Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 02 січня 2009 року вона була прийнята на посаду директора Грушківського будинку культури. З травня 2014 року вона перебуває у відпустці по догляду за новонародженою дитиною. 17 квітня 2017 року їй стало відомо про її звільнення на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України та в цей же день вона отримала трудову книжку із записом про її звільнення вчиненим ще 29.06.2016 року. Пояснювала, що вважає таке звільнення незаконним, так як не було заслухано її пояснень, здійснено звільнення в період перебування її у відпустці по догляду за дитиною, без відповідного попередження. Посилаючи на вказані обставини та пережитий емоційний стрес просила суд поновити її на посаді директора Грушківського будинку культури та стягнути на її користь моральної шкоди на суму 5 000 грн. В судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримали. Представник відповідача проти позову заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково у зв'язку з наступним. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що Позивач 02 січня 2009 року була призначена на посаду директора Грушківського будинку культури, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7) та розпорядження сільського голови (а.с. 25). Рішенням сесії Грушківської сільської ради Кам'янського району Черкаської області від 29.06.2016 року № 6-7/VII Позивача звільнено з займаної посади (а.с. 26), що також підтверджується записом у трудовій книжці про звільнення на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України (а.с. 7). Позивач вказувала, що вона копію трудової книжки отримала тільки 17 квітня 2017 року, і вказана обставина не спростована доказами сторони Відповідача, так як представником с/р надана копія відомості не про вручення трудової книжки Позивачу, а розпорядження сільського голови № 153 від 11.07.2016 року, зміст якого взагалі суду не наводився (а.с. 30). У зв'язку з вказаним, суд вважав, що передбачені ст. 233 КЗпП України стоки звернення до суду не були пропущені. Також, Позивач вказувала, що її офіційно не попереджали про звільнення з займаної посади. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Звільнення Позивача було проведено на виконання положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28.01.2016р. №955-VIII, про що йдеться у рішенні сесії Грушківської сільської ради Кам'янського району Черкаської області від 29.06.2016 року № 6-7/VII (а.с. 26). Згідно п.2, 3 Прикінцевих положень Закону № 955-VIII, набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України №12-рп/98 від 09.07.1998р. роз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом. Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно ч.ч.3,4 ст.32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36цього Кодексу. У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. №9 роз'яснено, що відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова. З викладеного вбачається, що укладення контракту з раніше прийнятим працівником є одним із різновидів змін в організації виробництва та праці, що зумовлює зміну істотних умов праці. Відповідно до положень ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Відповідач не надав суду доказів того, що Позивач належним чином був сповіщений про наступне звільнення. Отже, судом встановлено, що Відповідачем при проведенні звільнення Позивача не було виконано як вимоги положень частини 1 статті 49-2 КЗпП України щодо попередження про звільнення, так і вимог ст. 32 КЗпП України щодо завчасного сповіщення про зміну істотних умов праці, що призвело до порушення трудових прав Позивача. Крім цього, суд знаходить, що з матеріалів справи випливає, що Позивач працювала з вокально-хоровим, фольклорним колективом, що підверджеється відповідними доказами (а.с. 15, 17). З урахування цього та визначення поняття, яке міститься у статті 1 Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» від 07.10.1997 року № 554/97-ВР, Позивач як особа, яка провадить творчу діяльність на професійній основі, публічно представляє творів у сфері культури шляхом сценічного виконання чи показу являється «професійним творчим працівником». Згідно демографічних даних на території с. Грушківка Кам'янського району Черкаської області проживає приблизно 1000 громадян. Водночас, як вказувалось вище згідно п.2, 3 Прикінцевих положень Закону № 955-VIII, набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу. Органи управління державних та комунальних закладів культури протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов'язані припинити безстрокові трудові договори з керівниками державних та комунальних закладів культури і провести конкурс на заміщення посад керівників таких закладів у порядку, визначеному цим Законом. Керівники державних та комунальних закладів культури, з якими на момент набрання чинності цим Законом укладено контракт, працюють на посаді до закінчення строку дії контракту. Такі керівники зобов'язані подати до органу управління проект програми розвитку закладу культури на строк дії контракту протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом. Конкурсна процедура може не застосовуватися для призначення керівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителі. Таким чином , приймаючи до уваги вищезазначене , суд вважає , що відповідач допустив невірне , суб'єктивне тлумачення вищезазначених правових норм та звільнив позивача з порушенням діючого КЗпП України, попри те, що прикінцеві положення спеціалізованого закону на неї не поширювались і були не передбачені для населеного пункту з чисельністю населення до 5 тисяч жителів. На думку суду , Відповідач мав змогу і повинен був спочатку припинити трудовий договір з Позивачем , а потім провести конкурс і в залежності від результатів даного заходу прийняти рішення згідно діючого законодавства. Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що звільнення Позивача з роботи на підставі п.9 ст. 36 КЗпП України проведено Відповідачем без дотримання вимог трудового законодавства, що є підставою для задоволення позову в частині поновлення на роботі. Суд враховує, що пред'являючи вимогу про поновлення на посаді, з якої Позивача було звільнено, остання розраховувала на судовий захист та певний шлях захисту її права у певний спосіб, який натомість в позові не вказала. Більше того, у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень,а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. ЄСПЛ у своїх рішеннях підкреслює, що оскільки питання виконання статті 6 Конвенції стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (див., mutatis mutandis, рішення у справі Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97, § 37, ECHR 2001-I; та у справі Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic, заява № 46129/99, § 51, ECHR 2002-IX). Таким чином, суд, з огляду на те, що спір стосується поновлення на роботі, приходить до висновку, що пред'являючи позов Позивач мала «законні сподівання» (ухвали щодо прийнятності у справах ЄСПЛ «Мелгоус проти Чеської Республіки» (Malhous v. the Czech Republic) [ВП, заява № 33071/96, ECHR 2000-XII, «Грацінгер та Грацінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. the Czech Republic) [ВП], заява № 39794/98, п. 69, ECHR 2002-VII,рішення у справі «Копецький проти Словаччини»(Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 35, ECHR 2004-IX, ухвалу щодо прийнятності у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» (Von Maltzan and Others v. Germany) [ВП], заяви №№ 71916/01, 71917/01 та 10260/02, п. 74, ECHR 2005-V, та ухвалу від 24 червня 2008 року щодо прийнятності у справі «Бата проти Чеської Республіки» (Bata v. the Czech Republic), заява № 43775/05) на поновлення на раніше займаній посаді саме шляхом зобов'язання Відповідача заключити з нею трудовий контракт на термін, передбачений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28.01.2016р. №955-VIII, а тому і вимоги мають бути задоволенні саме в такому розумінні. При вирішенні вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку, що хоч в судовому засіданні було підтверджено факт порушення права Позивача, проте заявлені розміри моральної шкоди до відшкодування не були підтвердженні Позивачем будь-якими доказами. У зв'язку з вказаним, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно статті 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача понесені судові витрати пропорційно до частини задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial