Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 19 листопада 2019 року пред`явили до Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області позов про встановлення факту належності [PERSON] , яка померла [INFO] , правовстановлюючого документу, а саме, Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 049596; визнання за [PERSON] , як членом колишнього колгоспного двору права власності на 1/5 частину житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] , як спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] право власності на 1/5 частину цього будинку; визнання за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/20 частину цього ж будинку, визнання за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 1/12 частину вказаного житлового будинку; визнання за нею, позивачкою, як спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , право власності на земельні ділянки площею 0,83 га, які призначені для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с. Бісковичі Бісковицької сільської ради, які належали спадкодавцю на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 049596, виданого 23 липня 2002 року на підставі розпорядження Самбірської районної державної адміністрації від 22 липня 2002 року № 317; визнання за [PERSON] , як членом колишнього колгоспного двору, право власності на 1/5 частину житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд за цієї ж адресою; визнання за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/20 частину житлового будинку за цією ж адресою; визнання за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 1/12 частину цього ж будинку; визнання за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/20 частину вказаного будинку та визнання за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 1/12 частини вказаного будинку. У обґрунтування позову [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] посилалися на те, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] належав до майна суспільної групи колгоспний двір, головою якого була [PERSON] . Станом на 1 липня 1990 року у вказаному будинку були зареєстровані : [PERSON] - голова двору, [PERSON] - її дочка, [PERSON] - зять, [PERSON] - внук та [PERSON] - внучка. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСУ, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності і ч. 2 ст. 123 цього ж Кодексу визначено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи і рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, вказаним особам , які були членами цього двору належали по 1/5 частині вказаного житлового будинку. [PERSON] померла [INFO] і після її смерті, відкрилася спадщина на 1/5 частину вказаного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а також на земельні ділянки загальною площею 0,83 га, що призначені для ведення особистого підсобного господарства, що належали спадкодавцю на підставі Державного акта на право приватної власності на землю. За життя, 23 серпня 2006 року, [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого вона все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті заповіла своїй внучці [PERSON] Місце проживання її, [PERSON] , на день смерті [PERSON] було зареєстроване та вона фактично проживала із спадкодавцем, а тому вважається такою, що прийняла спадщину, а саме, належну їй частку в будинку, відтак частка [PERSON] становить 2/5, з яких 1/5 частина, як члену колгоспного двору, та 1/5 частину, яку вона успадкувала після смерті [PERSON] . Зять [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] і за життя він заповіту не склав, відповідно спадкування відбувається за законом і після його смерті відкрилася спадщина на 1/5 частину вказаного будинку. На день смерті [PERSON] у вказаному будинку з ним проживали його дружина [PERSON] - його дружина, [PERSON] - його син, [PERSON] - син та [PERSON] - його дочка. Відповідно частки кожного із них становлять по 1/20 ( 1/5 / 4 =1/20), так частка його дружини [PERSON] становить ј, з яких, 1/5 частина, як частка члена колишнього колгоспного двору та 1/20, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , разом становить ј; частка сина [PERSON] - [PERSON] становить ј, з яких 1/5 частина, як частка члена колишнього колгоспного двору + 1/20, яку він успадкував після смерті свого батька, разом складає ј частину вказаного будинку; сина [PERSON] становить 1/20, яку від успадкував після смерті свого батька [PERSON] ; та дочки [PERSON] становить 9/20, з яких: 1/5 частина, як частка в майні колишнього колгоспного двору, 1/5 частину, яку вона успадкувала за заповітом після смерті своєї баби [PERSON] та 1/20, яку вона успадкувала після смерті свого батька [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] і за життя вона заповіту не склала, відповідно спадкування майна здійснюється за законом і після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку. На день смерті [PERSON] разом із нею проживали, а відтак є такими, що прийняли спадщину з урахуванням ст.ст. 1261, 1268 ЦК України її син [PERSON] та дочка [PERSON] , тому відповідно їхні частки є наступними: частка [PERSON] складає ј, з яких 1/5 частина, як члена колишнього колгоспного двору, 1/20, яку він успадкував після смерті батька та 1/12 частина, яку він успадкував після смерті матері; частка [PERSON] становить 8/15, з яких, 1/5 частина, як члена колишнього колгоспного двору, 1/5 частина, яка частка успадкована після смерті баби, 1/20 частина, як частка успадкована після смерті батька та 1/12, яку вона успадкувала після смерті матері. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи спадкоємцями першої черги звернулися до Самбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на те, що майно належало колишньому колгоспному двору частки у якому не визначені. Інших спадкоємців, які б могли претендувати на спадщину немає. Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали заяви про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач - Бісковицька сільська рада Самбірського району Львівської області подала заяву про розгляд справи за відсутності представника та визнання позову. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову на підставі наявних у суду матеріалів, виходячи із такого. Згідно ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях. Відповідно до ст. 211 цього Кодексу розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною 2 статті 247 ЦПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ураховуючи наведене, суд постановив ухвалу про здійснення судового розгляду справи на підставі наявних у суду матеріалів та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до п. 6) ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Верховним Судом України судам роз`яснено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. 2. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. 3. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). 4. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок відомо, що житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності як голові колгоспного двору (а. с. 3). Із Державного акта на право приватної власності на землю убачається, що [PERSON] , яка проживала у с. Бісковичі на підставі розпорядження голови Самбірської РДА від 22 липня 2002 року № 317 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,83 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Бісковичі Бісковицької сільської ради та призначена для ведення особистого підсобного господарства ( а. с. 7). Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Про те, що вказаний Державний акт, виданий на ім`я [PERSON] належить [PERSON] свідчать такі докази. Із довідки, виданої виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області 22 жовтня 2019 року № 1936 убачається, що станом на 01.07.1990 у господарстві [PERSON] по [ADDRESS] були зареєстровані : голова господарства - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , зять - [PERSON] , [INFO] , внук - [PERSON] , [INFO] та внучка [PERSON] , [INFO] ( а. с. 6). Згідно ст. 120 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на момент припинення колгоспного двору, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Із свідоцтва про смерть відомо, що [INFO] у с. Бісковичі Самбірського району Львівської області померла [PERSON] ( а. с. 9). За наведеного на момент припинення колгоспного двору його членам вказане майно належало на праві спільної власності у рівних частках, а саме по 1/5 частині вказаного будинку, і після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/5 частину цього будинку. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Отже, внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Статтями 1217 та 1223 цього Кодексу встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Із заповіту, складеного 23 серпня 2006 року, видно, що [PERSON] усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла своїй внучці [PERSON] , 1989 року народження ( а. с. 10). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Із довідки, виданої 16.10.2019 виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, видно, що місце проживання [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня її смерті було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] і її сім`я складалася з таких осіб: дочка - [PERSON] , 1969 року народження, зять - [PERSON] , 1966 року народження, внук - [PERSON] , 1987 року народження та внучка [PERSON] , 1989 року народження ( а. с. 9). Отже, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті її баби [PERSON] і її частка складається із 1/5 частини будинку, яка члена колишнього колгоспного двору та 1/5 частини, яку вона успадкувала після смерті своєї баби [PERSON] , що разом складає 2/5 частин будинку та земельних ділянок, які належали [PERSON] Із свідоцтва про смерть видно, що [PERSON] помер [INFO] ( а. с. 11). Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтями 1217 та 1223 цього Кодексу встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Із свідоцтва про укладення шлюбу видно, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 вересня 1987 року ( а.с.14). Із довідки від 16.10.2019 № 1880, виданої виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області видно, що місце проживання [PERSON] , який помер [INFO] , до дня його смерті було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] і його сім`я складалася з таких осіб, зокрема, дружина - [PERSON] , 1969 року народження, син - [PERSON] , 1987 року народження, син [PERSON] , 1990 року народження, дочка [PERSON] , 1989 року народження ( а. с. 9). Отже, дружина [PERSON] - [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] і її частка становить ј частини вказаного будинку, з яких, 1/5 частина, як частка члена колишнього колгоспного двору та 1/20 частина будинку, як частка, яку вона успадкувала після смерті чоловіка. Також, син [PERSON] - [PERSON] , вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] і його частка становить 1/4 частини вказаного будинку, з яких, 1/5 частина, яка частка члена колишнього колгоспного двору та 1/20 частина будинку, як частка, яку він успадкував після смерті свого батька. Син [PERSON] - [PERSON] , вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] і його частка становить 1/20 частина будинку, як частка, яку він успадкував після смерті свого батька. Крім цього, дочка [PERSON] - [PERSON] , вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] і її частка становить 9/20 частин вказаного будинку, з яких, 1/5 частина, яка частка члена колишнього колгоспного двору, 1/5 частина після смерті її баби [PERSON] та 1/20 частина будинку, як частка, яку вона успадкувала після смерті свого батька. Із свідоцтва про смерть видно, що [PERSON] померла [INFO] ( а. с. 12). Із довідки від 16.10.2019 № 1881, виданої виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області видно, що місце проживання [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня її смерті було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] і її сім`я складалася з таких осіб, син - [PERSON] , 1987 року народження, син [PERSON] , 1990 року народження та дочка [PERSON] , 1989 року народження ( а. с. 12). Отже, син [PERSON] - [PERSON] , вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] і його частка становить 1/3 частини вказаного будинку, з яких, 1/5 частина, яка частка члена колишнього колгоспного двору та 1/20 частина будинку, як частка, яку він успадкував після смерті свого батька та 1/12 , яку він успадкував після смерті своєї матері. Син [PERSON] - [PERSON] , вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] і його частка становить 2/15 частин будинку, з яких 1/20 частина, як частка, яку він успадкував після смерті свого батька [PERSON] і 1/12, яку він успадкував після смерті своєї матері [PERSON] . Крім цього, дочка [PERSON] - [PERSON] , вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] і її частка становить 8/15 частин вказаного будинку, з яких, 1/5 частина, яка частка члена колишнього колгоспного двору, 1/5 частина будинку, яку вона успадкувала після смерті її баби [PERSON] , 1/20 частина будинку, як частка, яку вона успадкувала після смерті свого батька [PERSON] та 1/12, яку вона успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] Самбірська державна нотаріальна контора відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її баби [PERSON] з посиланням на те, що житловий будинок належить колишньому колгоспному двору, а також через те, що у Держаному акті на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,83 га, яка розташована на території с. Бісковичі Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, вказано прізвище [PERSON] , у їх свідоцтві про смерть записано [PERSON] ( а.с. 13). У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Ураховуючи наведене, право позивачів на спадкове майно підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності на майно колишнього колгоспного двору та право власності на земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved