Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - Служба у справах дітей Немирівської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відносно їхньої малолітньої [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідач фактично з самого народження дитини не бере участі у її вихованні та утриманні, не провідує дитину, не цікавиться здоров`ям дитини, успіхами в навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину. Позивач в судове засідання не з`явилась, натомість через канцелярію суду подала заяву (Вх.№2907/20 - Вх. Від 02.12.2020 року), у якій просить розгляд даної цивільної справи проводити без її участі. Позовні вимоги просить задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, натомість через канцелярію суду подав заяву (Вх.2905/20 - Вх. Від 02.12.2020), у якій просить дану цивільну справу розглядати без його участі, щодо обставин викладених в позовній заяві визнає, не заперечує проти задоволення позову і позбавлення його батьківських прав. Від третьої особи до суду надійшов висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав по відношенню до дитини, пояснення на позов до суду не надходили. II. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 12.11.2020 року по даній позовній заяві було відкрите провадження і призначено справу до підготовчого судового засідання, також даною ухвалою було витребувано у Служби у справах дітей Немирівської райдержадміністрації письмовий висновок щодо доцільності/недоцільність позбавлення [PERSON] , батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] , справу призначено на 02 грудня 2020 року. 02 грудня 2020 року підготовче судове засідання було відкладено у зв`язку із неотриманням висновку служби у справах дітей Немирівської районної державної адміністрації. Сторони і представник третьої особи у судове засідання 10.12.2020 не з`явилися, будучи повідомленими належним чином. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями206,207цьогоКодексу. Відповідно до ч. 4ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.10.2010 року по 05.12.2017. Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 05.12.2017 шлюб між ними було розірвано. В шлюбі у них народилась донька - [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Батьком [PERSON] записано [PERSON] . Дитина з часу свого народження та по даний час проживає з позивачем та повністю перебуває на її утриманні. В даний час позивач з дитиною зареєстрована та проживає за адресою - [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Ковалівської сільської ради Немирівського району Вінницької області про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2338 від 15 жовтня 2020 року. Позивача самостійно утримує дитину, купує їй одяг, взуття, інші необхідні речі, займається її вихованням. За час навчання дитини, відповідач жодного разу не відвідав школу, де навчається дитина, не цікавиться її навчанням та вихованням, що підтверджується довідкою Колалівського НВК «ЗОШ І-ІІІ ступенів-ліцей» від 13.10.2020 №03-02/222. Крім того, відповідач не надає позивачу допомоги в утриманні дитини, тому остання вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, які спочатку були присуджені в сумі 500,00 грн., проте в подальшому рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 12.04.2019 року по справі №140/429/19 розмір стягуваних з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини було збільшено до 1500, 00 гривень, щомісячно, але не менше як 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідач свідомо не регулярно виконує вищевказане рішення суду та не сплачує аліменти на дитину, згідно виданого Чернівецьким ВДВС розрахунку заборгованості по аліментам станом на 01.10.2020 року, його борг по аліментам на утримання дитини становить 27 775, 43 тисячі гривень. Дитина [PERSON] не бажає спілкуватись зі своїм біологічним батьком, який є відповідачем. До відповідача дитина відноситься інертно, тому що майже не знає його, так як спілкування між ними відсутнє. 10 грудня 2020 року до суду надійшов висновок Немирівської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої доньки [PERSON] , в якому вказується про те, що [PERSON] ухиляється від виховання та догляду за дитиною, не цікавиться здоров`ям дитини, жодного разу не відвідав заклад, де навчається його донька, свідомо не сплачує аліменти, не утримує дитину. Беручи до уваги викладені обставини, рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Немирівській районній адміністрації від 08.12.2020 року №1 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] », враховуючи злісне ухилення батька дитини від виконання батьківських обов`язків, Немирівська районна державна адміністрація прийшла до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , жителя с. Сліди Могилів-Подільського району Вінницької області, відносно дитини [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Так, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між біологічним батьком і дитиною були втрачені. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Судом встановлено, що батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку своєї доньки, ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не створює умов для отримання дитиною належної освіти. При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, не забезпечує її необхідним, не виявляє турботу, надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно власної доньки, тому позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 1ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову даного характеру, тобто 420 грн. 40 коп. Решта 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні даного позову в сумі 420 грн. 40 коп., згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved