Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

[PERSON], [PERSON], в інтересах яких діє представник [PERSON], звернулися до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстрований син позивачів [PERSON], який з 2010 року за місцем своєї реєстрації не проживає. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. В той же час, факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачам у реалізації їх права власності на вказаний будинок, у зв'язку з чим позивачі просили суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. У судове засідання позивачі та їх представник не з'явилися, позивачі через канцелярію суду надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких також зазначили, що позовні вимоги підтримують та не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивачі не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 15 грудня 1997 року позивачі [PERSON] та [PERSON] набули права власності на земельну ділянку разом із житловим будинком, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до довідки про склад сім'ї № 1506 від 18.03.2019, виданої виконавчим комітетом Кремінської міської ради Луганської області, позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстрований син позивачів [PERSON], [INFO], що також підтверджуються технічним паспортом на зазначений житловий будинок (а.с. 11-12, 14). З акту від 23.03.2019, складеного депутатом Кремінської міської ради, а також завіреного підписами сусідів-свідків [PERSON] і [PERSON] вбачається, що з 2010 року відповідач [PERSON], який є сином позивачів, проживає у Російській Федерації та фактично не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в якому залишається зареєстрованим їх син - відповідач [PERSON], що перешкоджає позивачам у реалізації права власності не цей будинок. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні актом від 23.03.2019, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у будинку позивачів, а тому позов підлягає повному задоволенню. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку, тобто будинок не є його житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004). На підставі викладеного,

Outcome: approved