Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

[PERSON], відповідно до наказу від 01 липня 2005 року № 68-к, працює у філії «Запорізький кінний завод № 86» ДП «Конярство України» на посаді бухгалтера. 20 березня 2010 року конференцією колективу працівників державного підприємства «Запорізький кінний завод № 86» затверджено укладений між адміністрацією та профспілковим комітетом державного підприємства «Запорізький кінний завод № 86» колективний договір, який зареєстровано в Управлінні праці та соціального захисту населення Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області 24 червня 2010 року (далі - Колективний договір) (а.с. 53-66). Рішенням спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету державного підприємства «Запорізький кінний завод № 86» від 15 січня 2011 року до пункту 6.25 Колективного договору на 2010-2011 роки внесено зміни, відповідно до яких було вирішено за інтенсивність праці, отримання чистого прибутку, збільшення рентабельності видавати премію працівникам господарства у розмірі 100% середньої заробітної плати за рік та щоквартально (а.с. 68). Постановою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 3 липня 2012 року в.о. керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» державного підприємства «Конярство України» було притягнуто до адміністративної відповідальності за п. 1 ст. 41 КУпАП за невиплату, зокрема премії працівникам. Як вбачається із п. 6.5. Колективного договору преміювання працівників підприємства здійснюється відповідно до Положення про преміювання (Додаток № 7 до Колективного договору) (а.с. 74). Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилами частини четвертої статті 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи. Скасовуючи попереднє судове рішення у даній справі, суд касаційної інстанції зазначив, що судами не було досліджено умов Колективного договору, а також не було встановлено підстав для здійснення нарахування та сплати премії згідно з кожної з умов додатку № 7 до Колективного договору. Під час нового розгляду справи судом встановлено, що відповідно до п. 6.5 Колективного договору, преміювання працівників підприємства здійснюється з підстав, передбачених у Положенні про преміювання, що міститься у Додатку № 7 до цього договору, а саме за інтенсивність праці, отримання чистого прибутку, підвищення рентабельності працівникам господарства видається премія в розмірі 100% середньої заробітної плати за рік та поквартально. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з частиною першою статті 15 вказаного Закону та частиною другою статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до Методичних рекомендацій щодо оплати праці працівників малих підприємств, схвалених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 13 серпня 2004 року № 186, премія - основний, найбільш ефективний стимулюючий виробничу, підприємницьку, торговельну або комерційну діяльність вид додаткової, понад основну, заробітної плати, яка виплачується за поліпшення основних показників колективної та індивідуальної праці працівників, а також кінцевих загальних результатів виробничої, підприємницької, торговельної або комерційної діяльності. Згідно з Методичними рекомендаціями щодо організації матеріального стимулювання праці працівників підприємств і організацій, рекомендованими наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 січня 2003 року № 23, премія - основний вид додаткової, понад основну заробітну плату, винагороди, яка виплачується працівникам за результатами їх трудової діяльності та виробництва в цілому за показниками та умовами оцінки цих результатів, визначеними підприємством. З огляду на наведені визначення поняття «премія», та оскільки додаток № 7, як і інші положення Колективного договору, не містять порядку та критеріїв визначення підстав преміювання, суд вважає обґрунтованими твердження представника відповідача про те, що за умовами додатку № 7 до Колективного договору премія працівникам має виплачуватися за наявності всіх трьох підстав, тобто чистого прибутку підприємства, збільшення рентабельності та інтенсивності праці окремо взятого працівника. Як вбачається зі звіту про фінансові результати за І квартал 2012 року (а.с. 88), а також з наданої позивачем довідки про одержання прибутку, рівня рентабельності по ДП «Запорізький кінний завод № 86» за 2010 р, 2011 р та по філії «Запорізький кінний завод № 86» ДП «Конярство України» за 2011р. (а.с. 89), чистий прибуток філії у 2011 році склав 898 000,00 грн., а в І кварталі 2012 року - 164 000,00 грн. Згідно з вказаною довідкою рівень рентабельності підприємства у 2011 році збільшився по відношенню до показника 2010 року з 15,2 % до 57,5 %, проте, протягом 2011 року рівень рентабельності поступово зменшувався з 57,5 % за шість місяців 2011 року до 9,3 % у кінці року. У першому кварталі 2012 року показник рентабельності філії зменшився по відношенню до показника 2011 року з 9,3 % до 8,88 %, що підтверджується наданими позивачем письмовими поясненнями до довідки, наданої гол. економістом [PERSON], а відтак підстав для нарахування премії за цей період у відповідача також не було. Суд не приймає посилання позивача на те, що показники роботи підприємства у зазначені періоди неможливо порівнювати, у зв'язку з проведеною реорганізацією, та укладенням договору про спільний обробіток земельної ділянки № 40 від 29.03.2011, яким суттєво змінено розподіл прибутку, не на користь ДП «Запорізький кінний завод № 86», оскільки зазначені зміни не впливають на порядок визначення рентабельності підприємства (відповідача), а Колективний договір не містить відповідних застережень. Щодо зазначеної у додатку № 7 до Колективного договору підстави для виплати премії за інтенсивність праці, суд зазначає, що з огляду на відсутність в умовах Колективного договору чіткого визначення критеріїв, за якими визначається інтенсивність праці, дана підстава для виплати премії має оціночний характер та щодо кожного працівника визначається роботодавцем на його розсуд. Виходячи з наведеного, судом не приймаються в якості підтвердження інтенсивності праці [PERSON] надані нею докази щодо виконання робіт, які не передбачені її посадовою інструкцією. При цьому, суд зазначає, що сам факт виконання [PERSON] обсягу робіт, наведених нею у відповідному письмовому переліку, представником відповідача визнано в судовому засіданні. Проте, представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти наявності зазначеної підстави для виплати премії відносно позивача. Щодо посилань позивача на постанову Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 3 липня 2012 року (а.с. 97), суд зазначає, що зазначена постанова лише встановлює факт не нарахування та невиплати премії та не вказує на обов'язок таких дій відповідача саме щодо позивача. Так само, не є доказом наявності підстав для виплати премії саме позивачу вищезазначений наказ № 67-а від 11.07.2012 про преміювання за спірний період інших працівників. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача премії за результатами діяльності підприємства в 2011 році та І кварталі 2012 року. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача надбавки в розмірі 40 % посадового окладу [PERSON] за період з травня 2012 року по липень 2012 року суд зазначає наступне. Згідно з наказом № 52к від 23.04.2011 по ДП «Запорізький кінний завод № 86» позивачу була встановлена виплата зазначеної надбавки. Розрахунок суми позовних вимог в цій частині наведено позивачем в уточненій позовній заяві з посиланням на штатний розпис відповідача (а.с. 76-78). Штатним розписом ДП «Запорізький кінний завод №86» станом на 01 січня 2011 року був встановлений посадовий оклад [PERSON] у розмірі 1782,00 грн. Таким чином, при виконанні посадових обов'язків вивільненого працівника [PERSON] щомісячно повинно було виплачуватись 712,80 грн. (40% від 1782 грн.). Отже, розмір позовних вимог щодо стягнення зазначеної надбавки за період з травня 2012 року по липень 2012, тобто за 3 місяці, є обґрунтованим та становить: 712,80 грн.*3 = 2138,40 грн. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник відповідача в судовому засіданні визнав факт видання зазначеного наказу та факт виконання позивачем посадових обов'язків звільненого працівника [PERSON], а відтак зазначені обставини не підлягають доказуванню, згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Разом з цим, представник відповідача в судовому засіданні не зміг пояснити причини невиконання відповідачем зазначеного наказу протягом спірного періоду. Також, не навів представник відповідача і заперечень проти здійсненого позивачем розрахунку суми цієї надбавки за вказаний період. Посилання відповідача в запереченнях щодо цієї частини позовних вимог на висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 18 грудня 2013 року, суд визнає безпідставними, оскільки в зазначеному рішенні суду касаційної інстанції відповідні висновки відсутні. Відтак, суд визнає заявлений позов у частині вимог про стягнення надбавки в розмірі 40 % посадового окладу [PERSON] за період з травня 2012 року по липень 2012 року, що складає 2 138,40 грн., обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Таким чином, суд визнає позов таким, що підлягає частковому задоволенню у вищезазначеному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем сплачено вартість послуг адвоката у розмірі 925,00 грн., що підтверджується актом виконання робіт, квитанціями та випискою по рахунку (а.с. 101-102). Враховуючи часткове задоволення позову на суму 2 138,40 грн., що становить 25,16% від загальної ціни позову, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить: 925,00 грн.*25,16% = 232,70 грн. Згідно з частиною третьою статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Проте, судовий збір у даній справі вже було стягнуто з відповідача на користь держави під час первинного розгляду справи, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою про закінчення виконавчого провадження від 27.06.2013 ВП № 37795903. Отже, суд не вбачає підстав для повторного стягнення судового збору з відповідача на користь держави. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial