Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], згідно встановлених уточнених позовних вимог, звернулися до суду з позовом до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, фізичної особи - підприємця [PERSON], [PERSON] за участю третіх осіб: Подільської районної у м. Києві Ради, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального кругу - Юр-Капінос А.Є., Київської міської ради, департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права спільної сумісної власності на приміщення, витребування у спільну сумісну власність приміщення, усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.02.2008 року між відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень з №1 по №4 (групи приміщень 21 в літ. Б), які розташовані по [ADDRESS]. 23.04.2008 року [PERSON] подарувала зазначені нежилі приміщення [PERSON] Позивачі зазначають, що у відділу приватизації комунального майна Подільського району м. Києва не було повноважень продавати вказані вище нежилі приміщення, тому що позивачі не надавали згоду на їх відчуження. У зв'язку з цим просили визнати договір купівлі-продажу нежилих приміщень недійним, визнати право спільної сумісної власності на нежилі приміщення, витребувати у спільну сумісну власність нежилі приміщення, усунути перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю. До початку судового засідання позивач [PERSON], яка також представляє інтереси інших позивачів, та її представник подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином. До початку судового засідання від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального кругу Юр-Капіноса А.Є. та його представника, представника Подільської районної у м. Києві ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] надійшли заяви, в яких вони просили розглядати справу без їх участі. [PERSON], [PERSON], представник Київської міської ради, представник департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, свого право на участь у судовому засіданні не використали, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши подані сторонами докази, прийшов до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності від 28 грудня 2007р. Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) посвідчило, що нежилі приміщення з №1 по №4 (групи приміщень №21) загальною площею 106,20 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] належать на праві комунальної власності територіальній громаді Подільського району м. Києва (т.1 а.с. 52). Рішенням Подільської районної у м. Києві ради №227 від 12.07.2007р. було затверджено перелік об'єктів комунальної власності Подільського району м. Києва, що підлягають приватизації (шляхом викупу орендарем) та внесення змін до попередніх рішень, до якого увійшли нежилі приміщення за адресою: [ADDRESS]. (т.1 а.с. 13-18). Відповідно до договору оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Подільського району м. Києва №2830/07 від 11.04.2007р. орендодавець КП «Оренда» передало орендарю ФОП [PERSON] підвальне приміщення площею 130,0 кв.м. по [ADDRESS] для розміщення складських та підсобних приміщень (т.1 а.с. 59-62). Згідно з договором купівлі-продажу нежилих приміщень від 13.02.2008р. відділ приватизації комунального майна Подільського району міста Києва продав, а фізична особа-підприємець [PERSON] купила нежилі приміщення з №1 по №4 (групи приміщень № 21) (в літ. Б), загальною площею 106,20 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.10-12). Відповідно до п. 1.2 вказаного договору відчужувані нежилі приміщення належали Територіальній громаді Подільського району м. Києва на праві комунальної власності на підставі Свідоцтва про право власності серія [NUMBER] виданого 28 грудня 2007 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 28 грудня 2007 року №1685-В та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 15 січня 2008 року за реєстровим №2728-п, про що записано у реєстрову книгу №д.28п-22. Згідно з договором дарування нежилих приміщень від 23.04.2008р. ФОП [PERSON] передала [PERSON] безоплатно у власність нежилі приміщення з №1 по №4 (групи приміщень №21) (в літ. Б), загальною площею 106,20 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 141). Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло 15 червня 2004р. відділ приватизації житла Подільської райдержадміністрації посвідчив, що квартира №18, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (т.1 а.с. 20). Відповідно до договору дарування від 25.11.1997р. [PERSON], [PERSON] подарували [PERSON] жилу квартиру №14 за адресою: [ADDRESS]. Як зазначено в п.2 договору дарування вказана квартира належить дарителям на підставі свідоцтв про право власності на житло, видане відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації м. Києва 30.09.93р. за №2790 (т.1 а.с. 21). Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло 08 лютого 1995р. відділ приватизації житла Подільської районної Ради народних депутатів посвідчив, що квартира №16, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях кожному (т.1 а.с. 22-23). Відповідно до договору купівлі -продажу квартири від 15.03.2007р. [PERSON] продала [PERSON] квартиру №15 у будинку [ADDRESS] (т.1 а.с. 24-25). Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло 27 лютого 1998р. відділ приватизації житла Подільської райдержадміністрації посвідчив, що квартира №17, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях (т.1 а.с. 26). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28.02.2014р. у справі №758/14968/13-а за адміністративним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], Київська міська рада визнано незаконним та скасовано розпорядження Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 11.04.2007р. №514 «Про передачу в орендне користування нежилого приміщення по [ADDRESS] та визнано незаконним і скасовано п.9 додатку 10 сесії 5 скликання Подільської районної в м. Києві ради «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності Подільської районної у м. Києві ради, які підлягають приватизації та внесення змін у попередні рішення» від 12.07.2007 р. №227 (т.1 а.с.209-210). Також вищевказаним рішенням встановлено, що приміщення з №1 по №4 (групи приміщень №21 в літ. Б) загальною площею 106,20 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] є допоміжними відповідно до визначень нежитлового приміщення та підсобного приміщення багатоквартирного будинку, наданих у додатку Б «Терміни і визначення понять» ДБН В.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затвердженого наказом Держбуду України від 18.05.05р. №80. Крім того, 15.07.2014р. Київським апеляційним адміністративним судом було ухвалено постанову, якою визнано протиправним наказ Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради -Київської міської державної адміністрації №165-В від 28.12.2007 року, а також визнано недійсним свідоцтво про право комунальної власності, видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації 28.12.2007р. на підставі наказу №1685-В від 28.12.2007р. (т.1 а.с.205-208). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.10.2014р. залишено без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2014р. (т.1 а.с.211-214). Зазначені рішення суду набрали законної сили. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Правовідносини, що виникли регулюються Цивільним Кодексом України. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину». Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом також встановлено, що нежиле приміщення, яке є предметом спірного договору є допоміжним приміщенням і призначене для розміщення загальних будинкових комунікації. Вказане нежиле приміщення призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку і за визначенням ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» є допоміжним та визначено, що частина допоміжних приміщень, яка забезпечує належне функціонування жилого будинку є неподільним майном, яке згідно зі ст. 19 цього ж Закону перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку і не підлягає відчуженню. На момент укладання спірного договору купівлі-продажу відділ приватизації комунального майна Подільського району міста Києва не був законним власником майна. Таким чином, вимога позивачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень, який був укладений 13.02.2008 року між відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва та фізичною особою-підприємцем [PERSON], підлягає задоволенню. Також суд вважає, що вимога позивачів щодо визнання за ними права спільної сумісної власності на допоміжні приміщення підлягає задоволенню з наступних підстав. Правом власності, відповідно до ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, згідно до положень ст. 319 ЦК України, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як це передбачено ст. 391 ЦК України. Відповідно до п. 4.2. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004р. №4-рп/2004 допоміжні приміщення стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчуються єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права власності не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Пунктом 2 статті 10 Рішення Конституційного Суду N 4-рп/2004 від 02.03.2004 року «У справі по конституційному зверненні громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і за конституційним звернення 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що орган місцевого самоврядування не має права без згоди співвласників багатоквартирного будинку власників приватизованих квартир продавати, здавати в оренду або вирішувати питання перебудови, надбудови, добудови до нього споруд, забудови сходових клітин та вїзно-виїзних брам, облаштування на фасадах будинків спеціального технічного обладнання промислового призначення тощо, за винятком проведення ремонтних робіт згідно із законодавством. Згідно з даним Рішенням допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні і інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій зокрема, створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього; власник (власники) не приватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир; питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Тому, за законом, допоміжні приміщення в тому числі і підвальні приміщення передаються у власність квартиронаймачів і окремо приватизації не підлягають. Відповідно момент виникнення права власності на квартиру є моментом виникнення права спільної власності на допоміжні приміщення. За таких обставин, суб'єктом права власності на допоміжні приміщення є фізичні особи власники квартир багатоквартирних житлових будинків. Враховуючи, що позивачі є власниками приватизованих квартир і проживають у багатоквартирному житловому будинку, тому вони набули право спільної власності на допоміжні приміщення площею площею 106,2 кв.м. одночасно із набуттям права власності на квартири, оскільки вони в силу вимог Закону є його співвласниками. Право власності на допоміжні приміщення є безумовним і не потребує певної процедури передачі цих приміщень власникам квартир чи додаткового документального оформлення права власності на них. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи те, що право спільної сумісної власності позивачів не визнається відповідачем, суд дійшов висновку про визнання за позивачами права спільної сумісної власності на приміщення з №1 по №4 (групи приміщень 21) в літері (Б) загальною площею 106,2 кв.м., що знаходяться у підвалі будинку за адресою: [ADDRESS]. Як зазначено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 26 червня 2013 р. у справі № 6-58цс13: права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача майна з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в набувача. Разом із тим право на звернення до суду з віндикаційним позовом має власник майна. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 4 грудня 2012 р. у справі № 3-55гс12, від 11 грудня 2012 р. у справі № 3-65гс12: «Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК. У речових правовідносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК». Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом достовірно встановлено, що спірне майно вибуло із власності співвласників без їх відома та жоден із співвласників будинку не надавав згоди на відчуження спірного майна. Крім того, [PERSON] набула спірне майна безвідплатно у [PERSON]. За вказаних обставин, аналізуючи зміст заявлених позовних вимог, вбачається, що позивачі обрали спосіб відновлення порушеного права шляхом віндикації - витребування майна від особи, що передбачено ст. 388 ЦК України, а тому суд прийшов до висновку про витребування у спільну сумісну власність позивачів приміщення з №1 по №4 (групи приміщень 21) в літері (Б) загальною площею 106,2 кв.м., що знаходяться у підвалі будинку за адресою: [ADDRESS]. Водночас, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні позивачами спільною сумісною власністю, а саме: приміщень з №1 по №4 (групи приміщень 21) в літері (Б) загальною площею 106,2 кв.м., що знаходяться у підвалі будинку за адресою: [ADDRESS], виходячи із наступного. У даному випадку позивачами не надано жадного належного і допустимого доказу яким саме чином відповідачі перешкоджають їм у користуванні спірним приміщенням, а також не визначено яким шляхом слід усунути перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю. Крім того, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положенням ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути солідарно з ФОП [PERSON], Подільської районної у м. Києві державної адміністрації та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 3654,00 грн. (т.2 а.с.36). На підставі викладеного,

Outcome: partial