Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] 07 серпня 2015 року звернулася до суду з вказаною заявою, посилаючись на те, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 вересня 2014 року (ухвалою суду від 09.10.2014 року виправлено описку в рішенні суду стосовно дати його винесення з 25 вересня на 26 вересня 2014 року) було відмовлено в задоволенні її позову до [PERSON] про зобовязання відповідача повернути частину самовільно зайнятої земельної ділянки площею 264 м 2 за адресою: м. Миргород, вул. Лікарняна 46 та усунення перешкод в користуванні спірною земельною ділянкою шляхом демонтажу тимчасового паркану із металевої сітки та перенесення паркану на межу його землекористування за адресою: м. Миргород, вул. Лікарняна, 44. Дане рішення набрало законної сили. При прийнятті рішення суд обґрунтовував його з посиланням на правову оцінку рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області №1133 від 24 жовтня 1997 року про надання [PERSON] додатково у користування земельної ділянки площею 264 м.кв., яка була викладена у постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року за наслідками розгляду адміністративної позовної заяви [PERSON] до Миргородської міської ради (справа №541/700/14-а). Разом з тим, ухвалою Колегії Вищого адміністративного суду України від 15 липня 2015 року постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року скасовано, що є ново виявленою обставиною, якою вона і обґрунтовує вимогу про перегляд рішення Миргородського міськрайонного суду від 26 вересня 2014 року. Факт незаконного заволодіння відповідачем [PERSON] належною їй земельною ділянкою підтверджується рішенням Миргородської міської ради №146 від 28 серпня 2013 року, яким їй надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі загальною площею 1149 м.кв.; рішенням Миргородської міської ради №92 від 05.09.2014 року; постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 07 березня 2015 року у справі №525/614/14-а, що набрала законної сили, якою встановлено факти підробки відповідних документів, а саме підпису колишнього землекористувача [PERSON] у відповідній заяві [PERSON] про надання їй додатково 264 м.кв. землі, та у технічному паспорті будинку №44 по вул. Лікарняній, придбаного відповідачем [PERSON], в якому здійснено неоговорені до малювання до площі земельної ділянки; висновком земельно-технічного експертного дослідження яким встановлено зменшення площі її фактичного землекористування та його невідповідність технічним документам через встановлення паркану із сітки між суміжним землекористувачем [PERSON]; висновком судово-почеркознавчої експертизи, згідно якої рукописний запис «Костюченко Іван Григорович» у заяві від 16.07.1997 року від імені [PERSON], розташований у рядку «Не заперечую»: виконаний не [PERSON], а іншою особою. Зважаючи на викладене, просить суд скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду від 26 вересня 2014 року та задовольнити в повному обємі заявлені нею позовні вимоги. Заявниця [PERSON] в судове засідання не зявилася. Представники заявниці [PERSON] [PERSON] та адвокат [PERSON] заяву про перегляд рішення Миргородського міськрайонного суду від 26 вересня 2014 року підтримали, просили її задовольнити з підстав викладених в заяві та зобовязати відповідача повернути частину самовільно зайнятої земельної ділянки площею 264 м 2 та усунути перешкоди в користуванні спірною земельною ділянкою шляхом демонтажу тимчасового паркану із металевої сітки та перенесення паркану на межу його землекористування. Представник третьої особи Миргородської міської ради [PERSON] вважав, що заява не підлягає до задоволення, оскільки заявником та його представниками не подано суду обєктивних доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] допущено самовільне зайняття земельної ділянки належної [PERSON] Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення заяви. Пояснив, що він вирішив приватизувати земельну ділянку в тому розмірі, який мала в користуванні попередня власниця [PERSON] згідно рішень Миргородської міської ради від 24.10.1997 року № 1133 та від 19.11.1997 року №1228 для чого і звернувся до Миргородської міської ради. 11.12.2009 року рішенням 38 сесії пятого скликання «Про внесення часткових змін до рішень виконкому «Про надання земельних ділянок у приватну власність та безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадян» прийнято у фонд міської ради земельну ділянку площею 864 кв.м. за адресою: вул. Лікарняна, 44, а також йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на вказану земельну ділянку. Зважаючи на вище викладене, ним використовувалася спірна земельна ділянка правомірно в тому розмірі, в якому нею користувалися попередні власники. Спірний паркан також ним не ставився, а був поставлений попередніми власниками, але до попередніх власників ніхто вимог не заявляв. Позивачка на даний час не є ні власником, ні користувачем спірної земельної ділянки, а отже не має права на звернення з даним позовом до суду. Факт самовільного зайняття ним земельної ділянки може бути підтверджено лише актом перевірки дотримання земельного законодавства та протоколом про адміністративне правопорушення, приписом про усунення порушень земельного законодавства, що складаються інспектором Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель. Просить заяву [PERSON] залишити без задоволення, а рішення Миргородського міськрайонного суду від 26 вересня 2014 року без змін. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] просив в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Миргородського міськрайонного суду від 26.09.2014 року відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви з наступних підстав. Відповідно до ч.1, п.1 ч. 2 ст. 361, ч. 1 ст. 363 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами судом, який ухвалив рішення. Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у звязку з нововиявленими обставинами», що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Згідно п.9 вище зазначеної Постанови скасування судового рішення (пункт 3 частини другої статті 361 ЦПК України може бути визнано ново виявленою обставиною лише у тому випадку, коли суд обґрунтовував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення ) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також, якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору. Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного звязку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий звязок, факти встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, при цьому підставою для ухвалення такого рішення стала постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року, якою відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Миргородської міської ради про часткове скасування рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради від 24.10.1997 року №1133 «Про індивідуальне землекористування» в частині надання додатково у постійне користування [PERSON] земельної ділянки площею 264 кв.м. по вул. Лікарняній 44, оскільки із положень даного рішення виходив Миргородський міськрайонний суд при прийнятті свого рішення, хоча прямо і не посилався на нього як на підставу наявності вказаних обставин (а.с.91-92 архівна справа №2/541/123/2014). Ухвалою Колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 15 липня 2015 року було скасовано постанову Миргородського міськрайонного суду від 12 червня 2014 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до Миргородської міської ради Полтавської області, виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області, третя особа [PERSON], про часткове скасування рішення та закрито провадження у справі в порядку адміністративного судочинства (а.с.4-5; належним чином завірену копію оглянуто в судовому засіданні). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 18 жовтня 2007 року придбав за договором купівлі продажу у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок №44 по вул. Лікарняній в м. Миргороді на земельній ділянці площею 600 кв.м. , право власності в подальшому ним було зареєстровано у визначеному законом порядку (а.с.37, архівна цивільна справа). Рішенням 38 сесії 5 скликання Миргородської міської ради від 11 грудня 2009 року №157 «Про надання земельних ділянок у приватну власність та безоплатну перебачу земельних ділянок у власність громадян» прийнято у фонд міської ради земельну ділянку площею 864 кв.м. за адресою: вул. Лікарняна, 44, яка знаходилася в користуванні [PERSON] та передано безоплатно у власність [PERSON] дану земельну ділянку площею 864 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надано йому дозвіл на виготовлення технічної документації. Позивачка [PERSON] 27 липня 2013 року придбала у [PERSON], (яка в свою чергу успадкувала даний житловий будинок після смерті [PERSON]) житловий будинок, по вул. Лікарняній №46 в м. Миргороді на земельній ділянці Миргородської міської ради площею 0,1000 га. (а.с.6 архівної цивільної справи). Рішенням 22 сесії 6 скликання Миргородської міської ради від 10 серпня 2012 року №115 [PERSON] було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування на земельну ділянку загальною площею 1093 кв.м. В подальшому рішенням 25 сесії 6 скликання Миргородської міської ради №192 від 09.11.2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування [PERSON] земельною ділянкою за адресою: м. Миргород, вул. Лікарняна 46 площею 1149 кв.м. (1000 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд та 149 кв.м. для ведення садівництва). Рішенням 36 сесії шостого скликання від 28 серпня 2013 року №146 надано позивачці [PERSON] дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі загальною площею 1149 кв.м. Рішенням 46 сесії 6 скликання Миргородської міської ради від 05 вересня 2014 року відмовлено позивачці [PERSON] у наданні в оренду земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельної ділянки площею 149 кв.м. для індивідуального садівництва. Постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 07.03.2015 року, яка набрала законної сили, відмовлено [PERSON] у скасуванні рішення Миргородської міської ради від 10 серпня 2012 року №115, яким [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 1093 кв.м. та дане рішення Миргородської міської ради визнано таким, що винесено міською радою в межах своєї компетенції. Скасовано пункт 1 рішення Миргородської міської ради від 11 грудня 2009 року №157 в частині прийняття у фонд міської ради земельної ділянки площею 864 кв.м. за адресою: м. Миргород, вул. Лікарняна 44, яка знаходилася в користуванні [PERSON]. Скасовано пункт третій рішення Миргородської міської ради від 11 грудня 2009 року №157 в частині передачі безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки площею 864 кв.м., що розташована за адресою: м. Миргород, вул. Лікарняна, 44 з тих підстав, що було встановлено факти підробки відповідних документів, а саме підпису колишнього землекористувача [PERSON] у відповідній заяві [PERSON] про надання їй додатково 264 кв.м. землі та у технічному паспорті будинку №44 по вул. Лікарняній в м. Миргороді, що був придбаний [PERSON] (а.с 9-15; належним чином посвідчена копія оглянута в судовому засіданні). Вказана постанова суду набрала законної сили, а відтак у відповідності до положень ст. 61 ч.3 ЦПК України, обставини встановлені цим судовим рішенням між тими ж особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст віднесено передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян… Відповідач [PERSON] придбав житловий будинок по вул. Ліканяній 44 в м. Миргороді на земельній ділянці площею 600 кв.м., що відповідно до ст. 377 ЦК України являлося суттєвою умовою укладеного договору купівлі-продажу. З огляду на це, до нього і перейшло право користування саме цією земельною ділянкою, вказаною площею. Відповідачем не надано суду жодних документів, які б підтверджували набуття ним права власності чи право користування земельною ділянкою за адресою вул. Лікарняна,44 в м. Миргороді більшою площею ніж 600 кв.м. у спосіб передбачений та визначений законом. Відповідачем не заперечувався той факт, що його будинковолодіння огороджене парканом (сіткою), встановленою не ним, а попередніми власниками, і саме всією огородженою земельною ділянкою він і користувався. Зважаючи на викладене, позов [PERSON] підлягає до задоволення, як такий, що зайшов своє підтвердження в судовому засідання. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на підставі ст. 88 ЦПК України. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат повязаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу, витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи. З квитанції адвоката [PERSON] вбачається, що позивачкою [PERSON] йому було сплачено за надану правову допомогу 5000 грн. (а.с.84). Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд погоджується з розрахунком адвоката стосовно вартості наданої ним правової допомоги за час до 30 листопада 2015 року (1429 грн. 12 коп.) та проводить самостійний розрахунок за 30 листопада 2015 року. Судове засідання 30 листопада 2015 року тривало 2 години 18 хв. =138 хвилин. 138 хвилин х 8 грн. 12 коп. = 1120 грн. 56 коп.+1429 грн. 12 коп. = 2549 грн. 68 коп. Саме ця сума підлягала б до стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування витрат понесених нею на оплату правової допомоги адвоката по справі (а.с.83-84). В той же час, адвокат [PERSON] наполягав на стягненні на користь [PERSON] суми 2403 грн. 53 коп., як витрат понесених нею на оплату юридичної допомоги адвоката. Суд не може вийти за межі заявлених вимог, а тому визначає, що на користь [PERSON] підлягає до стягнення саме сума 2403 грн. 53 коп., в рахунок відшкодування витрат понесених нею на оплату правової допомоги адвоката.

Outcome: approved