Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції», в якому з урахуванням наступних неодноразових уточнень просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 16.08.2018 року до 21.04.2019 року в розмірі 52249,05 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.07.2018 року позивач звернувся до Московського районного суду м. Харкова із позовною заявою до Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» про стягнення грошових коштів, які не виплачені при звільненні, та стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з 02.06.2018 року до 15.08.2018 року (справа № 643/9642/18, провадження № 2/643/4713/18). Рішення набрало законної сили 17.12.2018 року. На підставі вказаного рішення суду 14.02.2019 року були відкриті виконавчі провадження АСВП № 58375363 та АСВП № 58375468. Згідно довідки відповідача № 70-01-16/394 від 05.06.2018 року, середньомісячна заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи (61 календарний день періоду з 01.04.2018 року по 31.05.2018 року) склала 12221, 97 грн. Середньоденна заробітна плата позивача складає 305,55 грн. Кількість робочих днів з 16.08.2018 року до 21.04.2019 року складає 171 днів. Таким чином, за час затримки розрахунку заробітної плати підлягає сплаті сума середнього заробітку в розмірі 52249,05 грн. (305,55 грн. ? 171 днів). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.04.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги в остаточній редакції позову та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» - Нестеренко О.О. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] в остаточній редакції, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2018 року до 21.04.2019 року в розмірі 52249,05 грн., визнала в повному обсязі. Підтвердила, що заборгованість із заробітної плати була позивачу виплачена 22.04.2019 року, коли вказана заборгованість була списана з рахунку підприємства органами виконавчої служби. Також представник позивача пояснила, що погоджується з розміром середньоденної заробітної плати, розрахованим позивачем, згідно якого вказана заробітна плата дорівнює 305,55 грн., та періодом нарахування, зазначеним позивачем в остаточній редакції позову. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» в період з 31.12.2013 року по 01.06.2018 року на посаді завідувач відділу, та 01.06.2018 року був звільнений з посади начальника відділу фармакопейного контролю якості лікарських засобів за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується Наказом ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» № 18-к від 30.05.2018 року (а.с. 6). Як вбачається з Довідки , наданої директором ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] № 70-01-16/394 від 05.06.2018 року, за період з 31.12.2013 року по 01.06.2018 року [PERSON] працював в ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» на посаді завідувача відділу. Дохід за період з 01.01.2018 року по 02.06.2018 року склав 54076,54 грн. (а.с. 5). Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В абзаці першому п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. За таких обставин суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи наведене вище, суд задовольняє позовні вимоги. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved