Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Хом`ячук Юрій Павловичзвернулись до суду з позовом до Приватного підприємства «Приватне сільськогосподарське підприємство «Новогригорівське» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі. Позовні вимоги мотивує тим, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка, яку вона на підставі договору оренди землі від 27 грудня 2016 року передала в оренду строком на десять років ПСП «Новогригорівське». Наголошує на тому, що всупереч умовам договору, орендар з моменту укладення договору жодного разу не сплатив орендну плату, що свідчить про систематичне порушення договору щодо внесення орендної плати. З огляду на це, позивач була вимушена звернутись до суду, в якому просить розірвати договір оренди землі, оскільки позивач була позбавлена можливості отримувати матеріальні блага, на які розраховувала при укладені договору оренди землі. Крім того, просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованості по орендній платі за використання земельної ділянки в сумі 20258 грн. 91 коп., а також у відповідності до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в сумі 1574 грн. 15 коп., 3 % річних у сумі 900 грн. 83 коп., а також пеню за невиконання грошового зобов`язання у сумі 8922 грн. 61 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] була відсутня. Її адвокат - Хом`ячук Ю.П. в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач ПСП «Новогригорівське» був повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином шляхом оголошення на веб-сайті «Судова влада України». Разом з тим, до судового засідання, призначеного на 03 лютого 2021 року відповідач не з`явився. Від директора ПСП «Новогригорівське» надійшло клопотання, в якому просив перенести справу, у зв`язку із тим, що представник відповідача відбув у відрядження та не може з`явитись до суду на вказану дату. При цьому повідомив, що з доводами позовної заяви не погоджується та має намір відстоювати позицію в суді. До судового засідання, призначеного на 12 березня 2021 року відповідач також не з`явився, направивши до суду заяву ідентичного змісту із попередньою. При цьому, жодних підтверджуючих документів, що вказують на те, що причини неявки до суду є поважними відповідачем не надано. За наявності належного повідомлення відповідача про судовий розгляд та визнання судом причин неявки відповідача в судове засідання неповажними, суд прийшов до висновку, що підстави для відкладання розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи неповажність причин неявки відповідача до суду, той факт, що відповідач відзив на позовну заяву не надав, та те, що позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка за кадастровим номером 6522181000:02:010:0010 перебуває у приватній власності [PERSON] та 15 лютого 2017 року відбулась державна реєстрація права оренди земельної ділянки за договором від 27 грудня 2016 року. Так, судом встановлено, що 27 грудня 2016 року між [PERSON] (орендодавцем) та Приватним підприємством «Приватне сільськогосподарське підприємство «Новогригорівське» (орендарем) укладено договір оренди землі площею 9,43 га за кадастровим номером земельної ділянки 6522181000:02:010:0010. Предметом договору є те, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новогригорівської сільської ради Генічеського району Херсонської області та належить орендодавцю згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ХС № 054501, виданого 20 червня 2003 року та зареєстрованого Генічеською райдержадміністрацією від 10 квітня 2003 року № 156/03. Земельна ділянка передана для виробництва товарної сільськогосподарської продукції. Позовні вимоги зумовлені тією обставиною, що Приватне сільськогосподарське підприємство «Новогригорівське» систематично порушує умови договору в частині внесення орендної плати, що дає підстави для припинення його права землекористування у судовому порядку. Суд вважає, що в ході судового розгляду встановлені підстави, що свідчать про істотні порушення відповідачем умов договору, що надає можливість для дострокового розірвання договору за рішенням суду з огляду на наступне. Статтею 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Статтями 526 і 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання по ньому має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV. За змістом ст. 1 вказаного Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Об`єктами оренди землі є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (ст. 3 Закону). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно пункту 1 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотною умовою договору є також орендна плата. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Приписами ст. 24 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Положеннями ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Отже, розглядаючи спори про розірвання договору оренди з підстав заборгованості по орендній платі, слід мати на увазі, що згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. Відтак, у разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність. Враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Вказана позиція узгоджується із висновком, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18). Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку у справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачала. Зі змісту договору оренди землі вбачається, що пункти 9, 10 договору передбачають, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та в розмірі 3 % від вартості земельного паю, визначеної на момент укладення договору, що становить 6752 грн. 97 коп. на рік. Обчислення розміру орендної плати за весь період користування земельною ділянкою здійснюється без урахування індексів інфляції. Орендна плата вноситься орендарем у строк до 25 грудня поточного року (п. 11 договору). Позивач посилається на те, що орендарем орендна плата ніколи не сплачувалась взагалі. Вказана позиція відповідачем не спростована, докази протилежного суду не надані. Суд вважає, що розглядаючи можливість дострокового припинення спірного договору оренди, слід виходити із приписів та умов самого договору. За загальним правилом, установленим ч. 1 ст. 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. Разом з тим ч. 3 наведеної статті передбачено, що у разі односторонньої відмови від договору повністю або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Суд вважає, що визначальним для вирішення питання можливості одностороннього розірвання договору, є закріплення такого права в договорі. Так, за умовами договору оренди земельної ділянки, дія договору припиняється в разі рішення суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором (п. 37). До обов`язків орендаря у відповідності до п. 31.4 договору належить вчасно вносити орендну плату за користування земельною ділянкою, а до прав орендодавця у відповідності до п. 28.3 договору входить своєчасно отримувати орендну плату. В даному випадку суд приходить до висновку, що оплата орендної плати є істотною обставиною, а її не отримання орендодавцем, є істотним порушенням договірних умов, оскільки позбавляє орендодавця можливості отримати гарантовані договором кошти за використання земельної ділянки іншою особою. Суд також враховує позицію позивача, яка зазначила, що уклавши договір оренди, орендодавець розраховувала на отримання матеріальних благ. Доводи позивача мають правове значення для вирішення даного спору, що відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», ст. 141 ЗК України, ст. 651 ЦК України та умов договору є правовою підставою для розірвання цього договору. Абзацом 3 пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлено, що питання про дострокове припинення користування землею на умовах оренди вирішується шляхом пред`явлення позову про розірвання договору. Суд вважає, що застосування такого правового наслідку як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо розірвання договору оренди. До задоволення також підлягає позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті орендної плати в розмірі 20258 грн. 91 коп., що складає собою орендну плату, не виплачену 25 грудня 2017, 25 грудня 2018, 25 грудня 2019 роки у сумі по 6752 грн. 97 коп. Також, оскільки грошове зобов`язання перед позивачем не виконано, то позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 8922 грн. 61 коп. з врахуванням визначеної подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла протягом періоду, за який нараховується пеня згідно поданого розрахунку є належно обґрунтованим. Правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також враховуючи, що відповідач порушив та прострочив виконання грошового зобов`язання, то з відповідача на користь позивача також підлягають до стягнення в порядку ст. 625 ЦК України інфляційні втрати на суму заборгованості в розмірі - 1574 грн. 15 коп. та три проценти річних в сумі 900 грн. 83 коп., розмір яких підтверджується відповідним розрахунком та не є спростованим. Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ними і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1681 грн. 60 коп. Оскільки позовні вимоги позивача задоволенні в повному обсязі, судовий збір слід покласти на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved