Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] 24 травня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та прилеглою територією шляхом зобовязання знесення обєктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а її представник в вході судового засідання посилалися на те, що [PERSON] на праві власності належить 49/100 часток домоволодіння № 6 по провул. Льотчиків м. Дніпро, інша частина цього будинковолодіння належить відповідачу [PERSON] і її брату [PERSON]. У загальному володінні сторін знаходяться огорожі і земельна ділянка. Земельна ділянка приватизована сторонами і знаходиться у їх власності, вони фактично усно домовилися про користування цією ділянкою, встановили паркан і тривалий час витримують цю домовленість, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки офіційно не був проведений. Але з метою поліпшення своїх житлових умов відповідач побудував до свого будинку навіс прямо на межі між їх частинами земельної ділянки, цей навіс виступає на територію позивача і таким чином перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися своєю частиною ділянки, оскільки затіняє земельну ділянку позивач, стічні води течуть з покрівлі навісу на ділянку позивача і взимку проходить замерзання і утворюється лід, через що неможливо належним чином користуватися позивачу своєю ділянкою, слизько і небезпечно, цим відповідач унеможливив для позивача належне користування земельною ділянкою. Вказане, на їх думку, порушує права позивача, відповідач фактично самовільно збудував навіс і цим зайняв частину спільної земельної ділянки, але вони не згодні з цим, оскільки відповідач фактично створив перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, запропонували добровільно тому знести вказану незаконну споруду, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, тому позивач просила усунення відповідачем перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобвязання відповідача знесення обєкту самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі, а її представник в судовому засіданні пояснив, що земельна ділянка у них спільна і не поділена, по порядку користування земельними ділянками спору немає. За увесь час їх проживання за вказаною адресою позивач користувалась і користується, позивач жодного разу не зверталась до відповідача з пропозицією облаштувати належним чином розподілу земельної ділянкою; прав сторін і третіх осіб відповідач не порушував, вказана сторонами земельна ділянка нею приватизована згідно вимог чинного законодавства, порушень закону, прав та інтересів сторін з їх сторони допущено не було, шкоду нікому не завдавали, просили рішення винести по закону та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник Управління державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області в судовому засіданні вказував на те, що прав сторін вони не порушували, вказана сторонами земельна ділянка приватизована згідно вимог чинного законодавства, порушень закону, але відповідач при будівництві навісу допустила порушення прав позивача, що вказані в позові, позовні вимоги обгрунтовані і просила їх задовольнити. Представник Соборної районної в місті Дніпрі ради і [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, проти позовних вимог заперечувала, не погодилася з викладеними в позові обставинами, просила справу розглянути за наявними матеріалами по закону і не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача і відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, представника третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та зобовязання вчинити певні дії не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] мешкає, зареєстрована і має на праві власності 49/100 часток домоволодіння № 6 по провул. Льотчиків м. Дніпро. Інша частина цього будинковолодіння по 51/200 частці - належить відповідачу [PERSON] і її брату [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 липня 2007 року після смерті їх батька [PERSON], що помер 21 листопада 2006 року. У загальному володінні сторін знаходяться огорожі і земельна ділянка. Земельна ділянка приватизована сторонами і знаходиться у їх власності, вони фактично усно домовилися про користування цією ділянкою, встановили паркан і тривалий час витримують цю домовленість, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки офіційно не був проведений. З метою поліпшення своїх житлових умов відповідач побудувала до своєї частини будинку навіс, на думку позивача, на межі між їх частинами земельної ділянки, цей навіс, як вказує позивач, виступає на територію позивача і таким чином перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися своєю частиною ділянки, оскільки затіняє земельну ділянку позивач, стічні води течуть з покрівлі навісу на ділянку позивача і взимку проходить замерзання і утворюється лід, через що неможливо належним чином користуватися позивачу своєю ділянкою, слизько і небезпечно, цим відповідач унеможливив для позивача належне користування земельною ділянкою. Вказане, на думку позивача, порушує її права, відповідач фактично самовільно збудував навіс і цим зайняв частину спільної земельної ділянки, але [PERSON] не згодна з цим, оскільки відповідач фактично створив їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою, запропонували добровільно тому знести вказану незаконну споруду, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, вирішити спірне питання сторони в добровільному порядку не можуть, тому вони вимушені звертатися до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…» Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 90 ЗК України 1. Власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. 2. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно із ст. 152 ЗК України 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. В силу ст. 376 ЦК України 1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Судом зясовано, що дійсно на підставі свідоцтв про право на спадщину від 24 липня 2007 року 51/200 частина домоволодіння є власністю відповідача, 51/200 - власністю її брата [PERSON], інші 49/100 перебувають у власності позивача [PERSON] Між співвласниками розподілені частини будинку та досягнуто усну домовленість щодо користування ним. Земельна ділянка площею 0.0674 га, на якій розташоване спільне сторін домоволодіння, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЖ №131815: зазначена ділянка надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд і належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] За попередньою усною домовленістю, сусідами раніше було встановлено огорожу всередині земельної ділянки. При цьому, будь-яких письмових договорів між співвласниками домоволодіння щодо порядку користування спільним майном ніколи не укладалось, так само відсутні і судові рішення з цього приводу. Законодавче регулювання користуванням земельною ділянкою, яка перебуває у спільній сумісній власності громадян міститься у Земельному Кодексі України та Цивільному кодексі України. Згідно статті 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. В силу ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Виходячи з наведених положень законодавства, спільна сумісна власність полягає в тому, що її учасники не мають наперед визначених часток. По суті, всі співвласники спільної сумісної власності мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, в тому числі і на облаштування навісів на тій її частині, яка обумовлена домовленістю між власниками для користування конкретною родиною. В разі, якщо між спільними власниками виникають конфлікти з приводу спільного користування земельною ділянкою, кожен з власників може поставити питання про укладання письмового договору про порядок спільного користування такою ділянкою або про виділення своєї частки землі в натурі, однак, такого питання позивач не ставив. З огляду на викладене вище не зрозуміло, чому позивач вважає (і декілька разів прямо вказує у позовній заяві), що земельна ділянка належить сторонам на праві спільної часткової власності, хоча на справді правовий режим цього майна - спільна сумісна власність, і це беззаперечно підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку. Вказаними доводами заперечуються твердження позивача щодо порушення з боку відповідача [PERSON] інженерно-технічних норм при облаштуванні навісу на межі з її земельною ділянкою, адже в юридичному сенсі належна сторонам земельна ділянка всередині не має ніяких меж, окрім умовних, і територія, на якій мною облаштовано навіс є частиною їх спільної земельної ділянки, якою у повному обсязі може користуватись і відповідач і позивач. Що стосується питання самовільного, на думку позивача, зведення позивачем навісу на спільній земельній ділянці (у позовних вимогах дослівно: «Самочинно збудована прибудова у вигляді навісу») слід зазначити наступне. Належність певних об'єктів для обслуговування житлових будинків до капітальних будівель та споруд визначається нормативним документом - Державним класифікатором будівель та споруд (ДК 018 - 2000), згідно якого, споруди - це будівельні системи, пов'язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт. Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несучо-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. Тимчасова некапітальна конструкція у вигляді навісу не є будівлею, а є допоміжною господарською спорудою Разом з цим, згідно з вимогами ДБН 360-92: п. 3.24* У містах і селищах міського типу на присадибних ділянках при дотриманні санітарних протипожежних і будівельних норм можуть бути розміщені господарські будівлі та гаражі, вбудовані у житловий будинок, прибудовані до нього, або у вигляді окремої будівлі. Згідно з п. 3.25* ДБН, протипожежні розриви між будинками або окремо розташованими господарськими будівлями відповідно до ступеня їх вогнестійкості, а також віддаленість ємкостей горючої рідини на присадибній ділянці (при опаленні будинків рідким паливом) слід приймати відповідно до протипожежних вимог (додаток 3.1 - залежно від ступеню вогнестійкості матеріалів, з яких виконано будинки від 6 до 12 м. (стосується лише відстані між будинками (будівлями)). Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1.0 м. (це стосується лише сусідніх ділянок, на які окремо оформлене право власності іншими особами, однак, не умовних меж, встановлених спільними власниками однієї земельної ділянки). При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок (тобто ділянок з окремим правом власності). Згідно з вимогами п. 3.25а* ДБН, відстань між житловими будинками та господарськими будівлями і спорудами слід приймати відповідно до санітарних норм за таблицею 3.2а (стосується лише сараїв для птиці та худоби, дворових туалетів, сміттєзбірників, компостних ям, фільтруючих колодязів), але не менше вказаних вище протипожежних норм. Очевидно, що усі вказані вище будівельні та санітарні норми для зведення будівель, було відповідачем враховано та дотримано при облаштуванні навісу (який не є будівлею), хоча це і не є обов'язковим, включаючи і «відливи» для стікання води, які можна побачити навіть у доданих позивачем до позовної заяви фото-відео матеріалах. Таким чином, зведення навісу на території, яка за усною домовленістю між співвласниками відведена для користування відповідачу, підлягає лише технічній інвентаризації та не потребує жодних проектів чи погоджень, оскільки відповідно до вимог п. 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна (затверджена наказом Держбуду України № 127 від 24 травня 2001 року (з подальшими змінами), до об'єктів, що підлягають технічній інвентаризації, належать, зокрема, господарські будівлі (сараї (хліви), гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, сміттєзбірники тощо). Зазначені вище вимоги законодавства з питань технічної інвентаризації було своєчасно виконано, а саме: 02 листопада 2016 року на підставі відповідного договору про надання послуг з технічної інвентаризації, укладеного відповідачем з ФОП [PERSON] проведена технічна інвентаризація домоволодіння № 6 по провул. Льотчиків у м. Дніпрі, складено відповідний оновлений технічний паспорт на домоволодіння з відображенням у ньому облаштованого мною навісу, а також окремо складено відповідний акт, згідно якого засвідчено, що на підставі п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна (затверджена наказом Держбуду України № 127 від 24 травня 2001 року (з подальшими змінами) «зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд, навісів, альтанок, вольєрів, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям полегшеної конструкції, погребів, входів в погреби, підпірних стін, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків» не належать до самочинного будівництва, у зв'язку з чим на теперішній час будівлі та споруди домоволодіння № 6 по пров. Льотчиків не є самочинно побудованими. Зазначеним спростовуються доводи позивача щодо самочинності облаштування відповідачем навісу, а також щодо того, що вказаний навіс є прибудовою, адже у технічному сенсі навіс є тимчасовою некапітальною спорудою, а не будівлею. Аналогічно, не є обґрунтованими і скарги позивача до третіх осіб з приводу, начебто, незаконного будівництва, про що йому й були надані ними відповідні письмові відповіді з роз'ясненнями галузевого законодавства. Таким чином, посилання позивача на ст. 376 ЦК України як на підставу позову є необґрунтованими. Щодо обраного позивачем способу захисту свого порушеного, на його думку, права, необхідно зауважити наступне. В разі наявності спорів між спільними сумісними власниками земельної ділянки, домоволодіння, які не можуть бути вирішені укладанням договору або усної домовленості, такі спори вирішуються шляхом звернення до суду з позовом про встановлення порядку користування спільним домоволодінням та земельною ділянкою, або шляхом ініціювання виділення належної одному зі спільних власників частки в натурі. Позивач же обрав такий спосіб захисту як усунення перешкод в користуванні, хоча фактично це є спір між співвласниками щодо порядку користування спільним майном. При цьому, позивачем не вказано у чому конкретно полягають ці перешкоди, адже у позовній заяві йдеться, здебільшого про «самочинність» збудованого мною навісу. Стосовно доводів позивача про стічні дощові води, то на думку інших співвласників домоволодіння та земельної ділянки ([PERSON] та інш.) вони не є наслідками облаштування навісу (який, як було вже вказано, обладнаний необхідними пристроями відводу дощових вод за межі спільної земельної ділянки), а є наслідками несприятливих природних явищ, таких як зливи, дощі та снігопади, що перебільшують середньорічну норму опадів для нашого регіону. Щодо доводів позивача про, начебто затінення спільної земельної ділянки, то будь які предмети мають фізичну властивість утворення тіні, при чому в різний бік залежно від розташування сонця (дерева, чагарники, намети, навіси, огорожа, будинки, альтанки і т.п.), тому якщо тінь утворює правомірно встановлена власником конструкція (із додерженням будівельних норм щодо висоти споруди) на належній йому земельній ділянці, це не може бути підставою для зобов'язання цього власника знести таку конструкцію. Більш того, позивачем не надано відповідних актів або довідок (висновків) експертів щодо результатів вимірювання рівня природного освітлення нашої спільної земельної ділянки у різні часи доби та відповідність цих результатів в середньому існуючим нормам для відповідної пори року. Стосовно позовних вимог про стягнення судових витрат, то ці вимоги є похідними від предмету позову та їх стягнення можливо лише у разі задоволення судом позовних вимог. З роз'яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Згідно правової позиції Верховного суду України висловленої у Постанові № 6-180цс-14 від 19 листопада 2014 року зазначено, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Таким чином, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що при розгляді позову про усунення перешкод у користуванні власністю та знесення самовільного будівництва, підставами задоволення позовних вимог має бути доведення позивачами того факту, що діями відповідача, порушується їх право користування земельною ділянкою. З огляду на те, що відповідно до ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивачів здійснення відповідачем самочинного будівництва, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивачів. Позивачем, в обґрунтуванням своїх вимог, не доведена обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та не доведений факт порушення його прав, зокрема, та обставина, що відповідач здійснив самочинне будівництво і порушив його права на вільне користування земельною ділянкою. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди, якщо інакше не передбачене у договорі відчуження будівлі і споруди. В п. 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року вказано наступне: виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішені спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обовязковою. \~ \~ \~ \~Дана угода не ущемляє законні права сторін, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам та єдиним можливим варіантом визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням власності сторін та сталого порядку користування своїми земельними ділянками. Судом встановлено, що між власниками вказаних цього і сусідніх домоволодінь тривалий час ще до придбання своїх частин будинків був встановлений певний сталий порядок користування земельними ділянками, власники домовилися саме про існуючий порядок користування земельними ділянками, які вони і приватизували. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та прилеглою територією шляхом зобовязання знесення обєктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed