Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом позивач) звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] (далі за текстом відповідачі) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що він є власником 1/4 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстровані відповідачі. Відповідач [PERSON] не проживає по вищевказаній адресі з 2016 року. Відповідач [PERSON] не проживає по вищевказаній адресі з 2011 року. За таких підстав позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS], належить як позивачу, так і відповідачам на праві спільної часткової власності, позивачу 1/4 частка, відповідачу - [PERSON] 1/4 частка, відповідачу - [PERSON] 1/2 частка, що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.07.2009 року (а.с.12), також це підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.13). Згідно акту від 09 листопада 2017 року, відповідач - [PERSON] зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS], але за вказаною адресою не проживає з 2011 року (а.с.10). Згідно акту від 09 листопада 2017 року, відповідач - [PERSON] зареєстрований у будинку за адресою: [ADDRESS], але за вказаною адресою не проживає з 2016 року (а.с.10). Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, задоволення вимог позивача про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном. Що ж стосується посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України, то суд вважає, що воно є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено з матеріалів справи та підтверджено позивачем в судовому засіданні, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є членами сім'ї. А позивач не є одноосібним власником спірного будинку, а є лише співвласником будинку за адресою: [ADDRESS], як і відповідачі [PERSON] та [PERSON], які наділені тими ж правами власності, що і позивач. Тому відповідачі не можуть бути визнані такими, що втратили право користування будинком як члени сім'ї власника, оскільки самі є співвласником даного будинку. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що відповідачі по справі є співвласником спірного будинку і мають на свій розсуд користуватись належним їй на праві власності житлом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed