Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

[PERSON] (далі - заявник) звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території, посилаючись на те, що [INFO] в м. Шахтарськ Донецької області України померла її матір [PERSON] , [INFO] . Причина смерті: хронічна серцево - судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією. Факт смерті встановлено сімейним лікарем [PERSON] муніципальної установи «Центр первинної медико - санітарної допомоги міста Шахтарська». Зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 02.07.2019 відділом РАГС Шахтарського районного управління юстиції міністерства юстиції донецької народної республіки, яке було їй видане на тимчасово окупованій території, заявник 06.11.2019 звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Петропавлівському району та місту Першотравенську Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області для реєстрації смерті матері [PERSON] , але заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті матері через те, що для підтвердження факту смерті заявник пред`явила документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Посилаючись на ст.ст. 293, 315-317, 430 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, заявник просить суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянки України, [INFO] в місті Шахтарськ Донецької області, причина смерті: хронічна серцево - судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією з метою подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть та допустити негайне виконання рішення. Заявник в судовому засіданні підтримала заяву та просила суд її задовольнити. Заінтересована особа Петропавлівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області в судове засідання представника не направила, будучи повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду. Вислухавши пояснення заявника, вивчивши надані заявником докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. В п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 зазначено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Це роз`яснення відповідає змісту ч.2 ст.319 ЦПК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі, зокрема, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. За приписами ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно з п.8 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно до ст. 18 цього Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території; гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Відповідно до п.11 ч.1 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Судом встановлено, що заявник є громадянкою України, [INFO] , що підтверджується паспортом серії [NUMBER] , виданим Шахтарським МВ УМВС України в Донецькій області 30.08.2002. Відповідно до довідки від 14.08.2018 № 1228-893, виданої Управлінням соціального захисту Петропавлівської районної адміністрації, заявник взята на облік як внутрішньо переміщена особа, зареєстрована за місцем проживання по [ADDRESS] , а місцем фактичного проживання вказана адреса: [ADDRESS] . Заявник є донькою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 01.09.1955 Шахтарським районним бюро РАГС Сталінської області, де матір`ю [PERSON] записана [PERSON] , та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Шахтарським районним бюро РАГС Донецької області, відповідно до якого [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та взяла собі прізвище чоловіка « [PERSON] ». [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою місця проживання: [ADDRESS] , що підтверджується її паспортом громадянки України серія [NUMBER] , виданим 29.11.1997 Шахтарським МВ УМВС України в Донецькій області. Відповідно до довідки від 26.11.2014 № 1228000894, виданої Управлінням соціального захисту Петропавлівської районної адміністрації, заявник взята на облік як внутрішньо переміщена особа, зареєстрована за місцем проживання по [ADDRESS] , а місцем фактичного проживання вказана адреса: [ADDRESS] . Матір заявника [PERSON] тривалий час хворіла і [INFO] померла на тимчасово окупованій території у м. Шахтарськ Донецької області України, там же заявник її поховала, що підтверджується світлинами могили померлої на кладовищі. При цьому суд вважає допустимими доказами в сенсі ч.1 ст.78 ЦПК України і бере до уваги лікарське свідоцтво про смерть № 255 від 01.06.2019, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 02.07.2019, свідоцтво про поховання, виходячи з такого. Смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затверджених Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07 листопада 2014 року № 1085-р, та відповідно до положень Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 року м. Макіївка Донецької області України відноситься до тимчасово окупованої території України, а тому на зазначені правовідносини поширюються встановлені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, передбачені ст.317 ЦПК України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. 06.11.2019 року за вих. № 735/16.11-149 Петропавлівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відмовлено заявнику у проведенні державної реєстрації смерті її матері [PERSON] через те, що для підтвердження факту смерті заявником пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення зазначеного факту необхідно заявнику для державної реєстрації смерті чоловіка, що тягне за собою настання правових наслідків у вигляді отримання права на допомогу на поховання, спадщину, пенсію тощо. Таким чином, з метою захисту законних прав та інтересів заявника, яка є громадянином України, враховуючи, що заявник не має можливості іншим способом захистити своє право, суд приходить до висновку про задоволення заяви в частині встановлення факту смерті матері заявника [PERSON] в певний час і в певному місці.

Outcome: approved