Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

[PERSON] 14 січня 2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив: встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] разом з батьком [PERSON] , померлим [INFO] , з 10.06.1975 року по час його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом: після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/4 частину квартири [ADDRESS] ; після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , на 1/8 частину квартири [ADDRESS] ; а всього на 3/8 частин квартири [ADDRESS] , що складається з трьох житлових кімнат площею 47,1 кв.м., загальною площею 70,5 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.01.1999 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно до розпорядження № 6/490-99, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного у реєстрову книгу № 377п за реєстровим № 79-158. [INFO] року помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, що складалася з ј частини зазначеної вище квартири. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були сини та дружина спадкодавця, які до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертались та не були зареєстровані зі спадкодавцем на час його смерті. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, що складалася з ј частки квартири. Спадкоємцями за законом після смерті матері були сини спадкодавця сторони по справі, які у встановлений законом строк звернулися до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Однак нотаріусом було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] через не надання правовстановлюючих документів на квартиру, які відповідач [PERSON] утримує у себе та не надає їх нотаріусу для оформлення спадщини. Також нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] через те, що позивачем не надані докази, які підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Сорока Т.В. письмово просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради письмово просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи Другої Дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.01.1999 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно до розпорядження № 6/490-99, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного у реєстрову книгу № 377п за реєстровим № 79-158 (а.с. 8). Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат площею 47,1 кв.м., загальною площею 70,5 кв.м. (а.с. 146-149). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 11). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ј частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є дружина спадкодавця: [PERSON] , а також діти спадкодавця: [PERSON] та [PERSON] , які до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертались та не були зареєстровані зі спадкодавцем на час його смерті (а.с. 99), тому не прийняли спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] в розумінні ст. 1268 ЦК України. 04.03.2019 року позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] (а.с. 64). Постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. відмовлено у видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропущенням ним строку для подачі заяви про прийняття спадщини (а.с. 69). Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Із роз`яснень, викладених у п. п. 2, 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, слідує, що виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Факт проживання позивача разом з батьком [PERSON] на момент його смерті, що сталася [INFO] , у квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом від 18.08.2016 року (а.с. 157) та поясненнями свідка [PERSON] . Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після батька [PERSON] , який прийняв спадщину, оскільки проживав зі спадкодавцем на час його смерті. Тобто позивач є спадкоємцем ј квартири [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . [INFO] померла мати позивача [PERSON] (а.с. 12). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді ј квартири [ADDRESS] , яку в рівних частках, тобто по 1/8 частині кожний, успадкували [PERSON] та [PERSON] , які у встановлений законом строк звернулись до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 70, 71). Однак постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. від 07.12.2016 року позивачу відмовлено у видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (а.с. 80-81). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З огляду на викладене, а також враховуючи існування перешкод для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав позивачем, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved