Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

[PERSON] в травні 2017 року заявив позов про стягнення з [PERSON] 2712790,02 грн. на погашення заборгованості за договорами позики, в тому числі пеня, втрати від інфляції та три проценти річних. Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань. Провадження у справі відкрите відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м. Києва Петренко Н.О. від 12.06.2017р. У звязку з відстороненням судді Петренко Н.О. відж хздійснення правосуддя справа прийнята до провадження судді цього ж суду Сенька М.Ф., про що останнім 28.09.2017р. винесена відповідна ухвала. Представник позивача Синиченко О.Ю. подав заяву, за якою на вимогах позову наполягав, просив розглянути справу без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзиву нак позов не надходило. Оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, то суд вважає за можливе постановити заочне рішення на наявних доказах. Судом встановлено таке. [PERSON] 24.10.2014 р. уклав зі [PERSON] два договори позики: договір позики №1; та договір позики №2, за якими перший надав, а другий взяв у борг на умовах договорів 581707 грн. та 378074 грн., відповідно, за умови повернення коштів до 09.11.2014р. Передачу коштів сторони оформили відповідними розписками. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідно ч.2 ст. 1046 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов'язання, що випливають з договору позики. Статтею 1049 ЦК України встановлено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Наявність розписки у позивача, вказує на те, що борг відповідачем не погашено, а тому суд визнає, що позов вчастині вимог про стягнення позики є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Останньою нормою передбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за веськ період прострочення та також з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, суд погоджується з позивачем, що відповідач має повернути борг з урахуванням сум, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Розрахунок таких сум позивачем здійснено вірно. Що стосується вимог позову про стягнення пені, відповідно до п. 5.3 Договорів, то вони правильно позивачем засновані на приписах ст.ст. 549-551, 624 ЦК України. Проте, поза увагою позивача залишилось те, що правова природа неустойки полягає не стільки у відповідальності позичальника за прострочення грошового зобовязання, а в першу чергу на погашення збитків кредитора в наслідок неналежної поведінки позичальника. З огляду на матеріали справи, визнати, що позивачу завдано збитків в розмірах, що фактично відповідають позикам, не має. До того ж, про порушення своїх прав позивачу стало відомо вже 10.11.2014р., а за їх захистом він звернувся до суду лише в травні 2017 року, даних про вжиті позивачем заходи на відвернення збитків, суду не надано. Тому, суд на підставі ст. 551 ч. 3 ЦК України, вважає за необхідне зменшити заявлену до стягнення пеню за Договором №1 до 5000 грн., а за Договором №2 до 30000 грн. Отже, на підставі наведених в рішенні норм закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Договором №1 в сумі 115241,18 грн. (1021971,74 грн. (сума позики з урахуванням інфляційних втрат)+43269,44 грн. (три проценти річних)+50000 грн. (пеня)), і за Договором №2 заборгованість в сумі , (664219,18 грн. (сума позики з урахуванням інфляційних втрат)+28076,64 грн. (три проценти річних)+30000 грн. (пеня)), а всього 1809460,36 грн. В задоволенні ж решти вимог позову слід відмовити за необгрунтованістю. За такого рішення, витрати у справ підлягають розподілу між сторонами пропорційно частки задоволених вимог, відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved