Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

[PERSON] 24.12.2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] та складається з: житлового будинку літ. А-1, сіней літ. а-1, сараю літ. Б, погребу літ. В-1, огорожі № 1, вбиральні № 2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з 25.09.1992 року та по теперішній час проживає у домоволодінні, яке розташоване по [ADDRESS] . У період з 25.09.1992 року по 08.11.2017 року позивач проживав у вказаному домоволодінні зі своєю матір`ю [PERSON] , яка була зареєстрована в ньому з 14.05.1966 року. [INFO] [PERSON] померла. У зв`язку з тим, що позивач весь час свого проживання з матір`ю у вказаному домоволодінні вважав, що він є власником відповідного домоволодіння, 26.04.2018 року звернувся до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 06.06.2018 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори від 06.06.2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] у зв`язку із неможливістю визначити склад спадкового майна та невідомо точну адресу. Постанова нотаріуса мотивована тим, що згідно з довідкою № 6978 від 22.05.2018 року, виданою КП «ДМБТІ» ДОР станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ) відомості про право власності на нерухоме майно відсутні. Документи, підтверджуючі зміну адреси в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні. Таким чином, позивач дізнався, що в нього немає підстав для набуття права власності на вказане домоволодіння, оскільки його мати не оформила право власності. Згодом позивач випадково знайшов старі документи, серед яких були будинкові книги та інвентаризаційна справа. З вказаних документів встановлено, що останнім власником домоволодіння була покійна [PERSON] , яка була матір`ю [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] продовжувала проживати в домоволодінні, без оформлення права власності. Позивач здійснює сплату комунальних послуг за домоволодіння. Таким чином, з 25.09.1992 року позивач добросовісно заволодів домоволодінням разом зі своєю покійною матір`ю [PERSON] та продовжує відкрито і безперервно володіти ним по теперішній час, використовує його для власних потреб за функціональним призначенням протягом 27 років. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Овчаренко А.М. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача територіальної громади в особі Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. У відзиві на позов посилалась на те, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав; не здійснено нову технічну інвентаризацію домоволодіння, якою б підтверджувалась наявність або відсутність самовільних споруд; відсутні докази перенумерації будинку з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно довідки № 6978 від 22.05.2018 року, виданої КП «ДМБТІ» ДОР станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ) відомості про право власності на нерухоме майно відсутні. Документи, підтверджуючі зміну адреси в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні (а.с. 153, том 1). В той же час, з матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ) належало [PERSON] (а.с. 157-170, том 1). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 45 оберт, том 1). Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори від 06.06.2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на домоволодіння [ADDRESS] у зв`язку із неможливістю визначити склад спадкового майна та невідомо точну адресу (а.с. 152, том 1). У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилається на те, що він з 25.09.1992 року добросовісно заволодів домоволодінням разом зі своєю покійною матір`ю [PERSON] та продовжує відкрито і безперервно володіти ним по теперішній час, використовує його для власних потреб за функціональним призначенням протягом 27 років. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі № 201/12550/16-ц (провадження 61-19156св18). Таким чином, враховуючи, що позивачем не було доведено про свою необізнаність стосовно власника спірного житлового будинку, який є предметом спору та на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, не можна вважати володіння позивачем домоволодінням, яке залишилось після смерті такої особи, добросовісним. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Враховуючи, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд доходить висновку про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed