Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

[PERSON] 01 червня 2016 року звернулася з позовом до відповідача [PERSON] і приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень нерухомого майна, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилалися на те, що з 16 березня 1980 року по 2000 рік позивачка була членом Житлово-будівельного кооперативу № 273. В 1989 році, будучи членом цього кооперативу № 273, вона повністю сплатила пайові внески (вартість кооперативної квартири) за квартиру № 34 в корпусі № 8 в будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську, що підтверджуються довідкою від 10 травня 2016 року ЖБК № 273 за вих. № 39. З того моменту, як позивачка повністю сплатила вказані пайові внески, вона вважала, що ця квартира № 34 в корпусі № 8 в будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську належить особисто їй, і, оскільки, як стверджує позивач, вона є людиною юридично необізнаною, то не знала, що право власності на квартиру треба ще десь оформлювати. На теперішній час вона вирішила розпорядитися належною їй квартирою, але дізналася, що вищевказана квартира належить її сину відповідачу [PERSON], який з 2000 року по теперішній час є членом ЖБК № 273, що також підтверджуються вказаною довідкою, виданою 10 травня 2016 року ЖБК № 273, право власності на спірну квартиру було зареєстроване за цим відповідачем приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі її рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 березня 2016 року за індексним номером 28973259. Вона намагалася скасувати вказану реєстрацію власності за цим рішенням нотаріуса в реєстраційній службі, але їй в цьому відмовили. Вважає таке незаконним. Оскільки вирішити вищевказане питання позасудовим шляхом у позивача немає можливості, вона була вимушена звертатися до суду з даною позовною заявою. Просили скасувати запис про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру № 34 в корпусі № 8 будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську, загальною площею 45.4 кв. м., житловою площею 27.8 кв. м., за [PERSON], вчинений на підставі рішення приватного нотаріуса [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (№ 28973259 від 28 березня 2016 року), скасувавши вказане рішення цього приватного нотаріуса, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, посилаючись правильність викладення позивачем обставин справи, згоден зі всіма обставинами позову з урахуванням уточнень і не заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, не заперечувала проти позову і просила фактично слухати справу без них і рішення винести по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно з ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи ЖБК № 273 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнав, не заперечував проти них, просив слухати справу без них і рішення винести по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника цієї третьої особи згідно з ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог, просив рішення винести по закону на розсуд суду. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача і представника третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 16 березня 1980 року (на підставі списків ЖБК № 273, затверджених виконкомом міськради народних депутатів м. Дніпропетровська № 727 15 від 09 листопада 1978 року) по 2000 рік була членом Житлово-будівельного кооперативу № 273. В 1989 році, будучи членом кооперативу № 273, позивачка повністю сплатила пайові внески (вартість кооперативної квартири) за квартиру № 34 в корпусі № 8 в будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську, де і мешкала зі своєю сімєю весь час. Вищевказані обставини підтверджуються довідкою, виданою 10 травня 2016 року ЖБК № 273 за вих. № 39. З того моменту як вона повністю сплатила пайові внески (вартість кооперативної квартири), то вважала, що вказана квартира № 34 в корпусі № 8 в будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську належить особисто їй, і, оскільки, як вона вважає, вона є людиною юридично необізнаною, то не знала, що право власності на квартиру треба ще десь оформлювати. При цьому, як посилається позивачка, у відповідності до п. 4 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, право на нерухоме майно, що виникло до набрання чинності цього Закону, визнається дійсним у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, за умови, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. На теперішній час позивачка вирішила розпорядитися належною їй квартирою, але дізналася, що вищевказана квартира належить її синові - відповідачу [PERSON], який з 2000 року по теперішній час є членом цього Житлово-будівельного кооперативу № 273, що також підтверджуються довідкою, виданою 10 травня 2016 року ЖБК № 273. Право власності на спірну квартиру було зареєстроване за вказаним відповідачем приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі її (нотаріуса) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 березня 2016 року за індексним номером 28973259, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 28 березня 2016 року за № 56117121, номер запису про право власності відповідача на спірну квартиру - 13903184. Разом з тим, позивач вважає, що реєстрація права власності на вказану квартиру № 34 в корпусі № 8 в будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську за її сином - [PERSON] є неправомірною та порушує її майнові права на вищевказану квартиру, оскільки законодавець чітко визначив, що власником корпоративної квартири стає член кооперативу у разі викупу цієї квартири, а викупила її саме вона і, таким чином, саме вона має право на вказану квартиру, як її власник. Тому, вважає позивач, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на квартиру № 34 в корпусі № 8 в будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську за [PERSON] підлягає скасуванню. Вона намагалася скасувати вказану реєстрацію власності за цим рішенням нотаріуса в реєстраційній службі, але їй в цьому відмовили. Вважає таке незаконним. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір. Оскільки вирішити вищевказане питання позасудовим шляхом у позивача немає можливості, вона була вимушена звертатися до суду з даною позовною заявою. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] з 16 березня 1980 року (на підставі списків ЖБК № 273, затверджених виконкомом міськради народних депутатів м. Дніпропетровська № 727 15 від 09 листопада 1978 року) по 2000 рік була членом Житлово-будівельного кооперативу № 273. В 1989 році, будучи членом кооперативу № 273, позивачка повністю сплатила пайові внески (вартість кооперативної квартири) за квартиру № 34 в корпусі № 8 в будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську, де і мешкала зі своєю сімєю весь час. Вищевказані обставини підтверджуються довідкою, виданою 10 травня 2016 року ЖБК № 273 за вих. № 39. На теперішній час позивачка вирішила розпорядитися належною їй квартирою, але дізналася, що вищевказана квартира належить її синові - відповідачу [PERSON], який з 2000 року по теперішній час є членом цього Житлово-будівельного кооперативу № 273 і це право власності на спірну квартиру було зареєстроване за вказаним відповідачем приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі її (нотаріуса) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 березня 2016 року за індексним номером 28973259. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 2 ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» (в редакції чинній на момент реєстрації права власності спірної квартири за відповідачем-1), у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного,гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права до закону. Таким чином, законодавець чітко визначив, що власником корпоративної квартири стає член кооперативу у разі викупу цієї квартири. В судовому засіданні встановлено, що саме [PERSON], будучи членом кооперативу № 273, повністю сплатила пайові внески (вартість кооперативної квартири) за квартиру № 34 в корпусі № 8 в будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську, і, таким чином, саме вона має право на вказану квартиру, як її власник. Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В силу ч. 2 вказаної статті, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 2.1 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3502/5 встановлено, що для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком. Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст. 79 ЦПК). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію учасників спору стосовно незгоди з позовними вимогами, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та скасувати запис про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру № 34 в корпусі № 8 будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську, загальною площею 45.4 кв. м., житловою площею 27.8 кв. м., за [PERSON], вчинений на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (№ 28973259 від 28 березня 2016 року), скасувавши рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (№ 28973259 від 28 березня 2016 року) на квартиру № 34 в корпусі № 8 будинку № 108 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську за [PERSON] Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень нерухомого майна ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved