Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] 19.08.2019р. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради,у якому просить суд визначити йому додатковий строк в два місяці для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що позивач у встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України шестимісячний термін з дня відкриття спадщини не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини з поважних причин. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2019р. прийнято позовну заяву о провадження та ухвалено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Позивачем надано суду заяву, у якій він просить справу розглядати за його відсутністю, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представником відповідача 15.10.2019р. надано суду клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку з зайнятістю у іншому судовому засіданні. Доказів на підтвердження даної обставини суду не надано. 05.12.2019р. представником відповідача повторно надано суду клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку з зайнятістю у іншому судовому засіданні. Доказів на підтвердження даної обставини суду також не надано. Друга ДДНК явку свого представника у судове засідання не забезпечила, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що представник відповідача був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а також не надання останнім доказів неможливості бути присутнім у судовому засіданні, беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи на іншу дату. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис 81 (а.с.13). 06.08.2019р. позивач звернувся до Другої ДДНК з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] (з.а.с.56). Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко\~Є.Л. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з пропуском позивачем шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини (з.а.с.61). Матеріали спадкової справи не містять інших заяв про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів після смерті [PERSON] позивач доглядав за хворою бабусею яка потребувала постійного догляду за собою у зв`язку з низкою хвороб, внаслідок чого він не встиг вчасно звернутись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 23\~серпня 2017 року у справі № 1320цс17. Враховуючи фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позовної заяви. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №\~4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved