Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

[PERSON] 22 січня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року позивачу у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору було відмовлено. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч.ч. 4, 5 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 02 лютого 2021 року було подано квитанцію про сплату судового збору та копії судових рішень. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року цивільна справа була прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач у своєму позові посилалася на те, що їй та її чоловіку третій особі [PERSON] , на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18 квітня 1990 року належить житловий будинок [ADDRESS] у рівних частинах по Ѕ кожному. У зазначеному будинку зареєстровані: позивач, третя особа, їх сини: [PERSON] та [PERSON] , а також колишня дружина [PERSON] , відповідач [PERSON] . Сімейне життя останніх не склалося і 03 грудня 2013 року вони припинили сімейні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року шлюб між ними було розірвано. Близько трьох років відповідач за адресою реєстрації не проживає, а її реєстрація перешкоджає позивачеві у здійсненні її права власності. Також зазначила, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, було відмовлено. Підставою стала відсутність належних доказів не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні. Позивач у своїх позовних вимогах просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Відповідачеві у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Третій особі [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень щодо позову або відзиву до суду подано не було. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок, виданого виконкомом Ленінської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 18 квітня 1990 року, [PERSON] є власником Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в ДМБТІ в реєстрову книгу № 531 під реєстровим № 136 (а.с. 6, 6 оберт). Власником іншої Ѕ частини вказаного будинку на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок, виданого виконкомом Ленінської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 18 квітня 1990 року, є [PERSON] (а.с. 5). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року (а.с. 23-24), залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року (а.с. 18-22), у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, було відмовлено. Актом № 39, складеним 26 липня 2020 року комісією у складі Тюменцевої І.П. та [PERSON] , засвідченим головою ОСН «Квартальний комітет № 29» Харченко Т.Я., встановлено, що [PERSON] у спірному будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , з 03 грудня 2013 року по теперішній час фактично не проживає (а.с. 7). На підставі ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.\~317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК Української\~РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 317\~ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст.\~391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405\~ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Звертаючись до суду із цим позовом [PERSON] вказує, що [PERSON] не проживає у спірному будинку понад три роки, що підтверджується актом № 39, складеним 26 липня 2020 року комісією у складі сусідів: [PERSON] та [PERSON] , засвідченим головою ОСН «Квартальний комітет № 29» [PERSON] . Посилання на те, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням, позивач обґрунтовувала тим, що відповідач, без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні з 03 грудня 2013 року. Такі доводи не можуть бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки, згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Як зазначає сама позивач у позовній заяві, що між її сином і [PERSON] , шлюбні відносини припинені 03 грудня 2013 року, а рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року шлюб між ними було розірвано, тому [PERSON] у спірному будинку не проживає, фактично проживаючи в іншому житловому приміщенні. Тому, це є поважною причиною для не проживання відповідача у буд. [ADDRESS] і сам по собі факт її не проживання в спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Крім цього, позивач є власником лише 1/2 частини буд. [ADDRESS] , інша 1/2 частина спірного будинку належить [PERSON] , який в даному провадженні має статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, та який не висловив свою позицію щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Спірні питання з приводу спільного користування житлом, оплати комунальних послуг з можливістю отримання субсидії по житлово-комунальним послугам (чим вмотивовано озвучену позивачкою позицію в суді першої і апеляційної інстанцій), можуть бути вирішені іншим шляхом, зокрема розподілом особових рахунків або стягнення нанесених витрат у судовому порядку. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, які було надано позивачем, доказів неповажності причин не проживання відповідача судові надано не було, суд не вбачає законних підстав визнавати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , тому позивачеві у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у розмірі 908 гривень, сплачений [PERSON] (а.с. 17), слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed