Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON](далі - відповідачі) про визнання вказаних осіб такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є співвласником вказаної вище квартири у якій раніше проживав разом з відповідачами. [PERSON] була його дружиною, а [PERSON] її сином від іншого шлюбу. 30 березня 2017 року їхній з [PERSON] шлюб було розірвання рішенням суду. Ще до розірвання шлюбу їхні шлюбні стосунки з [PERSON] припинилися і приблизно з листопада 2016 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати окремо, виселившись з належної квартиру. Водночас до цього часу їхнє місце проживання зареєстроване у його квартирі, що створює для нього перешкоди в користування своїм майном, зокрема перешкоджає отриманню субсидій на оплату комунальних послуг. Позивач зазначає, що відповідачі мали право користуватися належною йому квартирою відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою передбачено встановлення сервітуту - право членів сім'ї власника користуватися його житлом. Водночас згідно статті 406 ЦК України вказаний сервітут, тобто право користуватися чужим майно, припинилося у зв'язку з припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. 03 січня 2018 року судом було винесено ухвалу про продовження судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали та просили задовольнити її повністю, позивач пояснив, що відповідачі понад рік не проживають у належній йому квартирі, жодних перешкод у цьому він їм не створює і не заперечує аби останні повернулися до його квартири та жили з ним однією сім'єю. Проти розгляду справи без участі [PERSON] не заперечував. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала повністю та пояснила, що дійсно приблизно рік не проживає в квартирі позивача, в березні 2017 року їхній з позивачем шлюб було розірвано. Квартиру позивача вона разом з сином залишила добровільно, оскільки не бажала в подальшому проживати з позивачем однією сім'єю. На даний час повертатися до позивача вона не бажає. Проти розгляду справи без участі її сина [PERSON] не заперечувала, пояснивши, що останній на даний час навчається. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, при цьому заяви про відкладення судового розгляду та здійснення судового розгляду без його участі не подав. Враховуючи участь у справі співвідповідачки [PERSON], суд прийшов до висновку про розгляд справи без участі відповідача [PERSON] Заслухавши пояснення позивачка та його представника, пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, позивач є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 6). Інші 2/3 частки вказаної квартири належать матері позивача [PERSON] (а.с. 6-7). Також у вказаній квартирі з 26 червня 2007 року зареєстровані відповідач [PERSON] та відповідачка [PERSON], з якою позивач перебував у шлюбі (а.с. 3, 4, 12, 14). Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 березня 2017 року, яке набрало законної сили 18 квітня 2017 року, шлюб позивача та відповідачки [PERSON] було розірвано (а.с. 4). Сторонами визнається та не оспорюється той факт, що ще до розірвання шлюбу відповідачі з власної волі залишили квартиру, співвласником якої є позивач і на день розгляду справи понад рік проживають за іншою адресою, спільним побутом з позивачем вони не пов'язані, хоча й залишаються зареєстрованими в квартирі позивача. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, винесеній у справі № 6-2931цс16. Враховуючи той факт, що відповідачі вселилися до квартири, співвласником якої є позивач, у зв'язку з перебування позивача та відповідачки [PERSON] у шлюбі, при цьому у подальшому вказаний шлюб було розірвано, відповідачі добровільно залишили квартиру позивача і на даний час в ній не проживають, спільним побутом з позивачем вони не пов'язані, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідачів користуватися чужим майном (спірною квартирою) на підставі частини другої статті 406 ЦК України. За таких обставин відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користуватися квартирою [ADDRESS], відповідно позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved