Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

[PERSON] 23 січня 2006 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 12 квітня 2005 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк») був укладений договір депозитного вкладу № On48631287, за умовами якого якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 64 264,32 Євро строком на 3 місяці до 12 липня 2005 року зі сплатою 11,00% річних. В подальшому, 18 квітня 2005 року за меморіальним ордером [PERSON] вніс до вкладу ще 590,00 Євро. Внесення коштів підтверджується відповідними меморіальними ордерами. У червні 2005 року позивач звернувся на адресу відповідача з вимогою про повернення вкладу. Листом №08020001000/2-3241 від 12 серпня 2005 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив [PERSON], що рахунок за вказаним депозитним вкладом не відкривався, грошові кошти до каси банку не вносились. В травні 2006 року позивач доповнив обґрунтування позову, зазначивши, що вперше договір депозитного вкладу ним був укладений приблизно в середині 2004 року, строком на 3 місяці, на суму 59 146,70 Євро, а після закінчення строку дії цього договору, він переукладався, у тому числі 11 січня 2005 року за № 0n48631234, а останнього разу 12 квітня 2005 року. При переукладенні договору кошти за попереднім договором, з урахуванням процентів, перераховувались на рахунок нового договору, про що відповідачем видавались меморіальні ордери. При цьому, договори та документи про внесення позивачем коштів за 2004 рік не зберіглись. За викладених обставин позивач просив суд (з урахуванням уточнених позовних вимог в редакції за жовтень 2011 року) розірвати договір депозитного вкладу № 0n48631287 від 12 квітня 2005 року, стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 64 854,32 Євро депозитного вкладу, 46 405,00 Євро процентів на вклад, 200 000,00 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачу відповідачем у звязку з неповерненням вкладу. [PERSON] 11 червня 2012 року звертався із заявою про уточнення позовних вимог, якою доповнив мотивувальну частину позову посиланням на ч. 1 ст. 1172 ЦК України, обґрунтовуючи тим, що в договорі від 12 квітня 2005 року, за яким він просить стягнути кошти, в графі «виконавець» та «банк» підписи зроблені [PERSON], що перебував з банком у трудових відносинах. Зазначив, що підписи у меморіальних ордерах від 12 квітня 2005 року та від 18 квітня 2005 року також зроблені [PERSON] У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на відсутність будь-яких правовідносин банку з позивачем, а саме: на не укладання між сторонами договорів банківського вкладу в іноземній валюті, не внесення позивачем та не отримання банком відповідних грошових коштів. За обліками банку із [PERSON] укладався лише один договір у гривні, за яким кошти вкладник отримав у вересні 2005 року. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», від імені якого діяв співробітник банку [PERSON] (повноваження останнього підтверджуються матеріалами справи на а. с. 58, 66 том 1), був укладений договір банківського вкладу №0n48631287 від 12 квітня 2005 року на суму 64 264,32 Євро, внесення грошових коштів за договором підтверджується меморіальними ордерами № 01 від 12 квітня 2005 року на суму 64264,32 Євро та № 01 від 18 квітня 2005 року на суму 590,00 Євро (том 1 а. с. 7, 8, 9). По закінченню строку дії договору [PERSON] звернувся до банку із заявою про повернення вкладу, у відповідь на яку отримав лист від 12 серпня 2005 року з повідомленням про відмову в поверненні коштів, оскільки договір банківського вкладу не укладався (том 1 а. с. 11, 12). За відомостями ПАТ КБ «Приватбанк», з відповідачем в Правобережному відділенні ПриватБанку не укладався договір 0n48631287 від 12 квітня 2005 року на суму 64.264 євро 32 цента. В програмних комплексах МО та Приват 48 зазначені договори також відсутні. Рахунки за вкладом та відсотками на ім'я [PERSON] за цим договором не відкривались. До каси Правобережного відділення ПриватБанка 12 квітня 2005 року грошові кошти на суму 64.264 євро 32 цента та 18 квітня 2005 року грошові кошти на суму 590 євро від [PERSON] не надходили (том 1 а. с. 32, 114). З матеріалів справи вбачається, що 31 жовтня 2002 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я [PERSON] начальника відділу заощаджень та кредитування фізичних осіб Правобережного відділення ПриватБанку була видана довіреність №432 з правом укладення від імені банку кредитних договорів та інших договорів (угоди), що пов'язані з розміщенням коштів (за виключенням угод з векселями та угод по придбанню майна)з обмеженим їх розміром. Довіреність видана строком до 31 жовтня 2003 року (том 1 а. с. 31). Після переміщення [PERSON] на посаду заступника директора відділення така довіреність від імені банку не була оформлена і права підпису договорів, що пов'язані з розміщенням коштів, він не мав (том 1 а. с.30). Згідно з висновком службового розслідування за фактом виявлення та вилучення у заступника директора Правобережного відділення [PERSON] печатки приходної каси під №25, 17 травня 2005 року з ящика робочого столу в службовому кабінеті [PERSON] співробітниками банку напрямку «Безпека» вилучена печатка приходної каси №25 Комерційний банк «Приватбанк», яка не мала використовуватись. У зв'язку з реорганізацією банку в ЗАТ КБ «Приватбанк» у 2003 році здійснювалась інвентаризація печаток, проте печатка приходної каси №25 КБ «Приватбанк» до неї не ввійшла, оскільки не була передана працівниками банку. Таким чином, починаючи з листопада 2004 року у відділенні малось дві печатки приходної каси №25, одна з яких поза обліком знаходилась у [PERSON] Причинами вказаних порушень, за висновком службового розслідування банку, стало неналежне виконання головними бухгалтерами своїх обов'язків щодо забезпечення обліку печаток і штампів та відсутність належного контролю за діяльністю підлеглих співробітників з боку директора Правобережного відділення банку (том 1 а.с.67-69). Судом встановлено, що за заявою ЗАТ КБ «Приватбанк» 24 травня 2005 року за фактом заволодіння чужими грошовими коштами при укладенні зазначеного договору постановою слідчого відділу УСБ в Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України. В матеріалах справи наявний висновок експерта від 14 червня 2006 року (експертиза проведена в межах відповідної кримінальної справи), в якому зазначено, що договір банківського вкладу від 12 квітня 2005 року та меморіальні ордери про перерахунок коштів від 12 та 18 квітня 2005 року підписані [PERSON], який займав посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ КБ «Приватбанк» (том 1 а. с. 82-88), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно з висновком експерта від 02 лютого 2007 року (також складеного в межах кримінальної справи) відтиски круглої печатки на зазначеному договорі та меморіальних ордерах здійснені круглою печаткою КБ «Приватбанк» (том 1 а. с. 142-149). Аналізуючи викладене суд приходить до висновку про доведеність факту отримання співробітником ЗАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] при виконанні його службових обовязків від [PERSON] грошових коштів в загальному розмірі 64854,32 Євро за договором банківського вкладу №0n48631287 від 12 квітня 2005 року, на підтвердження чого [PERSON] були видані позивачу вказані меморіальні ордери. При цьому суд критично оцінює посилання сторони відповідача на те, що вказані меморіальні ордери не можуть бути доказами внесення грошових коштів за договорами банківського вкладу, оскільки меморіальний ордер є банківським документом, який оформлюється виключно банківською установою. Відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року, меморіальний ордер це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку щодо оформлення операції зі списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до нормативно-правових актів НБУ та ЗУ «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні». Видані позивачу [PERSON] меморіальні ордери оформлені згідно з вимогами законодавства України, містять підпис особи, що перерахувала кошти з одного рахунку на інший, відтиск печатки, тощо. Не проведення [PERSON] через відповідне програмне забезпечення отриманих від [PERSON] грошових коштів, породжує питання до самого співробітника банку, а не до позивача, який виконав покладене на нього за договором банківського вкладу зобовязання щодо внесення грошових коштів, оскільки саме співробітник банку мав би скористатись відповідним програмним забезпеченням для оформлення угоди та видати належний документ, натомість у позивача не було причин для сумнівів щодо повноважень та компетенції співробітника ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] на оформлення депозитного договору та приймання грошових коштів від вкладника. Також необхідно зауважити про наступне. Згідно з Інструкцією Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу; сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок; строк зберігання коштів (за строковим вкладом); розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін; умови дострокового розірвання договору; інші умови за погодженням сторін (пункт 1.10); на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку (пункт 10.1). Викладеним також підтверджується факт укладання спірного договору та внесення позивачем на його виконання грошових коштів. Видача [PERSON] позивачу саме меморіальних ордерів на підтвердження внесення останнім грошових коштів за договором банківського вкладу, а не іншого банківського документу не є підтвердженням не укладання договору та не внесення [PERSON] грошових коштів за ним. Частиною 1 ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності та вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача суд приходить до висновку, що оскільки спірний договір від імені банку був укладений неуповноваженою на те особою, враховуючи, що в подальшому банк не визнав та не схвалив цього договору, а також те, що внесення грошових коштів не підтверджено документами, що відповідають вимогам, встановленим нормативними актами у сфері банківської діяльності, суд приходить до висновку щодо нікчемності договору №0n48631287 від 12 квітня 2005 року, у звязку з чим вимоги про розірвання договору не підлягають задоволенню. Проте, приймаючи до уваги, що в ході розгляду даної цивільної справи був встановлений факт отримання працівником відповідача при виконання ним службових обовязків від позивача грошових коштів в загальному розмірі 64\~854,32 Євро, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача зазначену суму грошових коштів, частково задовольнивши таким чином позовні вимоги по даній цивільній справі. У задоволенні вимог щодо стягнення відсотків за договором суд вважає за необхідне відмовити, оскільки такі вимоги не є шкодою в розумінні ст. 1172 ЦК України. Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача про відшкодування моральної шкоди суд також не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів спричинення саме відповідачем позивачу страждань нематеріального характеру. Суд вважає за можливе розяснити відповідачу його про право на звернення до суду за захистом своїх прав з відповідними вимогами до [PERSON] (ст. 1191 ЦК України). На підставі викладеного,

Outcome: partial