Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Четверта Запорізька державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він проживав за адресою: [ADDRESS], яка належала позивачу на праві власності. У квітні 2014 року позивачу стало відомо, що існує договір дарування зазначеної квартири на ім.'я [PERSON], посвідчений Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 15.07.2009 р. за р.№ 4-473. Відповідач шляхом обману змусив позивача підписати договір дарування, який в силу свого похилого віку (1929 р.н.) не розумів значення своїх дії та зміст договору, оскільки вважав, що підписує договір довічного утримання. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 15.07.2009 р. за р.№ 4-473 недійсним. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не подавав. Його неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в матеріалах справи доказів достатньо для вирішення справи по суті. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав заяву, якою просить суд розглянути справу без його присутності. За клопотанням представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.07.2009 р. між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 15.07.2009 р. зареєстровано в реєстрі під .№ 4-473 . Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Положення ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Правові наслідки визнання недійсним правочину ст. 225 ЦК України не встановлює. Це означає, що застосуванню підлягають загальні правила ч. 1 та ч. 2 ст. 216 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно ст. 229-230 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1,2 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними» роз'яснено. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, в даному випадку предметом доказування є факт вчинення правочину позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач шляхом обману змусив [PERSON] підписати договір дарування, оскільки в силу свого похилого віку та безпорадного стану позивач вважав, що укладає договір довічного утримання та не розумів, який насправді документ підписав. Враховуючи похилий вік позивача (85 років), статус ветерана великої вітчизняної війни, стан його здоров'я, потребу в сторонній допомозі та підтримці, суд вважає, що позивач помилився щодо правової природи правочину, оскільки договір дарування не відповідає внутрішній волі позивача та життєвим обставинам, що склалися. Разом з тим, відповідачем, всупереч зазначеним вимогам, не надано жодного доказу на обґрунтування своєї правової позиції щодо цивільного спору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач переконавши позивача, що укладає з ним договір довічного утримання, шляхом обману щодо правової природи правочину, змусив відповідача укласти договір дарування, а тому, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved