Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] 17 листопада 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотримання вимог п. 4 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 30 листопада 2020 року подано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року позов було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року клопотання [PERSON] про витребування доказів було залишено без задоволення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2019 року клопотання [PERSON] було задоволено і витребувано копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Позивач у своєму позові посилалася на те, що її синові - [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 жовтня 1996 року належала 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] , яке він отримав після смерті свого батька - [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 1956 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-953, діду [PERSON] - [PERSON] , належало 1/3 частина домоволодіння [ADDRESS] (колишні адреси: [ADDRESS] , та буд. 143). У збірному акті БТІ від 06 травня 1948 року зазначено двох власників: [PERSON] , частка якого була більшою і становила 2/3 частини, і [PERSON] , яка була власником 1/3 частини спірного домоволодіння, яку [PERSON] і придбав у неї за договором купівлі-продажу від 09 березня 1956 року. За життя [PERSON] був упевнений, що він на праві власності володіє будинком у цілому. [PERSON] проживав разом зі своїм сином [PERSON] , який після смерті батька прийняв спадщину у вигляді домоволодіння [ADDRESS] , проте спадщину не оформив. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв його син, [PERSON] , але свідоцтво про право на спадщину отримав лише на 1/3 частину домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі і на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина, [PERSON] . Нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину у вигляді 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . Сім`я [PERSON] володіла і користувалася в цілому житловим будинком і господарськими спорудами з 1956 року. Відповідач є родичем [PERSON] , яка була власником 1/3 частини спірного житлового будинку. Просила суд визнати право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті сина, [PERSON] , померлого [INFO] . Представник позивача у своїй заяві до суду справу просив розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у своїй заяві до суду просив справу розглядати без його участі, позовні вимог визнав та просив їх задовольнити. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. На підставі договору про перевласнення частки домобудівлі від 29 жовтня 1939 року, посвідченого Другою Державною міською Нотаріальною Конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2/986, [PERSON] продав належну йому 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] , а [PERSON] придбала зазначену частину будинку (а.с. 12). Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] (а.с. 60 оберт). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 жовтня 1996 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 4-3162, [PERSON] належала 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 72), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 72 оберт). Також на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 1993 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № І-10157, [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 62 оберт-63), право власності у встановленому порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 61 оберт). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 57). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно: 1/3 частину житлового будинку по [ADDRESS] , та житловий будинок [ADDRESS] . 29 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина [PERSON] (а.с. 56 оберт). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 квітня 2019 року, посвідченого Другою дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-375, [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 70). На підставі свідоцтва на право на спадщину за законом від 10 липня 2019 року, посвідченого Другою дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-691, [PERSON] належить 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 78 оберт). Згідно з відомостями КП «ДМБТІ» ДОР від 29 березня 2019 року, в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , право власності на 1/3 частину зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 жовтня 1996 року, інша частина домоволодіння (2/3 частини) не зареєстрована (а.с. 71 оберт). Позивач стверджує, що її померлому синові, [PERSON] , належав житловий будинок [ADDRESS] в цілому, який він успадкував після смерті свого батька, [PERSON] , який в свою чергу успадкував після смерті свого батька, [PERSON] . Останній вважав, що він є власником спірного будинку в цілому, побудував його та був власником більшої його частини. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших учасників справи, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачами виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинна подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які вона посилається як на підставу для задоволення її вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, як сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). На підставі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За таких обставин, всупереч тверджень сторони позивача про те, що її синові, [PERSON] , на праві власності належав будинок [ADDRESS] в цілому, суду надано не було. Також суду не надано доказів про перебування відповідача [PERSON] у родинних відносинах з власником спірних 2/3 частин житлового будинку. Також позивачем не надано судові доказів реєстрації права власності на спірні 2/3 частині житлового будинку [ADDRESS] за будь-якою особою, у тому числі за померлим спадкодавцем [PERSON] , тому у даному випадку позов мав би бути заявленим до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради і [PERSON] по цій справі є неналежним відповідачем, оскільки не є спадкоємцем [PERSON] , який би прийняв спадщину. Під час судового розгляду справи стороною позивача заява про заміну неналежного відповідача до суду не подавалася, а самостійно в силу ст. 51 ЦПК України суд позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем. Також судові не надано доказів, що [PERSON] позбавлена права отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті свого сина, [PERSON] , померлого [INFO] , на належні йому, за твердженням позивача, 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , оскільки нотаріусом не було відмовлено позивачеві у вчиненні нотаріальної дії: у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірні 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. З урахуванням зазначених обставин, у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивачеві у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судовий збір, який нею було сплачено при поданні позову до суду, підлягає віднесенню за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed