Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

[PERSON] 22.11.2016 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф». \~Посилається на те, що між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договори фінансового лізингу з додатками: 30.09.2016 року у місті Вінниця договір №1291 та 13.01.2016 року у м.Луцьку договір №1622. Зокрема, позивач з метою придбання трактора шукав оголошення про його продаж в Інтернет-мережі. Знайшовши оголошення про продаж трактора у місті Вінниця, 30.09.2016 року він приїхав у м. Вінниця і йому одразу повідомили, що потрібно внести предоплату у розмірі 15000 грн., і згодом трактор буде безкоштовно доставлено за його адресою. Менеджер виписала квитанцію на оплату та направила в банк, а сама повідомила, що тим часом буде заповнювати договір. Сплативши у ПАТ «[PERSON] Аваль» Центральне відділення №0822 м. Вінниця 15000 грн., позивач повернувся до офісу та показав квитанцію менеджерові. Договір №1291 був уже готовий, йому показали, де його підписати та швидко склали всі папери у файл, менеджер сказала їхати додому та чекати на доставку трактора, який згодом привезуть. За таких самих обставин, позивач 13.10.2016 року він уклав у місті Луцьку договір №1622, по якому також здійснив авансову оплату у розмірі 15000 грн. у ПАТ КБ «ПриватБанк» Луцьке відділення №3 Волинського гру. Коли трактора позивачу не доставили, а телефони відповідача перестали відповідати, вирішив розірвати договори. Проконсультувавшись із юристами, 13.10.2016 року по договору №1291 позивач направив на зазначену у договорі адресу TзOB «Лізингова компанія «Авто Лайф» заяву про розірвання договору з вимогою про повернення сплачених коштів у зв'язку із розірванням договору. Аналогічну заяву по договору №1622 він направив 18.10.2016 року. Відповідач, отримавши його заяви повідомив, що договори з ним розірвано, однак з сплачених ним 30000 грн., кошти в розмірі 29921,40 грн. повертати відмовився, посилаючись на п.12.1 ст.12 договору, тому поверненню підлягає лише 48,60 грн. за договором №1291 та 30 грн. за договором №1622. Вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його права, гарантовані Законом України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ, оскільки дані договори були укладені поза місцем реєстрації відповідача (м. Київ, вул. Лінійна, буд. 17, офіс 107), тобто поза його офісним приміщення. Просить відповідно до ч.ч. 3,4,9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023- ХІІ стягнути з TзOB «Лізингова компанія «Авто Лайф» на його користь сплачені за договорами фінансового лізингу №1291 від 30.09.2016 року та №1622 від 13.10.2016 року кошти, а також неустойку в загальній сумі 32580 грн. у звязку з розірванням договорів, укладених поза торговельним або офісним приміщенням відповідача. 02.12.2016 року ним до суду було подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача на його користь сплачені за договорами фінансового лізингу №1291 від 30.09.2016 року та №1622 від 13.10.2016 року кошти, а також неустойку в загальній сумі 35880 грн. у звязку з розірванням договорів, укладених поза торговельним або офісним приміщенням відповідача. \~Позивач [PERSON] у судовому засідання підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити. Крім того, допитаний в якості свідка дав суду наступні пояснення. 30.09.2016 року він приїхав у м. Вінниця, щоб придбати трактор за оголошенням ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», яке знайшов в Інтернеті. Коли він підписував договір, то звернув увагу, що назва та ціна трактору зазначена інша, ніж при усній домовленості з представником відповідача. Однак, договір він підписав. У п`ятницю трактор йому не привезли, хоча була така усна домовленість, а у вівторок на його телефонний дзвінок повідомили, що трактор не пройшов технічний огляд, тому він може подавати заяву про розірвання договору. Він знову почав шукати оголошення про продаж трактора і знайшов у м. Луцьку. 13.10.2016 року він разом зі своєю дружиною поїхали у м. Луцьк, де прийшовши за адресою, яка була вказана в оголошення побачили, що це знову представники ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф». Однак, їх запевнили, що у них є у наявності потрібний йому трактор, а також що у них акція і він ще додатково отримає плуг та культиватор, тому відповідач підписав договір. У п`ятницю він зателефонував до представника відповідача, однак вони повідомили про відсутність трактора та сказали йому написати заяву про розірвання договору. Тоді позивач зрозумів, що його обманули. Під час укладання договорів, він їх змісту не читав, оскільки вірив на слова представникам відповідача. Точних адрес, за якими знаходилися приміщення, де він підписував договори він не пам`ятає, однак це було у м. Вінниця та у м. Луцьк. Перед підписанням договорів ним особисто було сплачено по 15000 грн. за кожен. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявився, однак подав письмові заперечення на позов, в яких також зазначив клопотання про проведення судового розгляду без його присутності. Згідно заперечень представника відповідача позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вважає, що Закон України «Про захист прав споживачів» не конкретизує поняття «офісне приміщення», а також не визначає, що це має бути місце реєстрації юридичної особи чи її представництва. Вважає, що оскільки послуги здійснювалися в офісному приміщенні (нежитловий фонд), а не на вулиці, відповідно позовні вимоги є безпідставними. Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі розірвання договору, укладеного поза торговельним або офісним приміщенням, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена. Однак, позивач не пояснив ні в своїй заяві, ні в позовній заяві, де саме ним буде повернута послуга лізингу (комісія за перевірку та організацію договору, послугу залучення фінансових коштів (авансового платежу).. Вважає, що надана позивачу послуга (комісія за перевірку та організацію договору, послугу залучення фінансових коштів (авансового платежу) була повністю надана та спожита у процесі її надання, тому її неможливо повернути, відповідно вважає неправомірним застосування до даних правовідносин положень ст.12 Закону. Крім того, вважає, що позивачу була надана саме фінансова послуга, а тому застосуванню підлягає спеціальний закон (Закон України «Про фінансовий лізинг», а не загальний (Закон України «Про захист прав споживачів»). Відповідно вважає, що при розірванні договорів застосуванню підлягають умови договорів (п.12.1). Крім того, вважає, що при вирішенні даного спору необхідно врахувати правові позиції, викладені ВСУ у справі №6-261цс16. Свідок [PERSON], яка є дружиною позивача по справі, у судовому засіданні дала показання, що обставини щодо укладення договору у м. Вінниця їй відомо лише зі слів її чоловіка. Однак, вона особисто розмовляла по телефону з представниками відповідача , щодо можливості придбання трактора у розстрочку, на що вони запропонували їй утилізовані (знецінення) товари. Коли позивач повернувся з м. Вінниці свідок подивилася документи, які він підписав і побачила, що у договорі зазначений інший трактор, ніж була домовленість (інша модель та ціна). Свідок передзвонила представникам відповідача з даного питання, однак її запевнили, щоб вона не хвилювалася. Оскільки після доставки їм трактора договір буде оформлений на інших умовах. Через десять днів під час телефонної розмови з представником відповідача їм сказали, щоб вони написали заяву про розірвання договору, оскільки трактор, про який була домовленість, не пройшов технічний огляд. Вони знову почали шукати оголошення про продаж трактора і знайшли щодо продажу у м. Луцьк.13.10.2016 року вона з чоловіком приїхали в м.Луцьк і побачили, що за вказаною в оголошенні адресою знову представники відповідача. Чоловік свідка вніс передоплату у розмірі 15000 грн. і в її присутності підписав договір. Пізніше позивач знову подав заяву про розірвання договору, оскільки трактор їм не доставили. На підставі досліджених у судовому засіданні письмових доказів, пояснень позивача, допитаного як свідка, показань свідка [PERSON], судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. \~\~30.09.2016 року та 13.10.2016 року між позивачем [PERSON] (далі лізингоодержувач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» (далі лізингодавець) були укладені у письмовій формі договори фінансового лізингу №1291 та №1622, відповідно до умов яких лізингодавець взяв себе зобовязання придбати предмет лізингу (транспортний засіб) у власність передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу, а лізингоодержувач зобовязувався прийняти і належним чином використовувати Предмет Лізингу за його призначенням, а також у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі, згідно з умовами цих договорів. Згідно п.1.7 ст.1 договорів предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даних договорів, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст.9 даних договорів. Пунктом 2.2. ст.2 зазначених договорів визначено, що строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акта приймання-передачі предмету лізингу. Згідно п.1.2. ст.1 договорів, вартість предмета лізингу на момент укладення даних договорів зазначається у даних договорах та в Додатку №1. При цьому, 30.09.2016 року та 13.10.2016 року позивач [PERSON] сплатив ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» грошові кошти у розмірі по 15000 грн., як комісію за організацію кожного з договорів, що підтверджується копіями квитанцій №N1BDN44900 від 30.09.2016 року та №0.0.632642904.1 від 13.10.2016 року . Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року № 723/97 ВР фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною першою ст.2 зазначеного Закону визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Згідно ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та Законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. Виходячи з аналізу чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором, оскільки містить елементи договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій форм, а за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вищезазначений висновок, викладений у постанові Верховного Суду України по справі №6-2766цс від 16.12.2015 року та відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України повинен враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин до спірних правовідносин не застосовуються правові наслідки розірвання договору, визначені положеннями ст. 653 ЦК України. Положеннями п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ діяльність відповідача по наданню послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, регулюється Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно доводи представника відповідача в частині не застосування до даних правовідносин зазначеного Закону є необґрунтованими. Статтею 93 ЦК України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням юридичної особи ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» зазначено: 03038, м. Київ, Солом`янський район, вул. Лінійна, 17, офіс 107. Відомості про наявність відокремлених підрозділів даної юридичної особи відсутні. Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ офісне приміщення це будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб`єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво. Представником відповідача у відповідності до положень ч.1 ст. 60 ЦПК України не доведено суду, що приміщення в м. Вінниця та в м. Луцьк, в яких згідно пояснень позивача, допитаного як свідка, а також показань свідка [PERSON] були укладені договори фінансового лізингу №1291 та №1622, є місцем розташування офісів, з яких проводиться щоденне керування діяльністю ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» (переважно знаходиться керівництво) та здійснюється управління і облік (відповідно до положень ст.93 ЦК України), або є офісним приміщенням у відповідності до визначення поняття даного терміну ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ. Крім того, представником відповідача не надано суду будь-яких доводів щодо обставин зазначення представниками ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» у договорах місцем їх укладення м. Київ, тоді як фактично вони були укладені у м. Вінниця та м. Луцьк. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем у відповідності до положень ч.1 ст. 60 ЦК України доведено обставини укладення вищезазначених договорів у місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення відповідача. Частинами третьою та четвертою ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ передбачено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Позивачем у відповідності до зазначених положень Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ, 13.10.2016 року була надіслана відповідачу заява про розірвання договору №1291 від 30.09.2016 року з вимогою про повернення сплачених ним коштів на його рахунок з зазначенням реквізитів, яка ним отримана 17.10.2016 року, що підтверджується копіями письмової заяви від 12.10.2016 року та експрес-накладної №5900021593507 Новодністровського віділення ТзОВ «[PERSON] пошта». Однак, представником відповідача за вих. №279 від 31.10.2016 року позивачу надана письмова відповідь, згідно якої він у відповідності до п.12.1 ст.12 договору відмовляється у поверненні комісії за організацію угоди у розмірі 14919 грн., а лише повертає авансовий платіж у розмір 48,60 грн. Крім того, повідомляє, що договір лізингу №1291 від 30.09.2016 року вважається розірваним з 18.10.2016 року. Аналогічним чином, позивачем у відповідності до зазначених положень Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ, 18.10.2016 року була надіслана відповідачу заява про розірвання договору №1622 від 13.10.2016 року з вимогою про повернення сплачених ним коштів на його рахунок з зазначенням реквізитів, яка ним отримана 19.10.2016 року, що підтверджується копіями письмової заяви від 17.10.2016 року та експрес-накладної №59000211272127 Сокирянського відділення ТзОВ «[PERSON] пошта». Однак, представником відповідача за вих. №280 від 31.10.2016 року позивачу надана письмова відповідь, згідно якої він у відповідності до п.12.1 ст.12 договору відмовляється у повернені комісії за організацію угоди у розмірі 14950 грн., а лише повертає авансовий платіж у розмір 30 грн. Крім того, повідомляє, що договір лізингу №1622 від 13.10.2016 року вважається розірваним з 20.10.2016 року. Відповідно до виписки по карті/рахунку позивача [PERSON], виданої 26.12.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», 18.11.2016 року відповідачем було перераховану позивачу кошти у зв`язку з розірванням договору фінансового лізингу №1291 від 30.09.2016 року у розмірі 48,60 грн. та договору фінансового лізингу №1622 від 13.10.2016 року у розмірі 30 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів у розмірі 15000 х 2 = 30000 грн., сплачених позивачем за договорами фінансового лізингу, вчиненими поза торговельними або офісними приміщеннями, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки грошей. Відповідачем заява позивача про розірвання договору лізингу №1291 від 30.09.2016 року (повідомлення) отримана 17.10.2016 року, встановлений ч.4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року тридцятиденний строк відповідно закінчився 17.11.2016 року. З 18.11.2016 року по 02.12.2016 року (дата подання заяви про уточнення позовних вимог) кількість днів прострочки становить 15 днів. Відповідно розмір неустойки становить: 15000 48,60 грн. 14951,40 /100= 149,51 Х 15 = 2242,65 (грн.). Відповідачем заява позивача про розірвання договору лізингу №1622 від 13.10.2016 року (повідомлення) отримана 19.10.2016 року, встановлений ч.4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» тридцятиденний строк відповідно закінчився 19.11.2016 року. З 20.11.2016 року по 02.12.2016 року (дата подання заяви про уточнення позовних вимог) кількість днів прострочки становить 13 днів. Відповідно розмір неустойки становить: 15000 30 = 14970/100= 149,7 Х13 =1946,10 (грн.). Таким чином, позовні вимоги про стягнення неустойки підлягають частковому задоволенню у розмірі 2242,65 + 1946,10 = 4188,75 (грн.). \~Крім того, суд приходить до висновку, що задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача вартість послуг банку у розмірі по 150 грн. за перерахунок коштів по кожному з платежів необхідно відмовити, оскільки послуги банку не є грошовими коштами по укладеним договорам фінансового лізингу та не отримувалися відповідачем, відповідно їх стягнення не передбачено положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року. Відповідно до положень ч.2 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати по сплаті судлового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог На підставі ст.ст. 3, 11, 16, 93, 203, ч.1 ст. 220, 628, 638, 799, 806-807 ЦК України, ст.1, 12 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023- ХІІ, ч.ч. 1, 2 ст. 1, ст.ст. 2, 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року № 723/97 ВР, п. 5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та

Outcome: partial