Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання права власності на частку нерухомого майна у порядку спадкування, обґрунтовуючи підставність вимог тим, що [INFO] померла їх із відповідачем мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом, який було вчинено спадкодавцем [INFO] відповідно до якого вона заповіла їм - сторонам цього спору належну їй земельну частку (пай) відповідно сертифіката серії ВН №0108799. Позивач спадщину прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, в силу діючого на час відкриття спадщини законодавства, утім реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позбавлений можливості, оскільки на підставі сертифікату було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ВН №05837 від 26.07.2001, а відповідні зміни до заповіту внесено не було, внаслідок чого позивач не надав нотаріусу документу зазначений у заповіті, що послугувало відмовою у видачі на його ім`я нотаріального акту та зверненням до суду із даним позовом, в якому він просить суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на Ѕ частку нерухомого майна, що увійшло до складу спадкової маси. У червні 2020 року відповідач подав до суду зустрічний позов. 09.07.20209 ухвалою суду зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду із первісним. Підставність вимог за зустрічним позовом відповідач обґрунтував аналогічно первісному позову, мотивуючи тим, що він спадщину після смерті матері [PERSON] , яка відкрилась за заповітом, також прийняв фактично, в силу діючого на час відкриття спадщини законодавства, утім реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позбавлений можливості на Ѕ частки зазначеного у заповіті майна, оскільки на підставі сертифікату було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ВН №05837 від 26.07.2001, а відповідні зміни до заповіту внесено не було, внаслідок чого нотаріус відмовив у видачі на його ім`я нотаріального акту, що послугувало підставою для подачі зустрічного позову. У визначений судом строк позивач та відповідач не надали до суду відзивів відповідно за первісним та зустрічним позовами, утім кожен із них надав заяву, в якій свої вимоги підтримали, просили задовольнити, а щодо вимоги опонентів не заперечували щодо їх задоволення, розгляд справи просили проводити за їх відсутності та їх представників. Ухвалою суду від 06.04.2020 було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, а у справі призначено підготовче судове засідання, витребувано за клопотанням позивача з Липовецької державної нотаріальної контори матеріали спадкової справи до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] ). З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному підготовчому судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, за відсутності сторін спору, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що [INFO] померла [PERSON] , на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Після її смерті відкрилась спадщина. Із матеріалів спадкової справи встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась за заповітом вчиненим [INFO] , відповідно до якого спадкодавець заповіла земельну ділянку (пай) відповідно до сертифікату серія ВН №0108799 виданий 04.03.1997 [PERSON] та [PERSON] , тобто сторонам цього спору. Вказаний заповіт було посвідчено секретарем виконкому Брицької сільської ради Липовецького району 25.02.2000 та зареєстровано в реєстрі за №41. Заповіт за відомостями Спадкового реєстру чинний. Сторони спору спадщину прийняли фактично шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, в силу діючого на час відкриття спадщини законодавства ( ст..548, 549 ЦК УРСР). Наведене свідчить, що спадкоємці спадщину прийняли та кожному із них належать рівні частки, тобто по Ѕ частці у спадщині від майна, що увійшло до заповіту. Постановами державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної установи від 24.12.2019 [PERSON]. та [PERSON] було відмовлено у видачі на їх ім`я нотаріального акту на відповідну частку на земельну ділянку, яка розташована на території Брицької сільської ради Липовецького району. Відмова мотивована тим, що заявниками не було пред`явлено документу, який вказаний у заповіті. У п.23 постанови ПВСУ від 30.05.2008 за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ВН №0108799 на ім`я [PERSON] 26.07.2001 було видано державний акт на право приватної власності на землю серія ВН №05837, площа земельної ділянки 4,79 га, що розташована на території Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер - 0522280400:05:000:2153, відомості про що було внесено до Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.12). Виходячи з аналізу положень норм ст. 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача. Суд встановив, що на день складення заповіту, земельна частка (пай) належала спадкодавцеві на підставі сертифікату серія ВН № 0108799 виданого 04.03.1997. Складаючи заповіт [PERSON] самостійно та вільно виявила волю щодо настання реальних наслідків вчиненого нею правочину, що в разі її смерті сторони успадкують земельну частку (пай) належну їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ВН № 0108799. Після смерті [PERSON] на її ім`я на підставі зазначеного сертифікату було видано державний акт на право приватної власності на землю серія ВН №05837, площа земельної ділянки 4,79 га, що розташована на території Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер0522280400:05:000:2153. Отож воля спадкодавця щодо розпорядження нею належним їй майно у вигляді земельної ділянки не підлягає сумніву. Факт прийняття спадщини сторонами цього спору підтверджено належними та допустимими доказами, отож вона їм належить з часу відкриття спадщини в рівних частинах, тобто по Ѕ кожному. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. З огляду на викладене суд дійшов до переконання, що обставини, які викладені у позовній заяві та зустрічній позовній заяві знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Крім цього, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом вимоги визнали. Враховуючи, що визнання відповідачами позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання позову та виносить рішення про задоволення як первісного так і зустрічного позовів. Вирішуючи питання судових витрат суд керується Главою 8 ЦПК України. Ураховуючи те, що обидва позови задоволено (первісний і зустрічний), відтак суд вважає, що у такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній судові витрати, оскільки розмір понесених витрат є однаковим. На підставі викладеного та

Outcome: approved