Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики від 30 грудня 2011 року в розмірі 32 000,00 гривень. Мотивуючи свої позовні вимоги уповноважений представник позивача вказує на те, що 30.12.2011 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого, [PERSON] надала відповідачу [PERSON], а остання отримала суму позики у розмірі 32 000, 00 гривень, що є еквівалентом суми 4 000, 00 доларів США на строк до 30 червня 2012 року без сплати відсотків за користування грошовими коштами, однак, взяті на себе зобовязання, щодо повернення грошових коштів у порядку та умовах передбачених договором відповідач [PERSON] не виконала. Крім того стверджував про те, що після надання позики за нотаріально посвідченим договором позики, позивач, 31.12.2011 року надала додатково в позику [PERSON] грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США, які така зобовязалась повернути з відсотками, що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою на звороті нотаріально посвідченого договору позики. Однак, взяті на себе зобовязання, щодо повернення грошових коштів відповідач [PERSON] не виконала. Також зазначав, що чоловік відповідача [PERSON] [PERSON] - 25.04.2012 року взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США, а 20.05.2012 року ще взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 3 000,00 доларів США про що [PERSON] відповідно 25 квітня 2012 року та 20 травня 2012 року власноручно складено розписки на звороті нотаріально посвідченого договору позики від 30 грудня 2011 року. Вимогу позивача про повернення грошових коштів подружжям [PERSON] залишено без задоволення. В ході судового розгляду справи представник позивача подав заяву про зміну позовних вимог. В обґрунтування уточнених позовних вимог вказує на те, що оскільки сума позики згідно договору від 30 грудня 2011 року укладеного між [PERSON] та відповідачем [PERSON] була зазначена в розмірі 32000,00 гривень, що було еквівалентно на час позики 4000,00 доларів США, то сума богу яку слід стягнути з [PERSON] в судовому порядку слід визначити за офіційним курсом НБУ, станом на 10.06.2015 року, а саме - 84 676, 00 гривень ( 1 долар США = 21 ,169 гривень ) та з врахуванням того , що згідно до виконавчого напису від 01.05.2015 року стягнута з [PERSON] у позасудовому порядку на її користь суму боргу згідно нотаріально посвідченого договору позики від 30 грудня 2011 року у розмірі 32 000, 00 гривень, а відтак сума боргу підлягає зменшенню на суму 32 000, 00 гривень . Крім того, представник позивача зазначає, що 31.12.2011 року відповідач [PERSON] взяла у [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 10.06.2015 року ( 1 долар США = 21 ,169 гривень ), становить 127 014, 00 гривень , про що нею власноручно складено боргову розписку на звороті нотаріально посвідченого договору позики. Також, посилаючись на положення ч.2 ст. 625 ЦК України, позивач вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних від\~простроченої\~суми\~позики\~за\~час її\~ прострочення\~за період з 30.06.2012\~року\~по\~10.07.2015\~року\~ у розмірі 7 690,00 грн. Представник позивача зазначає, що [PERSON] 25.04.2012 року взяв у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США, а 20.05.2012 року взяв у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 3 000,00 доларів США , що за офіційним курсом НБУ станом на 10.06.2015 року ( 1 долар США = 21,169 гривень ), становить 105 845, 00 гривень. Змінивши в ході судового розгляду справи позовні вимоги, представник позивача з посиланням на викладене, а також на те, що відповідачі на день звернення до суду зазначених коштів не повернули, остаточно просив суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 187 380,00 гривень , з яких: 179 690, 00 гривень сума основного боргу; 7690, 00 гривень - 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 105 845, 00 гривень . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.09.2015 року залучено [PERSON] в якості співвідповідача до участі у справі. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник позивача в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у заяві про зміну позовних вимог , що надійшла до суду 20.08.2015 року. В своїх поясненнях посилався на обставини, що викладені в позові та заяві про зміну позовних вимог, що надійшла до суду 20.08.2015 року. Зокрема вказав, що сума в розмірі 32 000,00 гривень не є предметом даних позовних вимог позаяк така стягнута за нотаріальним написом нотаріуса. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Визнав факт отримання [PERSON] суму грошових коштів за договором позики від 30 грудня 2011 року в розмірі 32 000,00 гривень , а також факт отримання [PERSON] в борг грошових коштів в сумі 6000,00 доларів США згідно боргової розписки. Крім того, визнав суму, що становить 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення. Наголосив на тому, що сплив строк позовної давності. На думку представника відповідача на час звернення з заявою про зміну позовних вимог до суду, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, тобто зміна позовних вимог відбулась після спливу строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату , час і місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача [PERSON] , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 30.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №1299, відповідно до умов якого, позивач [PERSON] передала відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 32 000 , 00 гривень, еквівалент суми 4000, 00 доларів США станом на 30.12.2011 року, а [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] грошові кошти у такій самій сумі без сплати відсотків за користування грошовими коштами у строк до 30 червня 2012 року , що стверджується договором позики копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с. 24-25/ . Відповідно до умов договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Тобто між сторонами виникли правовідносини стосовно договору позики які врегульовані гл.71 параграф 1 (ст.ст.1046-1053 ) ЦК України та умовами нотаріально посвідченого договору позики. Також судом встановлено, що виконавчим написом вчиненим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] 01.05.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти: суму позики 32 000, 00 гривень , що були передані за договором позики від 30.12.2011 року та 2664,33 гривень - 3% річних від простроченої суми позики ( а.с. 41). За встановлених обставин, суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, вирішуючи питання щодо стягнення суми боргу по договору позики від 30.12.2011 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] виходить із наступного. За змістом ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як вбачається із змісту договору позики укладеного між сторонами від 30.12.2011 р. предметом позики були саме 32\~000 грн. які позичальник [PERSON] і зобовязувався повернути [PERSON] у такій самій сумі без сплати відсотків за користування грошовими коштами у строк до 30 червня 2012 року /а.с. 24-25/. Зокрема, як вбачається із змісту договору, у зобов'язанні сторін не визначено, що сума, що підлягає сплаті у гривнях, повинна визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день повернення вказаної суми відповідно до вимоги ч.2 ст. 533 ЦК України. В силу чого суд приходить висновку, що вимоги представника позивача, про те, що вказана сума предмету позики (32\~000 грн.) слід визначити за офіційним курсом НБУ, станом на 10.06.2015 року (84 676 гривень за курсом долара США за мінусом 32\~000 грн. стягнуті за виконавчим написом) є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки, такі не ґрунтуються як на змісті договору позики укладеного між сторонами так і на вимогам ст. 533 ЦК України. Сума позики в розмірі 32 000 грн. за вказаним договором, як уже було зазначено, не є предметом даного позову, оскільки, як уточнено в судовому засіданні у представника позивача, позивач [PERSON] скористалася про стягнення такого в позасудовому порядку. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача суми 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення за період з 30.06.2012 року по 10.07.2015 року у розмірі 7 690,00 грн. суд виходить з наступного. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом договору позики вбачається що [PERSON] зобовязалася повернути позику до 30 червня 2012 року. Тобто з 1.07.2012 року по 10.07.2015 року у [PERSON] має місце прострочення 32\~000 грн. що складає 1105 днів. А отже три проценти річних від простроченої суми становить 2\~906.30 грн. ( 32\~000 (сума прострочення) х 1105 (кількість прострочених днів) х 3%) : 365 днів у році). При цьому суд враховує, що при здійсненні нотаріусом виконавчого напису за вказаними договором позики такий станом 01.05.2015 року стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] 2664,33 гривень - 3% річних від простроченої суми позики ( а.с. 41). І як встановлено в судовому засіданні із відповіді МВ ДВСУ у м. Ужгороді, даний виконавчий лист предявлений до виконання. В силу цього з метою уникнення подвійного стягнення вказаної суми необхідно 2\~906.30 грн. (сума трьох процентів річних за весь час прострочення яку просив позивач) зменшити на суму яка стягнута за виконавчим написом 2\~666.33 грн., що становить 241 грн. 97 коп. і цю суму слід стягнути в судовому порядку. Подібний висновок, щодо уникнення подвійного стягнення міститься у правовій позиції викладеній Верховним Судом України в постанові від 4 березня 2015 року по справі № 6-27цс15, за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Також матеріалами справи стверджено, що 31.12.2011 року [PERSON] складена розписка відповідно до змісту якої вона отримала від [PERSON] в борг суму коштів в розмірі 6000 доларів США , які зобов'язалася повернути з відсотками, що підтверджується борговою розпискою написаною власноручно відповідачем на звороті нотаріально посвідченого договору позики, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, копія якої приєднано до матеріалів справи /а.с. 25/. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. До цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року. Зі змісту наданої [PERSON] розписки від 31.12.2011 року вбачається, що така свідчить про отримання [PERSON] в борг грошей в сумі 6000,00 доларів США та про взяття на себе [PERSON] обовязку повернути зазначену в розписці суму разом з процентами. Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається із змісту наданої [PERSON] розписки від 31.12.2011 року, така не містить встановлення строку повернення позики. Судом встановлено, що представник позивача надіслав 25.12.2015 року на адресу відповідачів по справі лист вимогу про повернення позики від 31.12.2011 року (а.с.91-93). В силу чого [PERSON] зобовязана була повернути зазначену суму в строк до тридцяти днів , проте відповідач [PERSON] станом на день розгляду справи в суді не виконала свої зобов'язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів і її борг становить 6000,00 доларів США, а отже у позивача виникло право вимагати від відповідача повернення зазначених грошових коштів. За замістом вищезгаданої ч.2 ст. 533 ЦК України сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, таким днем платежу суд визначає день ухвалення рішення, а саме 27.01.2016 року і офіційний курс долара США на цей день було визначено ( 100 доларів США = як 2484,8956) грн. А отже сума яка підлягає стягненню судом по даній розписці становить 149\~093,74 грн. Стосовно позовних вимог предявлених до відповідача [PERSON] суд виходить з наступного. Як встановлено судом, 25.04.2012\~року [PERSON] на звороті нотаріально посвідченого договору позики складено розписку згідно змісту якої [PERSON] взяв 2000,00 доларів США (а.с.25). 20.05.2012 року [PERSON] складено ще одну розписку згідно змісту якої [PERSON] взяв 3 000,00 США (а.с.25). Зі змісту наданих [PERSON] розписок від 25.04.2012 р. та від 20.05.2012 року не вбачається, що такі свідчать про взяття на себе [PERSON] безумовного обов'язку повернути зазначені в розписках суми. Зокрема в розписках фігурують слова «взяв» і не зазначено про жодний обов'язок [PERSON] повернути [PERSON] зазначені суми. Аналізуючи зміст даних розписок суд вважає, що надані [PERSON] розписки від 25.04.2012р. та від 20.05.2012 р. не є борговими в розумінні ст.ст.1046-1050 ЦК України. Такі, розписки про отримання грошових коштів не містять зобовязання про їх повернення, а відтак слід дійти висновку про відсутність правових підстав для стягнення боргу з [PERSON] за розписками складеними [PERSON] від 25.04.2012 р. та від 20.05.2012 року і такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року, у справі № 6-1967цс15, відповідно до якого розписка має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Що стосується доводів представника відповідача [PERSON] щодо спливу строку позовної давності по вимогам позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Стосовно боргу за договором позики від 30 грудня 2011 року в розмірі 32 000,00 гривень то згідно умов договору повернення коштів мало відбутися в строк до 30 червня 2012, а отже порушене право [PERSON] з якого слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності є 1 липня 2012 року, а з позовними вимогами [PERSON] звернулася до суду 28.04.2015 року тобто в межах трьохрічного строку. Стосовно позовних вимог щодо наданої [PERSON] розписки від 31.12.2011 року в борг грошей в сумі 6000,00 доларів США та про взяття на себе [PERSON] обовязку повернути зазначену в розписці суму, то як уже було зазначено вище, порушене право по цій розписці настало після тридцятиденного терміну з дня отримання відповідної письмової вимоги по повернення вказаної суми боргу тобто з 25.01.2016 року, а тому по даній вимозі строк позовної давності також не пропущено. Оскільки позовні вимоги до відповідача [PERSON], є безпідставні, то суд відмовляє в позові за безпідставності таких, і до даних позовних вимог строк давності не поширюється, позаяк за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial