Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

[PERSON] 20 листопада 2014 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції і Дніпропетровської міської ради про скасування свідоцтва, встановлення факту належності права власності та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Позивач у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване в КП ДМБТІ ДОР за [PERSON] Остання написала на позивача заповіт на все своє майно і [PERSON] звернувся в травні 2013 року до реєстраційної служби з питанням видачі свідоцтва про право власності на вказане житло (внесення в реєстр цього нерухомого майна) за [PERSON] 20 червня 2013 року вказане свідоцтво було видане, [INFO] померла [PERSON] і позивач звернувся до нотаріуса з питанням прийняття спадщини за заповітом на вказану квартиру. Але постановою йому було в цьому відмовлено через те, що свідоцтво про право власності видане було після смерті [PERSON] Позивач є одним і єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців немає і з заявами про прийняття спадщини ніхто більше не зверталися, позивач фактично прийняв вказану спадщину та просив суд встановити вказаний факт і визнати за ним право власності на вказану квартиру, яка належала померлій, скасувавши свідоцтво. Встановлення юридичного факту надасть йому можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на квартиру, в якому він мешкає. Раніше не мав можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просив свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 червня 2013 року № 5183417 на квартиру [ADDRESS], власником якої вказана [PERSON] скасувати, встановити юридичний факт належності на праві власності [PERSON], яка померла [INFO], на вказану квартиру, загальною площею 53.7 кв. м., житловою площею 33.1 кв. м. та визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на цю квартиру за ним, оскільки він є спадкоємцем за заповітом померлої [INFO] [PERSON], задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні до суду не заперечував проти позовних вимог і вважав можливим розгляд справи за наявними матеріалами справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно свідоцтво про право власності на вказане в позові житло видане після смерті власника, а отже і неправильно, тому повинно бути скасованим. З цього виходить, що власності взагалі на це житло немає, немає спадкової маси, а отже не може бути і спадкування, а тому вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог не заперечував, вважали за можливе винесення рішення на розсуд суду, просили справу розглянути без їх участі Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з'ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] мешкає та зареєстрований в квартирі [ADDRESS]; квартира знаходиться в будинку ЖБК - 230 Жовтневого району м. Дніпропетровська; реєстраційне посвідчення і право власності на цю квартиру [ADDRESS] зареєстроване в КП ДМБТІ ДОР за [PERSON] в 1992 році. Остання 26 липня 1999 року написала на позивача заповіт на все своє майно і [PERSON] звернувся в травні 2013 року до реєстраційної служби з питанням видачі свідоцтва про право власності на вказане житло (внесення даних на квартиру з реєстрації в КП ДМБТІ ДОР в реєстр /відповідач/ цього нерухомого майна) за [PERSON] Документи були оформлені вірно і 20 червня 2013 року вказане свідоцтво було видане, але [INFO] померла [PERSON]; позивач звернувся до нотаріуса з питанням прийняття спадщини за вказаним заповітом на вказану квартиру. Але постановою нотаріуса від 26 вересня 2014 року йому було в цьому відмовлено через те, що свідоцтво про право власності видане було після смерті [PERSON] Позивач є одним і єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців немає і з заявами про прийняття спадщини ніхто більше не зверталися, позивач фактично прийняв вказану спадщину та просив суд встановити вказаний факт і визнати за ним право власності на вказану квартиру, яка належала померлій, скасувавши свідоцтво. Встановлення юридичного факту надасть йому можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на квартиру, в якому він мешкає. Раніше не мав можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просив захистити його законні права. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормою ст. 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Приписами ч. 1 ст. 1220 ЦК України встановлено, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлої. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини, що відповідає положенням ч. 4 ст. 1236 ЦК України. Приписами ст. 182 ЦК України зазначається, право власності та інші речові права на нерухому речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід, припинення підлягають державній реєстрації. Судом встановлено, що дійсно позивач в травні 2013 року звернувся до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області з заявою про державну реєстрацію права власності на вказану спірну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним особам на новозбудовані об'єкти нерухомого. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором і засвідчується печаткою. 20 червня 2013 року вказаним відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], в якому власником квартири вказана [PERSON], про що було зроблено запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 1384791. В першій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа за № 543/2013, заведена після померлої [INFO] [PERSON] на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON] від 26 липня 1999 року за № 4305. Заява стосується успадкування вказаної квартири. Згідно статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Для отримання вказаної спадщини після померлої [PERSON] позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, але постановою державного нотаріуса від 26 вересня 2014 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що складається з квартири [ADDRESS], після померлої [INFO] [PERSON], на підставі того, що у разі смерті власника нерухомого майна, первина реєстрація права власності на яке не була проведена, питання визначення належності майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Відповідно до п. 4 ст. 25 ЦК України, встановлено, що цивільна правоздатність і фізичної особи припиняється у момент її смерті. Цивільна правоздатність - це здатність особи мати певні права та обов'язки. Згідно ст. 346 ЦК України - право власності припиняється у разі смерті власника. [PERSON] померла [INFO], а свідоцтво про право власності було видано та зареєстровано реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 20 червня 2013 року, тобто на день видачі свідоцтва про право власності на вищезазначену квартиру, [PERSON] була вже померлою, згідно свідоцтва про смерть серії І-КИ № 508631, виданого відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 07 червня 2013 року а/з № 4012. Таким чином, право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано відповідно до чинного законодавства. У зв'язку з тим, що у позивача [PERSON] відсутній належним чином оформлений правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS], йому і рекомендовано звернутися до суду для і становлення права власності на вище зазначу квартиру. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Стаття 379 ЦК України передбачає, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 318 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 19 жовтня 2007 року № 19-39-827 «Щодо надання роз'яснення деяких питань законодавства, пов'язаних з державною реєстрацією прав власності на нерухоме майно», у разі, коли право власності на нерухоме майно виникає на підставі рішення суду, єдиним можливим документом, що підтверджує виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є рішення суду, саме таке рішення суду подається для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачами до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку, що відмова міськради (реєстраційної служби) і державного нотаріуса (можливо це було вирішити і без звернення до суду) у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру є протиправною та не обґрунтованою, а позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на цю квартиру підлягають задоволенню. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимог навіть в частині, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 червня 2013 року № 5183417 на квартиру [ADDRESS], власником якої вказана [PERSON] скасувати, встановити юридичний факт належності права власності [PERSON], яка померла [INFO], на квартиру [ADDRESS], загальною площею 53.7 кв. м., житловою площею 33.1 кв. м., визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], який є спадкоємцем за заповітом померлої [INFO] [PERSON] і яка має загальну площу 53.7 кв. м., житлову площу 33.1 кв. м. Таким чином, позовні вимоги про скасування свідоцтва, встановлення факту належності права власності та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved