Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

[PERSON] 01 вересня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання двох їх неповнолітніх дітей до їх повноліття, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що позивач з 15 лютого 2003 року з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають та виховували двох спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] , відповідач є батьком цих дітей, вона є мамою цих дітей. Спільне життя не склалося, у них не було взаєморозуміння, виникали сварки, конфлікти, що призвело до розпаду їх відносин, стало питання про розлучення і в 2017 році їх шлюб було розірвано; відносини з відповідачем припинені, мешкають окремо і діти залишилися мешкати з позивачкою, зараз вони з відповідачем мешкають окремо. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні їх неповнолітніх дітей участі не приймає, коштів на утримання сина і дочки не надає, офіційно працює, має підробітки, стосунки у них з відповідачем не склалися. Вона (позивачка) зараз офіційно не працює, має скрутне матеріальне становище, доглядає неповнолітніх дітей, займається їх вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цих їх дітей. Матеріально погано забезпечена. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання вказаних неповнолітніх дітей до досягнення сином і дочкою повноліття в розмірі по 1/3 частини всіх видів його доходів щомісячно на утримання цих дітей, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив; позовні вимоги визнав, не заперечує проти аліментів, не заперечував проти задоволення заявленого позову і проти розгляду справи без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] дійсно з 15 лютого 2003 року перебувають в зареєстрованих шлюбних відносинах; від цього шлюбу і спільного мешкання мають та виховували двох спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] , відповідач є батьком цих дітей, вона є мамою цих дітей. Спільне життя не склалося, у них не було взаєморозуміння, виникали сварки, конфлікти, що призвело до розпаду їх відносин, стало питання про розлучення і в 2017 році їх шлюб було розірвано; відносини з відповідачем припинені, мешкають окремо і діти залишилися мешкати з позивачкою, зараз вони з відповідачем мешкають окремо. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні їх неповнолітніх дітей участі не приймає, коштів на утримання сина і дочки не надає, офіційно працює, має підробітки, стосунки у них з відповідачем не склалися. Вона (позивачка) зараз офіційно не працює, має скрутне матеріальне становище, доглядає неповнолітніх дітей, займається їх вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цих їх дітей. Матеріально погано забезпечена. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що діти сторін: син [PERSON] і дочка [PERSON] малолітні, свого постійного доходу не мають, знаходяться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від батька цих дітей, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаних дітей - сина [PERSON] і дочки [PERSON] до досягнення ними повноліття. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач лише частково інколи надає не регулярну матеріальну допомогу на утримання сина і дочки на користь матері цих дітей в добровільному порядку, офіційно працює, не має інших доходів; суд враховує також і те, що такі витрати (на аліменти) повинна нести і позивачка, а виходячи з рівності батьків в обов`язках по відношенню до утримання своїх дітей, то половина таких витрат повинна нести і позивачка. При цьому суд враховує також наступне: Верховний суд України, в абз. 2 п. 17 постанови № 3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз`яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Щодо матеріального становища відповідача: офіційно працює, не має іншої постійної заробітної плати, зі слів позивачки має інші суттєві тимчасові заробітки і отримує інші прибутки. З наведеного вбачається що доходи відповідача є не значними, але вони дають можливість сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки всіх видів його доходів. Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становив на одну особу в розрахунку на місяць. Відповідно до ст. 7 ст. Закону України «Про державний бюджет»: установити у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня, дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень, працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень, з 1 грудня - 2270 гривень, осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Згідно статті 7 державного бюджету на 2021 рік: установити у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров`я відповідача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів саме у розмірі заявлених вимог (по 1/3 частині на двох дітей) щомісячно, оскільки відповідно до закону - загальний розмір аліментів на одну дитину 1/4 частина доходу відповідача, на двох - 1/3 частина, на трьох і більше - 1/2. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дитини. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливу часткову незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не змінювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх сина і дочки з 01 вересня 2020 року. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Зважаючи на те, що позивачка не працює, має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу зараз не отримує, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення. У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] звільнена від сплати судового збору, не сплатила вказане, тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.. Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків. Вищезазначене підтверджено і доведено доказами. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягувати з відповідача [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, Україна, аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] , на користь матері цих дітей [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення сином [PERSON] і дочкою [PERSON] повноліття, починаючи стягнення з 01 вересня 2020 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць, а також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.. Отже суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved