Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

[PERSON] 04.09.2013 р. звернувся до Московського суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування частково недійсними, визнання за ним права власності в порядку спадкування. Представники позивача в суді підтримали позовні вимоги та вказали в обґрунтування наступне. Власниками квартири [ADDRESS] в м.Харкова є [PERSON] та її чоловік [PERSON] [INFO] р. [PERSON] померла. Спадкоємцями після її смерті стали її чоловік та [PERSON], як син померлої. Спадок позивач прийняв фактично: після смерті матері забрав її речі, сплачував комунальні платежі, тому, за правилами ЦК України 1963 р. є таким, що прийняв спадщину фактично. Коли позивач у 2012 р. звернувся до нотаріуса за свідоцтвом про право на спадщину, з*ясувалось, що 15 серпня 2007 р. батько позивача [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті дружини та 09.07.2010 р. подарував в цілому квартиру своєму сину [PERSON] Просять суд визнати свідоцтво про право на спадщину від 15.08.2007р. частково недійсним з підстав того, що позивач є спадкоємцем 1-ї черги, прийняв спадщину фактично, тому, йому належить ? частини квартири за законом після смерті матері. [PERSON] не мав прав розпоряджатись цією часткою квартири, тому, договір дарування від 09.07.2010 р. теж належить визнанню частково недійсним. Просять визнати право власності за [PERSON] на ? ч. квартири [ADDRESS] в м.Харкова в порядку спадкування за законом. Відповідач позов не визнав, вказав, що у 2009 р. за проханням батька, поселився та став проживати разом з ним у вказаній квартири. За цей час він жодного разу не бачив [PERSON] та той ані з батьком, ані з ним не спілкувався, матеріальної допомоги батьку не надавав. Ремонт у квартири робив сам батько, за власні кошти; оплачував квартиру теж батько, а після його смерті оплачує квартиру він. У 2010 р. за власним волевиявленням батько подарував квартиру йому та з цього часу він є її законним власником. За життя батько не визнавав позивача спадкоємцем та з цього приводу йому нічого не казав. Крім того, спірна квартира була надана у 1981 році його батьку [PERSON], його матері [PERSON] та йому, як інваліду. 3 особи: 11-я Харківська державна нотаріальна контора, Харківська міська рада до суду не з*явились, про день, час розгляду справи повідомлені належним чином і суд розглянув справу у їх відсутності. Вислухавши сторони, вивчивши надані письмові докази, суд приходить до наступного. [PERSON] є матір*ю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. 17 березня 1998 р. квартира [ADDRESS] в м. Харкові була приватизована [PERSON], [PERSON] (аркш.9) [INFO] р. [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Спадкоємцями 1-ї черги після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] та її син [PERSON] Статтею 549 ЦК України (1963 р.) було передбачено, що «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.» Позивач, посилаючись на правила цієї статті ЦК України стверджував, що він виконав дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті матері, оскільки, забрав її особисті речи та ніс витрати по утриманню квартири. Але, суд не може погодитись с такими доводами з наступних підстав. Виходячи зі змісту наведеної норми права, спадкоємець, якій прийняв спадщину фактично, повинен довести суду, що він вступив в управління або керування спадком. Разом з тим, доказів, які б свідчили про здійснення таких дії [PERSON] суду не надано та про їх існування не зазначено. На час смерті спадкодавця спадкоємець [PERSON] був прописаний та проживав за іншою адресою. Як впливає з фінансових документів (квитанцій, договору), що містяться в матеріалах цивільної справи, [PERSON] самостійно оплачував квартиру, яка є спадковим майном, дбав про неї. Прийняття після смерті матері, яка є найціннішою людиною для позивача, її особистих речей не може бути розцінено судом (за відсутності інших належних та допустимих доказів) як вступ спадкоємця в управління або керування спадком. Тому, суд не знаходить правових підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину на ? частини [ADDRESS] в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON], виданого 11-ю Харківською нотаріальною конторою 15 серпня 2007 р. за №2-1442 [PERSON] частково недійсним та для визнання права власності на частку спадкового майна за позивачем. Не належать задоволенню і позовні вимоги про визнання частково недійсним договору дарування, укладеному 09.07.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] Цивільний кодекс України, встановивши загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначив у статті: « 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.» Обставин, перелічених статтею 203 ЦК України, які б були порушені під час укладання договору дарування представниками позивача в ході судового розгляду не вказано, доказів стосовно цього не надано та судом встановлено не було. Позивач не був стороною правочину; термін позовної давності для визнання договору дарування недійсним на час розгляду справи сплинув. Згідно ст. 60 ЦПК України «кожна сторона зобов*язана довесті ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях». З урахуванням викладеного, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed