - [PERSON] , до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійним правочину, про повернення виплачених коштів на підставі недійсності правочину, про стягнення моральної шкоди На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial