Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

[PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] посилаючись на те, що 07.09.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики, предметом якого було передання грошових коштів у власність відповідача, які останній в добровільному порядку не повернув. На забезпечення виконання даного зобов'язання, відповідач у разі неповернення грошей до 12.12.2010 року зобов'язався передати позивачу у власність земельні ділянки в с. Чагор за кадастровими номерами 7321087900:01:004:0505 та 7321087900:01:004. Дружина відповідача не заперечувала проти укладання договору застави. Під час укладання вищевказаного договору застави сторонами було обумовлено всі істотні умови договору, проте відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, мотивуючи це відсутністю на той час документів, що посвідчують особу та оригіналів свідоцтв про право власності на землю. На підставі наведеного, посилаючись ст.ст. 638, 220 ЦК України позивач просить суд визнати дійсним договір застави земельних ділянок в селі Чагор за кадастровими номерами 7321087900:01:004:0505 та 7321087900:01:004, укладений 07.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просила суд позовну заяву задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини своєї неявки. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити виходячи з наступного. Згідно копії розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 4), 07.09.2009 року відповідач [PERSON] взяв гроші в сумі 23300 доларів США у позивача [PERSON], при цьому зобов'язався їх повернути до 12.12.2010 року. У разі неповернення у обумовлений строк грошей, у власність позивача переходять земельні ділянки в с. Чагор за кадастровими номерами 7321087900:01:004:0505 та 7321087900:01:004. [PERSON] надала свою згоду, на угоду яку уклав її чоловік. З копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ ЧВ №001696 вбачається, що [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.04.2002 року належить земельна ділянка розміром 0,2771га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель кадастровий номер 7321087900:01:004:0505 (а.с. 5). Відповідно до ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому, застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Частина третя статті 640 ЦК України вказує на те, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами ч.2 ст.220 Ц України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Разом з тим, згідно з роз'ясненнями ч.2 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки фактично договір застави не був укладеним, і не створив прав і обов'язків для сторін. На підставі наведеного, ст.ст. 210, 572, 577, 640 ЦК України, п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ,

Outcome: dismissed