Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

[PERSON] в лютому 2016 року заявив позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 6600 доларів США, та сум нарахованих на заборгованість: 3% річних -1035,50 грн.; інфляційні втрати - 3404,41 грн.; пеня - 15187,51 грн. Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань. Представник позивача [PERSON] подала заяву, за якою на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, заперечень до позову не надходило. Оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, суд знаходить за можливе розглянути справу в порядку заочного провадження. Судом встановлено таке. Судом встановлено таке. [PERSON] 12.11.2015 року отримав від [PERSON] в борг 6600 доларів США, строком користування до 19.11.2015р. На підтвердження факту отримання коштів [PERSON] видав [PERSON] відповідну розписку. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідно ч.2 ст. 1046 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов'язання, що випливають з договору позики. Статтею 1049 ЦК України встановлено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Наявність розписки у позивача, вказує на те, що борг відповідачем не погашено, а тому суд визнає, що позов в цій частині вимог є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Останньою нормою передбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, нарахування інфляційних втрат можливе лише щодо позики в національній валюті, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, а щодо іноземної валюти застосовується офіційний курс цієї валюти, що встановлюється Національним банком України. Оскільки, в даному випадку боргові зобов'язання сторони визначили в іноземній валюті, і відповідальність за прострочення боргових зобов'язань не передбачили, то відповідач, за обставин справи, відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України, має виплати позивачу три відсотки річних нарахованих на суму боргу, а саме 1036,96 грн. (150195 грн. (сума позики в перерахунку в національну валюту за курсом на час укладення договору) х 3% х 84 (всього прострочених днів за період з 20.11.2015р. по 12.02.2016р.): 365 (кількість днів у році)). Що стосується вимог про стягнення пені, то слід зазначити таке. Так, в обґрунтування розміру пені позивач послався на ст. 1048 ЦК України. Проте, даною нормою визначені проценти за користування позикою, тобто плата за користування коштами, в той час як пеня (неустойка), відповідно до ст. 549 ЦК України, є одним із видів відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Спірним договором пеня не визначена. Тому, за такого обґрунтування, суд не може задовольнити вимоги позову про стягнення пені. Отже, позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за договором позики від 12.11.2015р. 6600 доларів США та 1036,96 грн. За такого рішення, судовий збір на забезпечення розгляду справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, має бути розподілений між сторонами пропорційно задоволеної частки вимог. Оскільки, судом задоволена заява позивача про забезпечення позову, то відповідач має відшкодувати позивачу витрати зі сплати судового збору за подання цієї заяви. Разом з тим, суд вважає завищеним розмір вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу (15000 грн.), тобто таким, що не відповідає фактично наданим послугам. З огляду на обсяг наданої правової допомоги, як він встановлений в судовому засіданні, з урахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд знаходить, що така допомога надана позивачу в розмірі 500 грн., які і мають бути відшкодовані йому відповідачем.

Outcome: partial