Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись з позовом до Компаніївського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області та Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] та [PERSON], про відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином, посилаючись на наступні обставини: Вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.12.2012 року [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст.365 та ч.2 ст.121 КК України та стягнуто з державного бюджету України моральну шкоду на користь [PERSON] в сумі 100000грн., на користь [PERSON] в сумі 100000грн., на користь [PERSON] в сумі 100000грн. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2013 року вирок місцевого суду скасовано. Звільнено [PERSON] та [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.365; ч.2,7 ст.121 КК України у зв'язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, із закриттям провадження у кримінальній справі на підставі ст.49 КК України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10.12.2013 року ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2013 року залишено без змін. Вказують, що позивач є матір'ю загиблого, [PERSON] та [PERSON] - є рідною сестрою і рідним братом. Внаслідок фізичного насильства і нелюдського поводження зі сторони звинувачених, їх доведеними кримінальними діями, заподіяна моральна шкода, яка виражена: 1. У тому, що смерть [PERSON] викликала непоправне горе у родині та стійкі тривалі моральні переживання і страждання. Вартість цих страждань до сьогоднішнього дня така велика, що фактично не може бути компенсована. Втрата близької людини негативно відобразилася на способі життя кожного із заявників. 2. Втрата сина матір'ю, що проживає в сільській місцевості і зайнятою сільськогосподарською працею, є непоправною втратою, що викликає нестерпне горе, відчай, щоденний неспокій, моральні переживання і страждання, особливо пов'язанні з втраченою можливістю необхідної допомоги в повсякденному, напруженому сільському житті. Враховуючи літній вік заявниці ([PERSON] [INFO]), втрата сина (який був помічником у важкій фізичній праці) - порушило звичайний спосіб життя, погіршило матеріальне становище позивача і викликало стійко триваючи душевні навантаження, страждання зруйнували попереднє спокійне, розмірене життя. Заподіяним злочином, усім позивачам спричинено моральну шкоду, яка виражена у моральних та фізичних навантаженнях страждань, виражених у негативних психічних переживаннях, неспокої, відчаю. [PERSON] наголошує, що після повідомлення про смерть брата вона знаходилась у шоковому стані і 03.05.2003 року госпіталізована на сьомому місяці вагітності. За медичною довідкою було поставлено діагноз і підтверджено наявність передчасних пологів 2 ступеню, відбувшихся [INFO] у 11-30 год. Повідомлення про смерть брата в умовах міліцейського свавілля і насильства стало психотравмуючим фактором, який привів до передчасних пологів. Злочином спричинено руйнування планів розміреного життя і приведення позивачів в ситуацію глибокого страждання за втратою члена родини. Затрата життєвих сил і необхідного часу, направлених на довготривале відновлення розміреного способу життя, усунення негативного стану - для позивачів обтяжливе і накладає додатковий тягар негативних наслідків. У зв'язку з тим, що позивачі досі перебувають у стані пригніченості, злочинці так і не понесли покарання, що викликає додаткову хвилю негативних емоцій і переживань, моральну шкоду оцінюють у 500000 грн. кожному. З наведених мотивів просять стягнути за рахунок державного бюджету з Державної казначейської служби України солідарно заподіяну злочинними діями працівників Компаніївського відділу УМВС України у Кіровоградській області [PERSON], [PERSON] моральну шкоду у сумі 500000 грн. кожному з заявників. Також в судовому засіданні представник позивачів подав заяву в порядку ст. 88 ЦПК України, за змістом якої просить прийняти рішення про відшкодування понесених витрат на правову допомогу в сумі 3575 грн. та витрат, пов'язаних з явкою позивачів та їх представника до суду у кримінальному провадженні в сумі 1886,4 грн. по кримінальній справі №1-134/11, а також прийняти рішення про відшкодування понесених витрат пов'язаних з явкою представника і сторін в судові засідання за весь час провадження по даній цивільній справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, пояснивши, що у зв'язку із втратою сина кожен день, на протязі останніх десяти років, переживає сильні моральні страждання. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, додатково пояснила, що внаслідок емоційних переживань, викликаних смертю [PERSON] у неї виникли захворювання та настала інвалідність. У неї немає письмових доказів перенесених нею моральних страждань, яких вона зазнала у зв'язку із смертю брата, однак це не заважає суду задовольнити позов. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та додатково пояснив, що вина третіх осіб у вчиненні злочину доведена сукупністю зібраних по справі доказів, а тому посилання представників третіх осіб на відсутність вини вважає безпідставними. В обґрунтування прямого причинно-наслідкового зв'язку між смертю [PERSON] та передчасним пологами [PERSON] посилається та те, що не завжди моральну шкоду можна підтвердити конкретними доказами і встановити причинно-наслідковий зв'язок, що також доводиться принципами, які встановлені в рішеннях Європейського суду з прав людини. Однак цілком зрозуміло, що передчасні пологи є наслідком емоційного стану [PERSON], яка пережила стрес у зв'язку зі смертю близької людини. Крім того вказує, що рішення Європейського суду з прав людини «Михалкова та інші проти України» жодним чином не впливає на результати розгляду даного позову та на його задоволення, оскільки відшкодування моральної шкоди завданої злочином за рахунок держави передбачено нормами національного законодавства. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] позовні вимоги не визнав. Представник [PERSON] - адвокат [PERSON] позов не визнала, при цьому зазначила, що належним доказом вини [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, яким завдана шкода позивачам, є лише обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили, який щодо останніх відсутній. Крім того, за рішенням Європейського суду з прав людини кожен з позивачів отримав від держави у повному обсязі відшкодування моральної шкоди із мотивів, зазначених в позовній заяві. Жодних нових обґрунтувань, які виникли і були доведені під час розгляду справи після винесення рішення Європейського суду позивачами не надано. Стосовно передчасних пологів у позивача [PERSON], які викликані стресом внаслідок загибелі її брата, вважає, що стороною позивачів не надано жодних доказів, які б безпосередньо пов'язували дану обставину і наслідки передчасних пологів, які тривають по сьогоднішній день. Не надано також доказів на підтвердження обставин розладу здоров'я у [PERSON], зокрема медичних довідок, що саме через цей перенесений стрес або з інших підстав мають розлади здоров'я, які тривають певний період та є невідшкодованими за рахунок держави. Окрім того, позовні вимоги не передбачають яку суму необхідно стягнути окремо з кожного з відповідачів, з якої бюджетної класифікації вони підлягають стягненню та на який рахунок, і чому саме вони повинні бути рівними на користь кожного з позивачів. Вважає безпідставною вимогу позивачів про відшкодування витрат на надання правової допомоги, які були здійснені у межах кримінального судочинства, оскільки ст.88 ЦПК України не передбачає відшкодування витрат, які понесені поза межами цивільного провадження. Вимога позивачів про відшкодування витрат на проїзд не підтверджена іншими доказами, які б свідчили, що саме ці витрати були понесені у зв'язку із розглядом даної цивільної справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] позовні вимоги не визнав. Представник [PERSON] - адвокат [PERSON] позов не визнав, оскільки вважає, що причетність [PERSON] до смерті [PERSON] судом першої інстанції не доведена, а наявність передчасних пологів у позивача [PERSON] не знаходиться в прямому причинному зв'язку зі смертю її родича. Крім того, по даній справі позивачі вже отримали грошову компенсацію у зв'язку зі смертю [PERSON], а тому також з цих підстав просить відмовити позивачам в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача - Компаніївського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області в судове засідання не з'явився, але надав до суду клопотання про проведення судового засідання за відсутності представника Компаніївського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області на підставі наявних матеріалів. Проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що позивачі в порушення вимог п.4 ст.60 ЦПК України не довели належним чином факту заподіяння їм моральної шкоди Компаніївським РВ УМВС України в Кіровоградській області, безпідставно визначивши розмір моральної шкоди та не надавши будь-якого обґрунтування її розміру. Також зазначає, що настання передчасних пологів може бути викликаний багатьма чинниками, а тому дані твердження позивачів грунтуються на припущеннях (а.с.38-42, 108-109, 176-180, 232). Відповідач - Державна казначейська служба України про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак в судове засідання її представник не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Згідно ст. 3 Конвенції нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Відповідні положення також містяться в статтях 26, 27 Конституції України, згідно яких кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011 року (далі - Рішення ЄС) Суд оголосив прийнятними скарги щодо відповідальності держави за погане поводження і смерть [PERSON] та неефективності розслідування відповідних тверджень, а решту скарг у заяві - неприйнятними та постановив, що в цій справі мало місце порушення статті 2 Конвенції у зв'язку зі смертю [PERSON], порушення статті 2 Конвенції у зв'язку з непроведенням державними органами ефективного розслідування обставин смерті [PERSON], порушення статті 3 Конвенції з огляду на нелюдське поводження з [PERSON] та зобов'язав державу-відповідача виплатити заявникам наступні суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу: [PERSON] - 50 000 (п'ятдесят тисяч) євро відшкодування моральної шкоди та по 20 000 (двадцять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди [PERSON] і [PERSON]. Вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.12.2012 року надано правову оцінку діям [PERSON] та [PERSON] щодо [PERSON], яким [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст.365 та ч.2 ст.121 КК України, призначено покарання та задоволено частково цивільний позов потерпілих стягнувши з державного бюджету України моральну шкоду на користь [PERSON] в сумі 100000грн., на користь [PERSON] в сумі 100000грн., на користь [PERSON] в сумі 100000грн. (а.с.117-124). Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2013 року, залишеної без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10.12.2013 року, вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.12.2012 року стосовно [PERSON] та [PERSON] скасовано, звільнивши їх від кримінальної відповідальності за ч.3 ст. 368 та ч.2 ст. 121 КК України на підставі п.4 ч.1 ст.49 КК України у зв'язку з закінченням строків давності, а провадження у справі закрито (а.с.4-6, 125-127). [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визнано потерпілими по кримінальній справі №1-78/2011 року, що підтверджується копіями постанови слідчого прокуратури Компаніївського району від 9.07.2003 року та постанови судді Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 14.07.2011 року (а.с. 136, 138). Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стаття 8 Конституції України визначає, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.1174 ЦК України). Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 роз'яснено, якщо в законі зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Частиною 1 статті 17 вказаного закону визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З пункту 33 Рішення ЄС вбачається, що при зверненні до Європейського суду з прав людини «Заявники стверджували, що [PERSON] помер внаслідок поганого поводження з ним працівників міліції.». В пункті 50 Рішення ЄС зазначено, що «Заявники також скаржилися, що перед смертю [PERSON] було піддано жорстокому поводженню, а саме, що його побили працівники міліції, …» (а.с.128-135). В пункті 54 Рішення ЄС зазначено, що «Суд вже встановив, що Уряд не надав правдоподібного пояснення виникненню смертельної травми живота та інших ушкоджень, виявлених на тілі [PERSON], або принаймні будь-яких документів, які спростовували б версію подій, викладену заявниками (див. пункти 40- 41 вище). 55. Згідно з цією версією такі ушкодження свідчили про нелюдське поводження, яке за рівнем жорстокості виходило за межі допустимого за статтею 3 Конвенції. 56. Отже, мало місце порушення цього положення.» (а.с.128-135). В пункті 41 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011 року Європейський суд з прав людини вказав про те, що « … держава є відповідальною за смерть [PERSON] в порушення статті 2 Конвенції.» (а.с.128-135). Стаття 41 Конвенції передбачає, що якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. В пункті 64 Рішення Європейським судом з прав людини зазначено, що « … у зв'язку зі смертю свого родича та непроведенням органами влади розслідування їхніх скарг про погане поводження та обставин його смерті заявники зазнали страждань і відчаю. Здійснюючи оцінку на засадах справедливості, Суд призначає першій заявниці ([PERSON]) 50 000 євро, заявникові ([PERSON]) 20 000 євро, другій заявниці ([PERSON]) 20 000 євро в зв'язку із зазначеними порушеннями Конвенції» (а.с.128-135). Таким чином, з пунктів 41, 54, 55, 56, 64 Рішення ЄС вбачається, що судове рішення щодо моральної шкоди, яку зазнали позивачі у зв'язку зі смертю свого родича [PERSON] та непроведенням органами влади розслідування їхніх скарг про погане поводження та обставин його смерті, вже прийняте безпосередньо Європейським судом з прав людини у справі «Михалкова та інші проти України» 13.01.2011 року, відповідальність за яку понесла держава-відповідач - Україна сплативши на користь позивачів за вказаним рішенням справедливу сатисфакцію. Отже, суд приходить до висновку, що позивачі обґрунтовують свої вимоги обставинами, на підставі яких Європейського суду з прав людини (Заява №10919/05) по справі «Михалкова та інші проти України» зобов'язав державу Україну сплатити справедливу сатисфакцію: [PERSON] - 50 000 євро відшкодування моральної шкоди та по 20 000 євро відшкодування моральної шкоди [PERSON] і [PERSON]. За Рішенням ЄС кожен з позивачів отримав від держави у повному обсязі відшкодування моральної шкоди із мотивів, зазначених в позовній заяві. Таким чином, моральна шкода, яку зазнали позивачі у зв'язку зі смертю [PERSON], непроведенням державними органами ефективного розслідування обставин смерті [PERSON] та з огляду на нелюдське поводження з [PERSON] на час розгляду даної справи вже відшкодована за рахунок держави. Тому покладення вдруге на державу цивільно-правову відповідальність за завдання позивачам моральної шкоди, яка вже відшкодована за рахунок державного бюджету, заборонено статтею 61 Конституції України, де закріплено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Посилання представника позивачів на ту обставину, що Європейським судом з прав людини присуджено відшкодування моральної шкоди за порушення норм Конвенції, а за даним позовом шкода підлягає відшкодуванню на підставі норм національного законодавства - Конституції України та ЦК України внаслідок вчинення злочину працівниками Компаніївського РВ УМВС, що встановлено вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області, суд до уваги не приймає, оскільки вирок суду за своєю суттю не створює нових фактів, а є актом правосуддя, що лише надає правову оцінку діянням обвинувачених (за норами КПК України в редакції 1960 року - підсудних). Тому встановлення винних осіб у смерті [PERSON] та надання судом правової оцінки діям [PERSON] та [PERSON] вчинених стосовно [PERSON] не створює для держави Україна обов'язку вдруге відшкодувати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] завдану їм моральну шкоду у зв'язку зі смертю [PERSON], нелюдським поводженням з ним, та неефективним розслідуванням, оскільки така шкода вже була відшкодована державою Україна позивачам за Рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011 року. Крім того, вимоги співпозивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди з тих підстав, що смерть [PERSON] стала психотравмуючим фактором, який привів до передчасних пологів, а також посилання в судовому засіданні на виникнення у неї захворювання і настання інвалідності внаслідок емоційних переживань, викликаних смертю [PERSON], суд вважає необґрунтованими і безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню також з наступних підстав. З копії медичної довідки №38 від 21.11.2011 року вбачається, що [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні з 03.05.2003 року по 08.05.2003 року з приводу ІІ передчасних пологів [INFO] 11:30 народився живий недоношений хлопчик вагою 1480 гр., зріст 44 см. (а.с.137). Однак в довідці не зазначено причини виникнення передчасних пологів у позивача. Також [PERSON] з 13.03.2011 року по 18.03.2011 року знаходилась на обстеженні та лікуванні у відділенні невідкладної судинної нейрохірургії ІНХ АМНУ, що підтверджується випискою з історії хвороби №1419 за 2011 рік (а.с.91), з 18.03.2011 року по 05.04.2011 року проходила лікування в Кіровоградській обласній лікарні, що підтверджується епікризом (а.с.90). З 21.07.2011 року по 01.08.2012 року, з 10.09.2012 року по 01.08.2013 року, та з 09.09.2013 року по 01.08.2014 року їй встановлювалася третя група інвалідності спеціалізованою кардіологічною МСЕК внаслідок загального захворювання (а.с.210). 13.09.2013 [PERSON] встановлена індивідуальна програма реабілітації інваліда №1027, за якою протипоказана важка фізична праця та значне нервово-психічне навантаження (а.с.92-93). Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 59 цього Кодексу визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За загальним правилом цивільна відповідальність за завдану моральну шкоду настає за наявності чотирьох складових: неправомірності дій заподіювача шкоди, негативного наслідку таких дій (шкоди), причинного зв'язку між діями заподіювача шкоди та завданою шкодою, а також вини особи, яка завдала шкоду. На виконання частин 3-4 статті 10 ЦПК України, під час розгляду справи суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, обов'язок довести ті обставини, на які сторони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Сторона позивача на перераховані вище позиції не відреагувала, щодо причинного зв'язку між емоційними переживаннями [PERSON] у зв'язку з повідомленням про смерть [PERSON] та настанням передчасних пологів, виникненням захворювань та настанням інвалідності посилалась на Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Смірнова проти Росії» від 24.07.2003 року, «Ракевич проти Росії» від 28.10.2003 року, «Міхєєв про Росії» від 26.01.2006 року пояснивши, що не завжди можна підтвердити моральну шкоду конкретними доказами і встановити причинно-наслідковий зв'язок та обмежилась доказами, на які посилалась. Однак, [PERSON] та її представником в судовому засіданні не доведено будь-якими належними та допустимими доказами наявність причинно-наслідкового зв'язку між смертю [PERSON] та настанням передчасних пологів у [PERSON] Тобто вказане твердження [PERSON] ґрунтується лише на припущеннях. Позивачем та її представником в судовому засіданні не доведено будь-якими належними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв'язку між смертю [PERSON] та захворюванням, що описано у виписці з історії хвороби №1419 за 2011 рік та епікризі (а.с.90,91), а також настанням у вищевказані періоди третьої групи інвалідності спеціалізованою кардіологічною МСЕК внаслідок загального захворювання (а.с.210). Твердження сторони позивача про те, що по даній справі не можна підтвердити моральну шкоду конкретними доказами і встановити причинно-наслідковий зв'язок є безпідставним, оскільки для встановлення причини настання дострокових пологів, виникнення захворювань та настання інвалідності потрібні спеціальні знання у галузі медицини, якими суд не володіє. Встановлення причини настання передчасних(дострокових) пологів, виникнення захворювань та настання інвалідності може бути предметом відповідного судово-медичного експертного дослідження з приводу статевих станів, та інших судово-медичних експертиз. Незважаючи на те, що суд роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, обов'язок довести ті обставини, на які сторони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, сторона позивача клопотання про призначення відповідної судово-медичної експертизи не заявила. Враховуючи, що суд не може з власної ініціативи збирати докази, справа розглянута на підставі поданих сторонами доказів, що містяться в справі. Оскільки згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може задовольнити вимогу [PERSON] лише на підставі її особистих припущень, що передчасні пологи, захворювання і інвалідність у неї були викликані саме смертю [PERSON], а не викликані іншими чинниками. Посилання представника позивачів на Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Смірнова проти Росії» від 24.07.2003 року, «Ракевич проти Росії» від 28.10.2003 року, «Міхєєв про Росії» від 26.01.2006 року, що на думку позивачів підлягають застосуванню за даним позовом, суд вважає безпідставним та необґрунтованим, з наступних підстав. Так, в п.105 Рішення Європейського суду з прав людини по справі по справі «Смірнова проти Росії» від 24.07.2003 року вказано, що «Суд зауважує, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (див. рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96). Але це не заважає Суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. У цій справі є всі підстави вважати, що заявниці зазнали страждання через психологічний стрес, неспокій і пригніченість, які посилювалися у зв'язку з повторними арештами й запобіжним ув'язненням, а також безпідставно тривалим провадженням. До того ж пригніченість О.С. посилювалася й через те, що внаслідок вилучення паспорта вона не могла повноцінно розв'язувати свої повсякденні проблеми.» Отже, зі змісту вказаних рішень Європейського суду з прав людини суд присуджує грошову компенсацію, якщо у суду є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Суд погоджується з тим, що внаслідок неправомірного заподіяння смерті позивачам заподіяно моральну шкоду. Однак, суд вивчивши позовну заяву та матеріали даної справи, ознайомившись з вищевказаними рішеннями Європейського суду з прав людини, на які посилається представник позивачів, приходить до висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди з підстав, зазначених в позові, вже вирішено Рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011 року, де були повною мірою враховані моральні страждання кожного з позивачів. Фактична своєчасна повна виплата обумовленої суми за Рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011 року є повним та достатнім відшкодуванням моральної шкоди, яку вони зазнали. Сукупна сума виплаченого позивачам відшкодування моральної шкоди, що дорівнює 90 000 євро, а також визначений розмір відшкодування відносно кожного з позивачів, а саме [PERSON] - 50 000 євро та по 20 000 євро [PERSON] і [PERSON] є справедливою сатисфакцією за завдану їм моральну шкоду. Таким чином, у суду відсутні розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування, що не була відшкодована за рахунок державного бюджету України. Суд також вважає необґрунтованим посилання представника позивачів [PERSON] на рішення Європейського суду з прав людини по справі «Газета «Україна-Центр» проти України» від 15.07.2010 року та рішення Ленінського районного суд м. Кіровограда від 16.06.2011 року за позовом [PERSON] до газети «Україна Центр» (справа №2-1175/11) як на практику застосування окремими судами України закону у подібних правовідносинах. Суд вважає, що зазначені рішення випливають з інших правовідносин, ніж ті, що є предметом спору по даній справі, оскільки в зазначеному рішенні районного суду йдеться про поворот виконання за скасованим рішенням суду, за яким газетою «Україна Центр» було сплачено [PERSON] 50000грн., на відміну від предмету спору по даній справі, яким є відшкодування моральної шкоди. Крім того, за чинним законодавством України судова практика районних судів України не є джерелом права, а тому не можуть бути враховані при прийнятті рішення по даній справі. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та безпідставними, та є такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат між сторонами по цивільній справі регулюється ст.88 ЦПК України. Частиною 1 статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.88 ЦПК України). Відповідно до ч.4. ст.88 ЦПК України у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Таким чином, судові витрати, понесені позивачами та їх представником у відповідності до ст.88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позову підлягають залишенню за позивачами, як фактично понесені. Документальне підтвердження понесення судових витрат іншими учасниками процесу в матеріалах справи відсутні. Вимога позивачів про відшкодування в порядку ст. 88 ЦПК України понесених судових витрат по кримінальній справі №1-134/11 на правову допомогу в сумі 3575 грн. та витрат, пов'язаних з явкою позивачів та їх представника до суду у кримінальному провадженні в сумі 1886,4 грн., суд вважає безпідставною та не обґрунтованою, яка не ґрунтується на нормах процесуального права, оскільки норми глави 8 «Судові витрати» ЦПК України регулюють питання розподілу судових витрат по конкретній цивільній справі, що розглядається судом в межах цивільного судочинства та по якій учасники процесу понесли судові витрати. В даному випадку питання розподілу судових витрат, які понесли потерпілі, які були цивільними позивачами, в межах кримінального судочинства по кримінальній справі №1-134/11 регулюються положеннями КПК України в редакції 1960 року. Оскільки положення норм глави 8 «Судові витрати» ЦПК України, зокрема ст.ст.79, 88 ЦПК України, не передбачають розподіл судових витрат сторін по кримінальній справі в межах цивільного судочинства, дана вимога задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного, ч.1 ст.2, ст.3, ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 26, 27, 56 Конституції України, ч.1 ст.2, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011 року, ст. 1174 ЦК України,

Outcome: dismissed