Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

[PERSON] 15.04.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивач [PERSON] зазначав, що 28.08.2004 року було зареєстровано шлюб між сторонами; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.04.2013 року шлюб між ними було розірвано; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.02.2014 року було поділено спільне майно подружжя шляхом стягнення з нього (позивача) на користь [PERSON] компенсації вартості ? частки майна (автомобіля). Оскільки під час шлюбу сторонами ще було придбано майно - лицювальна цегла «КлінКерам рустика Граніт 43» (Керамейя) в кількості 10920 шт. для будівництва будинку на земельній ділянці за адресою [ADDRESS]; в грудні 2015 року він (позивач) випадково дізнався про те, що відповідачка без його відома та згоди продала зазначену лицювальну цеглу, тому позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом та просить суд постановити рішення, яким визнати за позивачем право власності на ? частину лицювальної цегли «КлінКерам рустика Граніт 43» (Керамейя) - в кількості 5460 шт., в порядку поділу спільного майна виділити в натурі відповідачці [PERSON] лицювальну цеглу у кількості 10920 шт. та стягнути з останньої на його (позивача) користь ? частку вартості зазначеної цегли, що становить 57876,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити - в порядку поділу спільного майна подружжя виділити в натурі відповідачці [PERSON] лицювальну цеглу у кількості 10920 шт. та стягнути з останньої на користь позивача грошову компенсацію в сумі ? частки вартості зазначеної цегли, що становить 57876,00 грн. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилась, до матеріалів справи надала письмові пояснення (а.с.91-93), згідно яких вона позов не визнала, стверджуючи, що зазначена цегла не придбавалася сторонами як спільне майно подружжя, відповідно - вона не відчужувала це майно без згоди чоловіка, просила в задоволенні позову відмовити, а справу розглядати за її відсутності та за участі її представника [PERSON]; представник відповідачки - [PERSON] позов не визнав, просив в задоволенні позову відмовити повністю, як заявленого без достатніх підстав та недоведеного в судовому засіданні належними доказами. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В судовому засіданні встановлено: [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.08.2004 року; від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.04.2013 року шлюб між сторонами було розірвано, також цим рішенням [PERSON] зобов»язаний сплачувати аліменти на користь [PERSON] на двох дітей - у розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 12.12.2012 року і до повноліття дітей (а.с.48). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.02.2014 року було поділено спільне майно подружжя шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості ? частки майна (автомобіля) - у розмірі 38285,00 грн. (а.с.49-51). Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.68, 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як стверджує відповідачка [PERSON] (а.с.91-93), сторонами під час шлюбу не придбавалось як спільне майно та за спільні грошові кошти лицювальна цегла «КлінКерам рустика Граніт 43» (Керамейя) в кількості 10920 шт. на суму 43680,00 грн., відповідно - вона не відчужувала зазначене майно будь-кому, факт існування та місцезнаходження цього майна (лицювальної цегли) їй не відомі. Як вбачається з пояснень позивача [PERSON], грошові кошти на придбання цегли у 2011 році надала йому його мати [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.98); такі твердження позивача будь-якими належними доказами не підтверджені в судовому засіданні; тобто ствердження відповідачки про те, що сторонами під час шлюбу як спільне майно та за спільні грошові кошти лицювальна цегла «КлінКерам рустика Граніт 43» (Керамейя) в кількості 10920 шт. на суму 43680,00 грн. не придбавалась - не спростовані; місце знаходження такого майна не встановлено. За встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем квитанція до прибуткового касового ордера №1 від 17.01.2011 року на його ім»я на суму 43680,00 грн. та рахунок №03.00007 від 17.01.2011 року без зазначення даних покупця товару (а.с.11-12 - копії) - не можуть бути покладені в основу рішення суду по даній справі, як належні та достатні докази на підтвердження вимог позивача. Також, ствердження позивача про те, що лицювальна цегла придбавалась для будівництва будинку на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] не підтверджені відповідно правовстановлюючими документами на зазначену земельну ділянку, технічною документацією на об»єкт будівництва тощо. Як вбачається з висновку від 25.12.2015 року Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області, складеного за результатами перевірки звернення позивача [PERSON] від 16.12.2015 року, зазначеним висновком фактично підтверджено заперечення відповідачки [PERSON] про те, що вона цеглу не вивозила і нікому її не продавала (а.с.62-82). Отже, аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи, на підставі наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача [PERSON] не доведені в судовому засіданні достатніми та належними доказами, у тому числі з урахуванням показань свідків [PERSON] та [PERSON], яким обставини справи в частині відомі зі слів позивача, тому в задоволенні позову має бути відмовлено повністю.

Outcome: dismissed