Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Код-Захист-2» (далі - відповідач, ДП «Код-Захист-2») про стягнення середнього заробітку і завданої моральної шкоди за час затримки розрахунку. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що наказом від 01.07.2013 року його прийнято на посаду інспектора безпеки у ДП «Код-Захист-2», а наказом від 20.12.2013 року звільнено з займаної посади за власним бажанням, проте, в день звільнення відповідач в повному обсязі з позивачем не розрахувався. Розрахунок з позивачем відповідач провів лише 23.05.2014 року, тобто через 153 дні після звільнення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2014 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Дочірнього підприємства «Код-Захист-2» про стягнення середнього заробітку і завданої моральної шкоди за час затримки розрахунку та справу призначено до судового розгляду. 26.08.2014 року на адресу суду надійшли письмові заперечення ДП «Код-Захист-2» в яких останнє просило в позові відмовити та застосувати строк позовної давності, оскільки, по-перше, вини відповідача у несвоєчасному розрахунку немає, по-друге, позов подано до суду після закінчення встановленого чинним законодавством тримісячного строку звернення до суду за захистом своїх прав (а. с. 46-50). Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та в заяві від 04.12.2014 року просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку (по день фактичного розрахунку) в розмірі 9 920,56 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. (а. с. 150-152). В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали вимоги позовної заяви з викладених у ній підстав з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 04.12.2014 року, та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні одо задоволення позову заперечував, зазначивши, що затримка розрахунку сталась не з вини відповідача та позивачем пропущено строк звернення до суду. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що Наказом від 01.07.2013 року № 0107/13 [PERSON] було прийнято на посаду інспектора служби безпеки, а Наказом від 20.12.2013 року № 2012/13 звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, про що свідчать дані трудової книжки та наказами (а. с. 20, 57, 58). Як визначено у ст.. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Проте, ДП «Код-Захист-2» розрахунок з [PERSON] в день звільнення 20.12.2013 року не провело, а остаточний розрахунок з позивачем було здійснено лише 23.05.2014 року, що не заперечується відповідачем та підтверджується випискою по рахунку позивача та листом Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління мін доходів у м. Києві від 05.06.2014 року (а. с. 17-18, 13-16). Згідно ст.. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, відповідно до наданої відповідачем довідки від 16.12.2014 року, середньоденна заробітна плата складає 95,39 грн. Згідно Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ДП «Код-Захист-2» тривалість робочого тижня встановлюється у 40 годин, тобто п'ятиденний робочий тиждень з розрахунку 8 годин роботи на день. Період затримки розрахунку становить з 20.12.2013 року по 23.05.2014 року, тобто 104 робочих дні. За таких обставин середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 9 920,56 грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження своєчасного проведення розрахунку з позивачем відповідач не надав. Доводи відповідача про відсутність вини, зважаючи на скрутне матеріальне становище, не звільняє відповідача від обов'язку здійснити розрахунок при звільненні, визначеного чинним законодавством. Отже, в частині стягнення з ДП «Код-Захист-2» на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 20.12.2013 року по 23.05.2014 року в розмірі 9 920,56 грн. позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, позивач також просить стягнути 10 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Як зазначено у ст.. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст.. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, [PERSON] зазначає, що внаслідок затримки розрахунку йому спричинено моральну шкоду, оскільки з боку відповідача здійснювався психологічний тиск на позивача, позивач вимушений їздити з іншого населеного пункту та витрачати свої кошти та час на дорогу, на утриманні позивача перебуває мати, яка потребує постійного догляду. Проте, позивачем не обґрунтовано розмір компенсації моральної шкоди та не надано жодних доказів на її підтвердження. Разом з тим, беручи до уваги, що нездійснення розрахунку при звільненні спричинило певні незручності, призводить до порушення звичного ритму життя, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню в розмірі 500,00 грн. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими, відтак, підлягають частковому задоволенню. Щодо доводів ДП «Код-Захист-2» про пропуск строку звернення до суду з позовом, то суд не приймає їх до уваги, зважаючи на наступне. Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку із положеннями статтей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталась затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Так, розрахунок з позивачем було здійснено 23.05.2014 року, а з позовом до суду [PERSON] звернувся 16.06.2014 року, тобто в межах встановленого законодавством тримісячного строку. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як визначено у ст.. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються, зокрема, позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, а позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, зважаючи на те, що згідно п. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, то з відповідача в дохід Держави підлягають стягненню 487,20 грн. у відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial