Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

[PERSON] виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON], про зняття арешту та заборони відчуження майна. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2000 року на її, [PERSON], користь було стягнуто з [PERSON] (далі Відповідач), суму боргу у розмірі 9\~000 (девять тисяч) грн. 00 коп., моральна шкода у розмірі 1\~000 (тисяча) грн. 00 коп. і судові витрати у розмірі 297 (двісті девяносто сім) грн. 00 коп., а разом 10\~297 (десять тисяч двісті девяносто сім) грн. 00 коп. На підставі постанови державного виконавця від 18.05.2000 року про арешт майна боржника для погашення суми боргу [PERSON] на користь [PERSON], 01.10.2011 року було проведено продаж домоволодіння № 20 по вул. Пролетарській (нова назва вул. Галицька) у м. Дніпрі. За результатами торгів позивач, як стягувач, залишила собі нереалізоване домоволодіння в рахунок відшкодування боргу. Після продажу домоволодіння з торгів арешт, накладений постановою державного виконавця від 18.05.2000 року, був знятий. 05.03.2002 року позивач отримала свідоцтво про право власності на домоволодіння № 20 по вул. Пролетарській (нова назва вул. Галицька) у м. Дніпрі, на підставі [PERSON] про проведення торгів заарештованого майна від 01.10.2001 року, затвердженого начальником Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] 17.12.2002 року. Далі позивач зазначає, що рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 23.10.2015 року державний реєстратор [PERSON] відмовив їй в реєстрації права власності на підставі того, що вищевказане домоволодіння перебуває під арештом від 12.04.2007 року. 25.11.2015 року позивач звернулася до Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про зняття арешту з домоволодіння № 20 по вул. Пролетарській (нова назва вул. Галицька) у м. Дніпрі, однак, їй була надана відповідь, що станом на 30.11.2015 року виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт, на примусовому виконані не перебуває, у державного виконавця відсутня можливість зясувати, на якій підставі накладався арешт на майно, а саме: на домоволодіння № 20 по вул. Пролетарській (нова назва вул. Галицька) у м. Дніпрі, та скасувати його і було рекомендовано звернутися до суду. У звязку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду та просити суд (з урахуванням уточнень до позовної заяви) зняти заборону та арешт, накладений 13.12.2001 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (на даний час Новокодацький відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) на все майно боржника [PERSON], а саме: домоволодіння № 20 по вул. Пролетарській (нова назва вул. Галицька) у м. Дніпрі, зареєстроване на підставі власності за [PERSON], реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно 4788685 від 12.04.2007 року. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.75). У такій заяві названа сторона зазначає про повне підтримання уточнених позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за її відсутності , позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Від [PERSON] будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Такий учасник справи у судове засідання\~\~ не з'явилася,\~\~про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду\~\~не надходило. У відповідності до ч.4\~ст. 223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, яка належним чином була повідомлена і від якої не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені нею причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з'явилася про причини неявки суд не повідомила та не подала відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до\~норм ст. 280 ЦПК України\~ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з'явилися, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про часткове задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва від 05.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 287, на підставі [PERSON] про проведення прилюдних торгів (аукціону) зареєстрованого майна, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управляння юстиції [PERSON] 17.12.2001 року, [PERSON] на праві власності належить домоволодіння № 20 по вул. Пролетарській (нова назва вул. Галицька) у м. Дніпрі, що раніше належало [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу, посвідченого 19.03.1991 року Другою ДДНК в реєстрі за № 1-827, та зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ за № 169-26 (а.с.107). Із матеріалів справи вбачається, що рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 23.10.2015 року № 25537104 державним реєстратором [PERSON] відмовлено [PERSON] в реєстрації права власності на підставі того, що домоволодіння № 20 по вул. Пролетарській (нова назва вул. Галицька) у м. Дніпрі перебуває під арештом від 12.04.2007 року, реєстраційний номер обтяження 4788685. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна на нерухоме майно, яке належить [PERSON] накладено арешт на підставі постанови № б/н від 13.12.2001 року, Управління юстиції Ленінського району (а.с.14). Як вбачається із матеріалів справи, перевіркою автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що станом на теперішній час виконавчі провадження за якими боржником виступає [PERSON] на примусовому виконанні в Новокодацькому районному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не перебувають (а.с.15). V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практично в єдиному приписі, що стосується майна, обєднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, Європейський суд з прав людини тлумачить поняття «майно» (роssеssіоns) набагато ширше й у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing роssеssіоns), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets). Статтею 41\~Конституції України та названою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна\~будь-які угоди, відповідно до\~закону\~за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень статей 391,396\~ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої\~законом\~або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7\~ЦПК України\~є обов'язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. В даному випадку суд приходить до висновку, що не припинення обтяження на майно, яке було придбано з прилюдних торгів в порядку\~Закону України «Про виконавче провадження»\~порушує права нового власника такого майна. Адже за умови збереження такого обтяження, новий власник позбавлений можливості розпоряджатись такий майном. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена можливості зареєструвати право власності у встановленому законом порядку. З огляду на наведене, враховуючи, що стягувач за виконавчим провадженням реалізував своє право на стягнення у спосіб оформлення права власності на не реалізоване домоволодіння в рахунок відшкодування боргу, зареєстрував за собою таке речове право, суд вважає за можливе усунути порушення права нового власника та припините вказане обтяження у вигляді арешту на підставі рішення суду. Адже підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, і право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна та заборони його відчуження. Разом з тим, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зняття заборони відчуження оскільки за своєю суттю така вимога є вимогою про вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відповідного запису щодо обтяження вказаного майна. Так, згідно ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений\~законом\~або договором. У випадку, якщо\~закон\~або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються вищевказаними\~Законом України «Про державну реєстрацію речових право на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових право на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року № 1127. Відповідно до п. 1 ч. 1ст.\~2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію прав\~та їх\~обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 4 вищевказаного\~закону\~державній реєстрації підлягають речові права, похідні від права власності, зокрема, іпотека. До повноважень суб'єктів державної реєстрації прав належать: 1) забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та зберігання реєстраційних справ (ч.1 ст. 9\~Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень»). Згідно ч.1ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень»\~державними реєстраторами є, зокрема, державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до\~закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв'язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Отже, внесення до баз даних реєстрів відповідних записів про припинення обтяження нерухомого майна належить до повноважень державного реєстратора. Суд не може вирішувати питання, віднесені до повноважень державних реєстраторів та не наділений правом виключати з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записи щодо обтяження майна. Між тим позивачем заявлено вимогу, яка за своєю суттю є вимогою про виключення з вищевказаного реєстру обтяжень у вигляді арешту нерухомого майна, а тому обраний позивачем спосіб захисту права слід вважати неналежним способом і у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Суд зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з'явилася, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надала, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~суд стягує з Відповідача на користь Позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 352 (триста пятдесят дві) грн. 40 коп. На підставі викладеного і

Outcome: partial