Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

[PERSON] 04 травня 2020 року звернулася з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах і в інтересах малолітнього [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року їй належить в цілому квартира [ADDRESS] ; відразу після купівлі вказаного житла вона дозволила помешкати тимчасово у вказаній квартирі відповідачам з сином за умов повної оплати комунальних послуг. Але відповідачі після вселення в її квартиру за комунальні послуги не сплачують, мешкають там і не слідкують за житлом. Зараз з 2018 року в неї виникла потреба у вказаному житлі і вона запропонували відповідачам звільнити її квартиру, але ті відповіли відмовою, не пояснюючи причин відмови. У кожного з відповідачів є своє окреме інше місце мешкання, квартира, вони там зареєстровані і мають де мешкати своєю сім`єю, але звільнити цю квартиру відмовляються. Позивач матеріально погано забезпечена, зараз їй важко сплачувати комунальні послуги. Відповідачі тривалий час мешкають в цьому житлі, будинку і за комунальні послуги не сплачують, їх мешкання в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. Факт тривалого порушення прав позивачки відповідачами у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В зв`язку з вказаним позивач просила усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні житлом та виселити відповідачів з її квартири без надання іншого житла, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомили. Вказаним і матеріалами справи, позов фактично визнали і не заперечували проти розгляду справи без їх участі. Правом надання відзиву на позов не скористалися. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання перенесення слухання справи вже було, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона цих відповідачів не надавала. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів. Представник третьої особи органу опіки і піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином. Позов фактично визнали і не заперечували проти розгляду справи без їх участі. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року позичці [PERSON] належить в цілому квартира [ADDRESS] ; відразу після купівлі вказаного житла вона дозволила помешкати тимчасово у вказаній квартирі відповідачам з сином за умов повної оплати комунальних послуг. Але відповідачі після вселення в її квартиру за комунальні послуги не сплачують, мешкають там і не слідкують за житлом. Зараз з 2018 року у позивача виникла потреба у вказаному житлі і вона запропонували відповідачам звільнити її квартиру, але ті відповіли відмовою, не пояснюючи причин відмови. У кожного з відповідачів є своє окреме інше місце мешкання, квартира, вони там зареєстровані і мають де мешкати своєю сім`єю, але звільнити цю квартиру відмовляються. Позивач матеріально погано забезпечена, зараз їй важко сплачувати комунальні послуги. Відповідачі тривалий час мешкають в цьому житлі, будинку і за комунальні послуги не сплачують, їх мешкання в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. Факт тривалого порушення прав позивачки відповідачами у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В зв`язку з вказаним позивач просила усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні житлом та виселити відповідачів з її квартири без надання іншого житла, а оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушена звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що дійсно відповідачі не зареєстровані у вказаному житлі, кожен з них має своє окреме житло, квартиру; в цьому будинку, квартирі мешкають тривалий час, за комунальні послуги не сплачують, на завчасну вимогу позивача звільнити квартиру і не першкоджати їй користуватися своєю власністю відповіли відмовою, мешкання відповідачів в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Звернення позивача до правоохоронних органів ні до чого не призвело. Крім того, факт тривалого перешкоджання позивачу відповідачів по місцю знаходження спірного житла підтверджується, крім вищенаведеного, також довідкою та актами житлової комунальної обслуговуючої організації: жилсервіс на підставі письмових пояснень сусідів спірного житла, затверджені житловою організацією за місцем знаходження житла. Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Позивач позовні вимоги уточнював, придбав, отримав вказане житло на законних підставах. Суд враховує, що згідно ст. 150 ЖК України та ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку чи квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів своєї сім`ї, а відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги можливу не згоду відповідачів з певними положеннями позову, заперечуючи проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивач відповідачам не чинив і не чинить, звернення останніх до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було, зустрічної позовної заяви не заявлено. Відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачами до суду не надано. Позивач, як мешканець і наймач спірного житла, не порушує прав інших фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся в передбаченому законом порядку до суду, відповідачі з позовом фактично погодилися. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо усунути для [PERSON] перешкоди в користуванні і розпорядженні квартирою [ADDRESS] з боку [PERSON] і [PERSON] в своїх інтересах і в інтересах малолітнього [PERSON] та виселити останніх з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення, а також стягнути з цих відповідачів на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір з кожного з двох відповідачів окремо по 420 грн. 40 коп., а всього в сумі 840 грн. 80 коп.. Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved