Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

[PERSON] 11.04.2014 року (згідно поштового штемпеля) звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із вимогами стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором поставки в сумі 23600 грн. та судових витрат. Вказав, що 23.02.2013 року позивач уклав договір поставки №3 з відповідачем [PERSON], на підставі якого передав останньому роздрібну партію товару за видатковими накладними, а відповідач зобов'язався оплатити його вартість. Зазначив, що за видатковою накладною №У-0004 від 20.06.2013 року відповідач отримав товару вартістю 58263,31 грн. та провів частковий розрахунок на суму 34663,31 грн. згідно прибуткового касового ордеру №5138 від 26.07.2013 рок. Позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, попередньо подавши письмову заяву щодо розгляду справи у його відсутність, у якій підтримав заявлені вимоги. Представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що відповідач за поширеним ним у мережі Інтернет оголошенню отримав пропозицію від регіонального представника позивача про роботу, умови якої погодив при особистій зустрічі із останнім. За умовами їх домовленості відповідач погодився отримувати у перевізників товар та розвозити його на особистому автомобілі по місцях продажу, де збирати грошові кошти за реалізований товар та пересилати на рахунок позивача чи його підприємства. У телефонному режимі [PERSON] підтвердив працевлаштування відповідача, і той деякий час працював за погодженою схемою, однак, невдовзі дізнався, що фактично він не влаштований на роботу. Проте, виконуючи свої зобов'язання, відповідач на розрахунковий рахунок підприємства позивача та на особисту картку його брата - [PERSON] перерахував 161589,90 грн., а також понад 50000 грн. на інші карткові рахунки позивача. Заявив про недійсність вказаного позивачем договору поставки, посилаючись на невідповідність вимогам закону його положень стосовно обов'язку покупця як кінцевого споживача прийняти товар для власного використання без наміру подальшого продажу. Заперечив підписання відповідачем представленої позивачем видаткової накладної №У-0004 від 20.06.2013 року. У задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши представника відповідача, дослідивши доводи позовної заяви та представлені докази, суд доходить наступного. У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Згідно вимог ч.1,2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч.1,6 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Згідно ч.3 ст.3 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Суд не приймає до уваги доводи позивача стосовно виникнення договірних зобов'язань між ним та відповідачем на підставі заявленого договору поставки від 23.02.2013 року №3 (а.с.36), оскільки положення даного правочину в частині предмету договору щодо обов'язків покупця як кінцевого споживача прийняти товар для власного використання без наміру подальшого продажу прямо суперечать визначеним спеціальною нормою цивільного законодавства щодо правочину поставки відповідним застереженням стосовно обов'язку постачальника передати товар у власність покупця для використання його виключно у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, окрім того, положеннями представленого договору не визначено строки поставки. Сукупність даних обставин становить визначені законом ознаки недійсності даного договору, а отже, не створення ним юридичних наслідків, у тому числі відповідальності за визначеними ним зобов'язаннями, про що заявлено відповідачем, як стороною даного договору. Також суд визначає недоведеною позивачем обставину підписання відповідачем доданої до договору поставки видаткової накладної №У-0004 від 20.06.2013 року (а.с.37-43), що за умов невизнання та заперечення даної обставини представником відповідача не становить підстав звільнення позивача від обов'язку їх доказування. Окрім того, зазначена видаткова накладна всупереч умов п.1.2. договору поставки не містить підпису представника постачальника. За вказаних обставин суд не приймає до уваги вказані докази, представлені позивачем, що визначає недоведення останнім належними та допустимими доказами заявлених ним вимог. Суд також не приймає до уваги доводів представника відповідача стосовно перерахування відповідачем грошових коштів у більших від заявленого розмірах, оскільки вони також не доведені у встановленому порядку безспірними доказами. Разом з тим, невизнання вказаних тверджень представника відповідача не спростовують вищенаведених висновків про безпідставність та недоведеність позовних вимог, за наслідком чого останні не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed