Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] (далі відповідач) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №51 у будинку №27 на м-ні Шахтарський в м.Покровську Донецької області, та примусово зняти його з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач є співвласниками вказаної квартири. Відповідно до довідки про склад сімї в квартирі зареєстровані двоє людей, а саме позивач та відповідач, проте фактично відповідач з жовтня 2001 року та по даний час в зазначеній квартирі не проживає та не з'являється. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач відповідачу не чинить. В судовому засіданні позивач зазначив, що вимушений звернутись з таким позовом до суду, оскільки йому не оформлюють субсидію, підтвердив, що відповідач є співвласником вказаної квартири, проте не проживає в ній, просив зняти його з реєстрації. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, визначеному ст.128 ЦПК України, а саме, шляхом направлення за адресою місця його реєстрації судової повістки разом із копіями відповідних документів рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відповідне поштове повідомлення повернуто на адресу суду із відміткою від 06.10.2018 «за закінченням терміну зберігання». В силу приписів п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки відповідачу слід вважати 06.10.2018. Відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Третя особа Центр надання адміністративних послуг Покровської міської ради Донецької області правом участі не скористалась, надала заяву про розгляд справи без участі представника та її вирішення на розсуд суду. В силу приписів ст.223 та ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за відсутністю відповідача та представника третьої особи і постановити заочне рішення, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Свідоцтвом про право власності на житло №11600 від 12.07.2007 підтверджується, що квартира, правом користування якої позивач просить позбавити відповідача, за адресою: Донецька область м.Покровськ (м.Красноармійськ) м-н Шахтарський, 27/51, належить на праві спільної сумісної власності позивачу, [PERSON] та [PERSON] (а.с.7), реєстрація права власності в Красноармійському бюро технічної інвентаризації відбулась 11.09.2007 (а.с.8). Довідкою Покровської міської ради від 16.07.2018 підтверджується, що в спірній квартирі зареєстровані позивач та його син відповідач [PERSON] (а.с.9). За актом від 16.07.2018, підписаним старшим будинку, свідками сусідами спірної квартири та інспектором Покровського ККСН, відповідач не проживає в квартирі 20 років (а.с.10). Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. За приписами ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причини понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або закону. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи з положень ст.317 ЦК України власність, в тому числі, на об'єкти нерухомості, включає в себе три основних елемента (правомочності): володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох чи більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Наведеним законодавчим приписам кореспондують положення ст.150 та ст.155 ЖК УРСР, за якими громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст.155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Аналіз наведених законодавчих норм дозволяє дійти висновку, що відповідач, який є співвласником спірної квартири, не може бути позбавлений права користування таким житловим приміщенням, в тому числі, за позовом іншого співвласника квартири та не зважаючи на факт непроживання в ній протягом певного періоду. Адже право приватної власності, складовим елементом якого є в тому числі право користування, є непорушним, а відтак ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В своїй постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Також суд\~відмічає,\~що в\~силу ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання особи\~здійснюється на\~підставі,\~зокрема: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою Враховуючи, що зняття з реєстрації місця проживання особи відбувається на підставі відповідного рішення суду, яке набрало законної сили, його механізм чітко врегульований нормами діючого законодавства, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки в даному випадку позивачем не наданого доказів на підтвердження порушення його прав. З приводу доводів позивача щодо ненадання йому житлової субсидії та відсутності у нього матеріальної можливості сплачувати комунальні послуги самостійно, суд зазначає, що в разі невиконання відповідачем своїх обовязків, які він має у звязку із здійсненням ним права користування квартирою, позивач не позбавлений можливості звернутись до відповідача з вимогами про стягнення з нього частки витрат, понесених ним у звязку з оплатою комунальних послуг, тощо. Беручи до уваги викладене, заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають. Довідкою до акта огляду МСЕК від 07.04.2014 підтверджується, що відповідач є інвалідом другої групи, безстроково, що, відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», є підставою для звільнення його від сплати судового збору.

Outcome: dismissed