Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), діючи через представника [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] та вселити її в дану квартиру. Свої позовні вимоги мотивує тим, що проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] Під час перебування у фактичних шлюбних стосунках [PERSON] уклав з [PERSON] спадковий договір, п.7 якого передбачав, що [PERSON] та вона залишаються безоплатно пожиттєво проживати у [ADDRESS]. Однак, в порушення вказаних умов договору [PERSON] чинила перешкоди у реалізації даного права позивача на безоплатне проживання у спірній квартирі, в зв'язку з чим остання змушена проживати у дочки. На даний час після відчуження квартири [PERSON] новим власником квартири стала [PERSON], яка аналогічно чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням позивачу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила його задовольнити. Окрім того вказала, що 10 січня 2017 року позивач зверталася до відповідача та її представника із заявами про надання ключів та вільного доступу до квартири [ADDRESS], оскільки відповідачем не виконуються умови Спадкового договору від 15 квітня 2014 року та позивач не має доступу до вказаної квартири, однак жодної відповіді на вказані заяви позивач не отримала. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позову та вказав, що жодних перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] відповідач позивачу не чинить, докази створення перешкод в матеріалах справи відсутні, однак оскільки в спадковому договорі від 15 квітня 2014 року вказано, що лише [PERSON] має право проживати у квартирі, а як відомо вона являється інвалідом І групи та потребує стороннього догляду, відповідач заперечує проти проживання в житлі інших осіб. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно з частиною другою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача (ст. 1302 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Як встановлено, 15 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено спадковий договір, відповідно до якого [PERSON], передає після своєї смерті у власність для [PERSON], а [PERSON] приймає належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Пунктом 7 вказаного договору передбачено, що [PERSON] та його цивільна дружина [PERSON] безоплатно пожиттєво проживають у квартирі, яка передається по Спадковому договору. Рішенням Рівненського міського суду від 29 липня 2015 року в справі №569/9327/15-ц встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з 2003 року по жовтень 2014 року. Як слідує із заяви [PERSON] поданої до правоохоронних органів 12 травня 2015 року, в жовтні 2014 року вона разом із своїм цивільним чоловіком поступила на лікування до Комунального закладу «Острозька обласна психіатрична лікарня» Рівненської обласної ради з приводу алкогольної залежності, де проходила курс лікування до 09 січня 2015 року. Після виписки з даного лікувального закладу вона не мала можливості повернутися до квартири [ADDRESS], через те, що [PERSON] здійснювала їй перешкоди у поверненні до вказаної квартири. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна слідує, та не заперечується представником відповідача, що власником квартири [ADDRESS] на час розгляду справи є [PERSON], яка придбала квартиру по договору купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року. 10 січня 2017 року позивач зверталася із заявами до відповідача та її представника [PERSON] про надання ключів та вільного доступу до квартири [ADDRESS], оскільки відповідачем не виконуються умови Спадкового договору від 15 квітня 2014 року та позивач не має доступу до вказаної квартири, однак жодної відповіді на вказані заяви позивач не отримала, доступ та ключі надані не були. Частиною 1 статті 659 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. По справі встановлено і це сторонами не заперечується, що до моменту укладення договору купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року, за яким [PERSON] придбала квартиру[ADDRESS], позивач мала право користування вказаною квартирою відповідно до спадкового договору від 15 квітня 2014 року, тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу право власності попереднього власника вищевказаної квартири - [PERSON] було обтяжено тим, що остання мала обов'язок забезпечувати іншій особі - [PERSON], можливість проживання у спірній квартирі, яка хоча і не є власником цієї квартири, але має право на проживання у цій квартирі, відповідно до договору. Аналізуючи положення правових норм, зміст яких наведено вище, а також встановлені обставини по справі в сукупності, суд приходить до висновку, що право позивача на користування квартирою пожиттєво встановлено спадковим договором від 15 квітня 2014 року та враховуючи встановлений судом факт створення перешкод позивачу з боку відповідача в користуванні квартирою, що унеможливлює її вселення до неї, зокрема і через відсутність ключів від вхідних дверей, суд вважає за необхідне захистити права позивача, визнавши за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] та вселивши її у вказану квартиру. Доводи представника відповідача про те, що жодних перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] відповідач позивачу не чинить, докази створення таких перешкод в матеріалах справи відсутніі відповідно відсутні підстави для задоволення позову на увагу не заслуговують, оскільки як було вказано вище 10 січня 2017 року позивач зверталася до відповідача та її представника із заявами про надання їй ключів та вільного доступу до квартири [ADDRESS], які ними виконанні не були, що підтверджує створення [PERSON] перешкод в користуванні житлом [PERSON] Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судові витрати на сплату судового збору, у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved