Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] 21 січня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності на майно в цілому, стягнення грошової компенсації, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилалися на те, що в грудні 2005 року приватизували квартиру [ADDRESS] , співвласниками цього житла є батько сторін [PERSON] і сторони, фактично батько в квартирі не мешкає давно, а позивачка мешкала в орендованому житлі. Відповідач поводить себе негативно і нечемно по відношенню до позивача, за комунальні послуги не сплачує, зловживає спиртними напоями і перешкоджає фактично їй мешкати в цій квартирі. Зараз вона вийшла заміж і має іншу сім`ю. Отже спільне володіння та користування квартирою є неможливим, оскільки передбачає проживання в квартирі двох сімей, загальна площа якої складає 46.4 кв. м., між ними тривалий час відбуваються конфлікти, були звернення до поліції і до суду, але і це не вирішило конфлікт. До того ж квартира потребує капітального ремонту, в якому відповідач приймати участь відмовилась у зв`язку із браком коштів. Позивач не має можливості відчужити свою частку квартири у зв`язку з відсутністю домовленості про ціну зі стороною відповідача. Припинення права власності відповідача на його частку в квартирі та виплата йому грошової компенсації сприятиме вирішенню конфлікту. Ринкова вартість 1/3 частки спірного житла становить 143 202 грн. 67 коп.. Тому позивач просить суд стягнути з неї на користь відповідача вказану суму грошової компенсації, припинити його право власності на його частку у розмірі 1/3 частки квартири [ADDRESS] , взамін компенсації цієї частки вказаними грошовими коштами, та визнати право власності на цю частку за позивачкою. Зверталися до відповідача з цим питанням та надання і оформлення документів на це житло, але вказане виявилося для відповідача не можливим через начеб то не високу суму грошової компенсації. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і вимушена був звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, в зверненні до суду позов не визнав, між сторонами дійсно тривалий час відбуваються конфлікти, були звернення до поліції. Припинення права власності на його частку в квартирі та виплата йому грошової компенсації не сприятиме вирішенню конфлікту і він на це згоден, просив відмовити в позові і слухати справу без його участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача згідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що з 16 лютого 2004 року позивач [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , але фактично мешкала зі своїм цивільним чоловіком у його помешканні (квартирі) на [ADDRESS] . У квітні 2004 року у цій квартирі, на [ADDRESS] , розпочався ремонт і вона з чоловіком вирішила на час ремонту пожити у квартирі за своїм місцем реєстрації на [ADDRESS] травня 2004 року брат позивачки [PERSON] (відповідач) прийшов на підпитку і вчинив сварку з сестрою [PERSON] і свою правоту доводив за допомогою кулаків. Це скінчилось зверненням у Жовтневе відділення міліції м. Дніпропетровська у Дніпропетровській області, де він раніше працював слідчим, з судово - медичним висновком ОКЛ ім. Мечнікова про характер фізичних ушкоджень [PERSON] . Але у відкритті кримінального провадження їй було відмовлено мотивуючи тим, що це сімейні справи і треба звертатися з цивільним позовом у суд. У той же день [PERSON] зібрала речі і переїхала з чоловіком до орендованої квартири. 16 грудня 2005 року квартиру на [ADDRESS] було приватизовано та вона почала належати на праві спільної сумісної власності [PERSON] (батькові позивача та відповідача), [PERSON] та [PERSON] (сторони). Фактично у цій квартирі проживав лише [PERSON] , [PERSON] постійно мешкав у своєї матері похилого віку у пгт. Петропавлівка, [PERSON] мешкала у орендованому житлі. У вересні 2009 року [PERSON] зробила спробу жити у квартирі на [ADDRESS] . Переїхала зі своїми речами у неї і зробила за свій рахунок косметичний ремонт. В один із днів грудня 2009 року відповідач [PERSON] , будучи п`яним викинув її кота у вікно, кіт помер. Знову вона зібрала всі речі і переїхала в орендоване приміщення. За комунальні послуги квартири [ADDRESS] завжди сплачував батько сторін - [PERSON] , але у зв`язку з тим, що він там не мешкав, він перестав платити. [PERSON] також не сплачувала, оскільки мешкала за іншою адресою, а [PERSON] ніколи не сплачував вартість комунальних послуг взагалі. У лютому 2013 року [PERSON] вийшла заміж і змінила прізвище на [PERSON] . Станом на 2013 рік борг за комунальні послуги у квартирі на [ADDRESS] зріс до небезпечних розмірів, і з`явилася вірогідність того, що комунальні служби можуть у судовому порядку продати квартиру для того, щоб погасити борги. [PERSON] сплатила всі борги по вказаній квартирі на [ADDRESS] і батько [PERSON] вирішив свою частку квартири (у розмірі 1/3 частки квартири) подарувати їй, що і було зроблено. Приблизно з 2015 року [PERSON] продовжував жити у квартирі за адресою: [ADDRESS] зі своєю цивільною дружиною і не сплачувати за комунальні послуги. Щоб сплачувати вартість комунальних послуг у квартирі на [ADDRESS] , [PERSON] сдала в оренду малу кімнату у квартирі на Героїв студентці першого курсу Аграрного університете [PERSON] , 2000 року народження 10 листопада 2019 року у відсутності цивільної жінки (вона перебувала на стаціонарі у лікарні) [PERSON] повернувся до дому добряче на підпитку і вчинив сварку з квартиранткою [PERSON] з використанням образ. Відповідач є мисливцем и має у квартирі мисливську рушницю. Коли він під дією алкоголю, йому, як стверджує позивач, потрібно обов`язкого знайти когось слабшого фізично і почати самостверджуватись принижуючи інших. Молода дівчина перелякалась і серед ночі втекла ночувати до своїх знайомих, а з ранку зібрала речі і переїхала у іншу квартиру. На даний час позивач [PERSON] фактично не має жодної можливості мешкати в квартирі, 2/3 частки якої належать їй особисто. [INFO] в неї народилася донька - [PERSON] ; ні позивачка, ні її чоловік іншого житла не мають. Можливості проживати разом з відповідачем, який схильний до зловживання алкогольними напоями та насильства, до того ж має зброю в квартирі, в них немає. Будь які спроби вирішити питання позасудовим шляхом не мали успіху, оскільки відповідач бажає, щоб позивачка придбала йому аналогічну квартиру в цьому районі незважаючи на той факт, що він є власником лише 1/3 квартири. Проте вартості 1/3 частини квартири за цією адресою повною мірою вистачає для того, щоб відповідач мав можливість сам придбати житло в іншому районі. Факт цього доводить виписка з оголошеннями з мережі ОЛХ . За таких обставин, як стверджує позивачка, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Вона має сім`ю, роками була змушена мешкати в орендованих приміщеннях, будучи власником 2/3 квартири та сплачуючи при цьому усі комунальні послуги. На даний час у неї є малолітня дитина, позивач знаходиться в декретній відпустці, а її чоловік не в змозі самотужки сплачувати за оренду їх квартири, а також оплачувати проживання відповідача та його цивільної дружини у спірному помешканні. Зверталися до відповідача з цим питанням та надання і оформлення документів на це житло, але вказане виявилося для відповідача не можливим. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і вимушена був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням мотивів. Судом встановлено, що з 16 лютого 2004 року позивач [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , але фактично мешкала зі своїм цивільним чоловіком у його помешканні (квартирі) на [ADDRESS] . У квітні 2004 року у цій квартирі, на [ADDRESS] , розпочався ремонт і вона з чоловіком вирішила на час ремонту пожити у квартирі за своїм місцем реєстрації на [ADDRESS] травня 2004 року брат позивачки [PERSON] (відповідач) прийшов на підпитку і вчинив сварку з сестрою [PERSON] .. Це скінчилось зверненням у Жовтневе відділення міліції м. Дніпропетровська у Дніпропетровській області, де він раніше працював слідчим, з судово - медичним висновком ОКЛ ім. Мечнікова про характер фізичних ушкоджень [PERSON] . Але у відкритті кримінального провадження їй було відмовлено мотивуючи тим, що це сімейні справи і треба звертатися з цивільним позовом у суд. У той же день [PERSON] зібрала речі і переїхала з чоловіком до орендованої квартири. 16 грудня 2005 року квартиру на [ADDRESS] було приватизовано та вона почала належати на праві спільної сумісної власності [PERSON] (батькові позивача та відповідача), [PERSON] та [PERSON] (сторони). Фактично у цій квартирі проживав лише [PERSON] , [PERSON] постійно мешкав у своєї матері похилого віку у пгт. Петропавлівка, [PERSON] мешкала у орендованому житлі. У вересні 2009 року [PERSON] зробила спробу жити у квартирі на [ADDRESS] . Переїхала зі своїми речами у неї і зробила за свій рахунок косметичний ремонт. В один із днів грудня 2009 року відповідач [PERSON] , будучи п`яним викинув її кота у вікно, кіт помер. Знову вона зібрала всі речі і переїхала в орендоване приміщення. За комунальні послуги квартири [ADDRESS] завжди сплачував батько сторін - [PERSON] , але у зв`язку з тим, що він там не мешкав, він перестав платити. [PERSON] також не сплачувала, оскільки мешкала за іншою адресою, а [PERSON] ніколи не сплачував вартість комунальних послуг взагалі. У лютому 2013 року [PERSON] вийшла заміж і змінила прізвище на [PERSON] . Станом на 2013 рік борг за комунальні послуги у квартирі на [ADDRESS] зріс до небезпечних розмірів, і з`явилася вірогідність того, що комунальні служби можуть у судовому порядку продати квартиру для того, щоб погасити борги. [PERSON] спатила всі борги по вказаній квартирі на [ADDRESS] і батько [PERSON] вирішив свою частку квартири ( у розмірі 1/3 частки квартири) подарувати їй, що і було зроблено. З 2015 року [PERSON] продовжував жити у квартирі за адресою: [ADDRESS] зі своєю цивільною дружиною і не сплачувати за комунальні послуги. Щоб сплачувати вартість комунальних послуг у квартирі на [ADDRESS] , [PERSON] здала в оренду малу кімнату у квартирі на Героїв студентці першого курсу Аграрного університете [PERSON] , 2000 року народження 10 листопада 2019 року у відсутності цивільної жінки (вона перебувала на стаціонарі у лікарні) [PERSON] повернувся до дому добряче на підпитку і вчинив сварку з квартиранткою [PERSON] з використанням образ. Відповідач є мисливцем и має у квартирі мисливську рушницю. Коли він під дією алкоголю, йому, як стверджує позивач, потрібно обов`язкого знайти когось слабшого фізично і почати самостверджуватись принижуючи інших. Молода дівчина перелякалась і серед ночі втекла ночувати до своїх знайомих, а з ранку зібрала речі і переїхала у іншу квартиру. На даний час позивач [PERSON] фактично не має можливості мешкати в квартирі, 2/3 частки якої належать їй особисто. [INFO] в неї народилася донька - [PERSON] ; ні позивачка, ні її чоловік іншого житла не мають. Можливості проживати разом з відповідачем, який схильний до зловживання алкогольними напоями та насильства, до того ж має зброю в квартирі, в них немає. Будь які спроби вирішити питання позасудовим шляхом не мали успіху, оскільки відповідач бажає, щоб позивачка придбала йому аналогічну квартиру в цьому районі незважаючи на той факт, що він є власником лише 1/3 квартири. За таких обставин, як стверджує позивачка, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Вона має сім`ю, роками була змушена мешкати в орендованих приміщеннях, будучи власником 2/3 квартири та сплачуючи при цьому усі комунальні послуги. На даний час у неї є малолітня дитина, позивач знаходиться в декретній відпустці, а її чоловік не в змозі самотужки сплачувати за оренду їх квартири, а також оплачувати проживання відповідача та його цивільної дружини у спірному помешканні. Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У пазі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні стаття 365 ЦК України. Частиною першою статті 365 Цивільного кодексу України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті). Із наведених норм права вбачається, що законодавцем передбачено обставини, з огляду на існування яких суд може припинити право особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь - якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина, на думку позивача, і є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № б-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15, постанові Верховного Суду по справі № 676/4876/17від 31 жовтня 2019 року. Крім того, за змістом статті 365 ЦК України неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у тому випадку, якщо річ є неподільною. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У власності відповідача перебуває 1/3 квартири за адресою [ADDRESS] . Означена частка в спільній сумісній власності є, на думку позивач, саме незначною. Предметом спору є квартира за адресою [ADDRESS] , яка є неподільною та може бути розділена в натурі між співвласниками. Спільне володіння і користування майном є неможливим - оскільки у власності відповідача є лише 1/3 квартири, а сама квартира є двокімнатною загальною площею 46.4 кв. м. До того ж поведінка відповідача, його схильність до зловживання алкогольними напоями, постійні конфлікти з позивачем та іншими, наявність у нього зброї, не дають позивачці, як вона стверджує, можливості для сумісного проживання в одній квартирі позивачки з чоловіком та дитиною разом з відповідачем та його цивільною дружиною. Таке припинення, на думку позивача, не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, позивач вважає, що припинення права власності на 1/3 спірної квартири та виплата компенсації у розмірі 143202.67 грн. дасть можливість позивачеві придбати собі власне житло та проживати повністю окремо він позивача. Відповідно до ч.1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. А згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Як вбачається з матеріалів справи виділити в натурі 1/3 частку вказаної спірної квартири неможливо, оскільки не можливо виділити згідно вимог ДБН, а також будівлі та споруди розділу не підлягають. Ринкова вартість 1/3 частин вказаної квартири складає 720 468 грн. і саме цю суму суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача і його дочки в рахунок компенсації, оскільки саме цей варіант враховує рішення суду про визначення порядку користування житлом, саме після визначення такого порядку судом сторони і приватизували займане житло. Крім того ринкова вартість всієї квартири складає 143 202 грн. 67 коп., але вказана сума ринкової вартості цього житла, запропонована позивачем, не враховує вищезазначеного і порушує баланс прав сторін. Це ж стосується і суми, запропонованої, відповідачем. Крім того, встановлено, що між сторонами існують конфлікті відносини та є неприязнь, що в свою чергу призводить до неможливості користуватися спільним майно. Відповідач не має у своїй власності інше нерухоме майно і така сума грошової компенсації завдасть істотної шкоди його інтересам, позивач також іншого житла чи власності не має. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності на майно в цілому відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed