Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Українського міжнародного комерційного центру про визнання недійсним попереднього договору, заяви про відмову від зобов'язань за попереднім договором, договору по ремонту та реконструкції та стягнення грошових коштів за попереднім договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11 2013р. залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.07.20114р. позов задоволено частково. Визнано недійсним договір № 1/11 від 01.11.2005р. по ремонту та реконструкції будинку [ADDRESS] в м. Києві, укладений між позивачем та відповідачем., визнано недійсною заяву від позивача 30 серпня 2006року, адресовану правлінню Українського міжнародного комерційного центру, про відмову позивача від купівлі 1/6 частини будинку [ADDRESS] в м. Києві; вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2014р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2013р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29.07.22014р. у частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача авансових платежів за попереднім договором скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін. В ході розгляду справи представником позивача було збільшено позовні вимоги, зокрема позивач просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 1924446, 88грн. , витрати пов'язані з нотаріальним оформленням попереднього договору від 02.11.20р., 203174,7грн. процентів за користування грошами за період з 3 вересня 2006р. по 05 березня 2015р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 02.11.2005р. було укладено перердній договір , відповідно до якого сторони домовились, що в строк до 01 вересня 2006р. вони укладуть основний договір купівлі-продажу, за яким відповідач здійснить продаж позивачу 1/6 частину на третьому поверсі нежилого будинку [ADDRESS] в м. Києві. На виконання попереднього договору, позивачем 02.11.2005р. було сплачено відповідачу 500000грн., а 07.12.2005р. 252500 грн. Оскільки відповідачем не було здійснено будівництво четвертого та п'ятого поверхів, не передано в користування позивачу 1/6 частини зазначеного будинку, не здійснено укладення з позивачем основного договору, а також повернення внесених позивачем грошових коштів у сумі 752500,0 грн., не надано нотаріусу правовстановлюючих документів на нежитлове приміщення, позивач просив суд визнати недійсним попередній договір на підставі ч. 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України, і стягнути примусово внесені ним вищезазначені грошові кошти, з урахуванням індексу інфляції та проценти за користування ними відповідачем. У судове засідання представник позивача не з'явився, через канцелярію суду подав заяву якою підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та просив розглядати справу за його відсутність. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 цього Кодексу визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, 02 листопада 2005 року між Українським міжнародним комерційним Центром, в особі Президента Мурзіної В.І., та [PERSON] було укладено попередній договір, за умовами якого вбачається, що відповідач бажає продати 1/6 частину триповерхового нежитлового будинку [ADDRESS] в м. Києві, яка знаходиться на третьому поверсі, а позивач бажає набути у власність вищевказану частину триповерхового нежитлового будинку на взаємоприйнятих та узгоджених умовах. Згідно до пунктом 1 попереднього договору від 02 листопада 2005 року позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 500000,00 грн. як передоплату за вищевказане нерухоме майно, а саме за спірну 1/6 частину нерухомого майна. В термін до 01 вересня 2006 року сторони домовились укласти договір купівлі-продажу спірної 1/6 частини нерухомого майна, за яким відповідач передасть у власність позивачу нерухоме майно за узгодженою сторонами вартістю, що складає 4900000,00 грн., які будуть сплачені позивачем. Пунктом 16 вищевказаного договору сторони встановили, що своїм підписом під цим договором відповідач підтверджує факт отримання від позивача авансу в сумі 500000,00 грн. Згідно реєстру введених платежів від 14 квітня 2008 року та виписки по рахунку позивача з 01 січня 2005 року по 30 грудня 2005 року, позивачем 17 листопада 2005 року на рахунок Українського міжнародного комерційного центру було сплачено авансовий платіж за купівлю частини нежитлового будинку [ADDRESS] в м. Києві згідно договору від 02 листопада 2005 року у розмірі 252000,00 грн. Таким чином встановлено, що на підставі попереднього договору від 02 листопада 2005 року позивачем на користь відповідача сплачено авансові платежі на загальну суму 752500,00 грн. Відповідно до п. 21 попереднього договору, за двосторонньою згодою нерухоме майно може бути відчужене на іншому поверсі вищевказаного житлового будинку, сторони, на підставі усної домовленості, погодились на відчуження приміщення на четвертому поверсі. У зв'язку з тим, що станом на 01 вересня 2006 року будівництво четвертого поверху не розпочалося, 18 серпня 2007 року позивачем була направлена претензія, в якій останній просив повернути одержані від нього кошти, проте відповіді на дану претензію ним отримано не було. Відповідно до частин 1 та 3 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до умов попереднього договору сплатив Українському міжнародному комерційному центру грошові кошти в сумі 752500,00 грн, які сторони визначили як аванс. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Однією з функцій завдатку є забезпечення існуючого зобов'язання, яка полягає в тому, що: а) сума завдатку залишається у продавця, якщо порушення зобов'язання, зокрема, відмова від вже укладеного договору, сталося з вини покупця; б) продавець зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку, якщо порушення зобов'язання, зокрема відмова від вже укладеного договору, сталося з вини продавця (частина 1 статті 571 ЦК України). Визначальний фактор для можливості застосування цієї норми - це зобов'язання. Відсутність зобов'язання виключає й сам засіб його забезпечення, зокрема завдаток. На стадії переддоговірних відносин (попереднього договору) грошова сума, передана майбутньому кредитору (продавцю) майбутнім боржником (покупцем) у рахунок належних з нього за майбутнім договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, ще не пов'язана з об'єктом забезпечення. Головними ознаками завдатку та обов'язковими умовами правомірного застосування його забезпечувальної функції є: 1) письмова форма вчинення правочину щодо забезпечення виконання зобов'язань завдатком (розписка, акт, письмовий договір завдатку тощо) (частина 1 статті 547 ЦК України); 2) факт укладення основного договору, наприклад, договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості, яким встановлено, що його виконання забезпечується завдатком (частина 1 статті 548 ЦК України). Отже, гроші, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця. На відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Отже, якщо у разі порушення умов попереднього договору основний договір не був укладений, передана покупцем грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Враховуючи викладене, оскільки відповідач відмовляється повернути грошові кошти позивачу, позовні вимоги про стягнення грошових коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом З наданого представником позивача розрахунку вбачається що позивач збільшив позовні вимоги з урахуванням інфляції починаючи з 2006р. Оскільки положеннями ЦК України не передбачено право суду самостійно застосовувати строк позовної давності до вимог по яких строк позовної давності минув та право за власною ініціативою зменшувати розмір штрафних санкцій, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved