Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

[PERSON] 05 квітня 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про встановлення факту належності заповіту, встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 06 жовтня 2012 року померла її тітка [PERSON], яка за життя склала заповіт, посвідчений 05 червня 1997 року, в якому все своє майно заповіла позивачу. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на домоволодіння № 27 по пров. Берінга в м. Дніпрі. У заповіті прізвище спадкодавця зазначено «Дрючина» замість вірного «Дрючіна». Крім того, строк прийняття спадщини сплинув у квітні 2013 року, і позивач не була зареєстрована зі спадкодавцем на час її смерті, однак фактично проживала із нею. Нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач просила суд встановити факт належності [PERSON] заповіту від 05 червня 1997 року; встановити факт проживання позивача на час відкриття спадщини з [PERSON], померлою 06 жовтня 2012 року; визнати за позивачем право власності на домоволодіння № 27 по пров. Берінга в м. Дніпрі. У заяві від 01 червня 2017 року представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради [PERSON] у заяві від 01 червня 2017 року просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 08 жовтня 2012 року померла [PERSON] (а.с. 8), яка за життя склала заповіт, посвідчений 05 червня 1997 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2-2866, в якому все своє майно заповіла [PERSON] (а.с. 9). Однак у вказаному заповіті було допущено помилку при написанні прізвища спадкодавця, а саме: зазначено «Дрючина» замість вірного «Дрючіна». За життя [PERSON] в 1952 році побудувала домоволодіння розташоване за адресою: м. Дніпро, пров. Берінга, 27 (а.с. 48-54). Відповідно до технічного паспорту, складеного МБТІ м. Дніпропетровська станом на 22.11.1986 року, домоволодіння № 27 по пров. Берінга в м. Дніпрі складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 28,0 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м., Б сарай, В, Г гараж, Д сарай, № 1-3 споруди (а.с. 52-54). Позивач 23 грудня 2016 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 40 оберт). Постановою державного нотаріуса Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 23 грудня 2016 року позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з пропуском нею строку для подачі заяви про прийняття спадщини, помилкою в прізвищі спадкодавця та у звязку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (а.с. 45). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На підставі ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Верховним Судом України у листі «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2013 року» від 01.02.2014 року роз'яснено, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК\~України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Аналогічна правова позиція зазначена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У положеннях п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 N 91 (Порядок N 91), зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 за N 830/19568 (далі - Порядок), документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.92 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. У листі Державної реєстраційної служби України від 12.03.2013 року № 95-06-15-13 розяснено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, також зазначено, що за наявності відповідних доказів судами може визнаватись право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Отже, суд приходить до висновку, що домоволодіння № 27 по пров. Берінга у м. Дніпрі увійшло до складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], померлої 08 жовтня 2012 року. Позивач проживала зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: м. Дніпро, пров. Берінга, 27, що підтверджується довідкою № 101 від 21 лютого 2017 року (а.с. 55). У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 5 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. З огляду на те, що позивач проживала зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та відсутність інших спадкоємців, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на домоволодіння № 27 по пров. Берінга у м. Дніпрі в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 06 жовтня 2012 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved