Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в якому зазначили, що 05.11.2014 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ними та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені громадян Російської Федерації [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2302, їм на праві власності належить по 1/2 частині кожному квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.п.4.1.1 п.4.1 вищезазначеного договору продавці зобов'язалися в строк до 11.11.2014 року знятися з реєстрації. Однак, станом на 12.11.2014 року відповідач не виконав свої зобов'язання та не знявся з реєстраційного обліку, так як знаходиться за межами України та є громадянином Російської Федерації. Майна та особистих речей відповідача у квартирі немає. У зв'язку з реєстрацією [PERSON] вони змушені нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Враховуючи викладене, позивачі просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою. Позивачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не надали. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала повністю, проти його задоволення не заперечувала та суду пояснила, що [PERSON] на теперішній час мешкає в Російській Федерації, членом сім'ї позивачів не є. Представник третьої особи - Комунарського районного відділу у м.Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області - в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяви, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позову не заперечував. Відповідно до вимог ст.169 ЦПК України неявка позивачів, відповідача та представника третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Згідно ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 05.11.2014 року, укладеного між [PERSON], що діє за себе особисто та від імені громадянина Російської Федерації [PERSON] та громадянина Російської Федерації [PERSON] (продавці), та [PERSON], [PERSON] (покупці), посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2302, продавці передали у власність покупців квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], а покупці прийняли у власність цю квартиру та зобов'язались сплатити за неї грошову суму, визначену умовами договору (а.с.5-6). Право власності позивачів на спірну квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05.11.2014 року (а.с.7-8). Згідно п.п.4.1.1 п.4.1 вищезазначеного договору продавці зобов'язалися в строк до 11.11.2014 року знятися з реєстрації у квартирі за адресою: [ADDRESS]. На підставі довідки вих.№439 від 13.11.2014 року, виданої Міським комунальним підприємством «Основаніє», [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Відповідно копії паспорта громадянина Російської Федерації [PERSON] є громадянином Російської Федерації та зареєстрований 31.01.2014 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-17). Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджається своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Отже, оскільки відповідач був попереднім власником спірної квартири, на даний час не є членом сім'ї позивачів та власником квартири, не проживає у ній, витрати на утримання житла не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих у квартирі осіб і зазначені витрати в даному випадку несуть позивачі як власники спірного житлового приміщення, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивачів порушує право останніх як власників. Разом за тим, не підлягає задоволенню вимога позивачів про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідача за вказаною вище адресою, так як кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вимагаючи в позові зняття з реєстрації відповідача позивачі не зазначили, ким та яким чином порушені їхні права і які є підстави для примусового покладення такого обов'язку. Крім того, в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивачів у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст.16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так як позивачі просили не стягувати з відповідача сплачений ним при подачі позовної заяви до суду судовий збір, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивачів судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial