Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач), в особі свого представника, 30 червня 2015 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач № 1), Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації (далі - Відповідач № 2), про спростування недостовірної інформації,. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у квітні 2015 року йому стало відомо, що [INFO] року Відповідач № 1, який з вересня 2014 року займає посаду директора Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації, на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook (посилання за адресою: [INFO]) розмістив неправдиву інформацію про те, що Позивач, перебуваючи на посаді заступника директора Комунального підприємства «Київблагоустрій» вчинив ряд правопорушень, зокрема організував корупційні схеми, впливав на роботу Комунального підприємства «Київблагоустрій» з корисними цілями та відповідно отримував хабарі. На думку Позивача, розміщення Відповідачем № 1 неправдивої інформації щодо Позивача спричинене особистими неприязними стосунками та бажанням створити останньому несприятливі умови праці і, відповідно, змусити Позивача звільнитися із посади заступника директора Комунального підприємства «Київблагоустрій» за власним бажанням. Позивач вважає, що інформація, яку поширив на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook Відповідач № 1 є недостовірною, такою, що принижує честь, гідність ділову репутацію [PERSON], а тому підлягає спростуванню. Просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати недостовірними відомості поширені та розповсюджені Відповідачем № 1 на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook за посиланням [INFO]) та зобов'язати Відповідача № 1 спростувати вказану інформацію у такий же спосіб, в який вона була поширена, а саме шляхом розміщення Відповідачем № 1 відповідного спростування на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook, а також відшкодувати судові витрати, пов'язані із судовим розглядом справи. У судовому засіданні представник Позивача позов підтримав, позовні вимоги просив суд задовольнити у повному обсязі. Представник Відповідача № 1 у судовому засіданні позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити у повному обсязі. Свою позицію аргументував тим, що Відповідач № 1 не має жодного відношення до віртуальної Інтернет-мережі «Facebook», будь-яких «сторінок», акантів чи іншого з нею пов'язаного. Неправдиву інформацію щодо Позивача жодним чином публічно не розповсюджував. Посилання Позивача на те, що спірні відомості були розміщені у віртуальній Інтернет-мережі «Facebook» на сторінці з «[INFO] де приєднано фото особи, яка зовні схожа на Відповідача № 1, не може бути належним та допустимим доказом того, що саме Відповідач № 1 поширив спірні відомості про Позивача, адже вказаний «nickname» не є ім`ям Відповідача № 1, ним не використовувався та Відповідач № 1 не має до нього жодного відношення. Зауважив, що створити в мережі «Facebook» сторінку, що має будь-яку назву та додати до неї зображення або текст, а потім поширювати з цієї адреси будь-яку інформацію може кожен, хто володіє доступом до віртуальної Інтернет-мережі. Крім того, в Інтернет-мережі є й інші «сторінки» з «nickname» «[INFO]», до яких Відповідач № 1 не має жодного відношення. За таких обставин, на думку представника Відповідача № 1, Позивач помилково зазначив [PERSON] відповідачем у даній справі, адже в його діях відсутній склад юридичного правопорушення. У судовому засіданні представник Відповідача № 2 позов не визнала, у його задоволенні просила суд відмовити у повному обсязі. Наголосила на тому, що до Відповідача № 2 Позивачем взагалі не заявлено жодних позовних вимог. Заслухавши пояснення представника Позивача, представника Відповідача № 1 та представника Відповідача № 2, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до статті 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. За змістом частини першої статті 200 Цивільного кодексу України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно з частинами першою, четвертою та сьомою статті 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Судом встановлено, що у віртуальній Інтернет-мережі «Facebook» за електронною адресою [INFO] було розміщено інформацію стосовно професійної діяльності Позивача, яку останній вважає неправдивою, недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію. Беручи до уваги, що вказану інформацію було розміщено на сторінці з «[INFO] а також приєднано фото особи, яка зовні схожа на Відповідача № 1, Позивач вважає, що саме Відповідачем № 1 було поширено неправдиві відомості стосовно професійної діяльності Позивача. Крім того, зі змісту позовної заяви та пояснень представника Позивача у судових засіданнях, вбачається, що Позивач пов`язує розміщення Відповідачем № 1 неправдивої інформації стосовно Позивача в Інтернет-мережі із особистими неприязними стосунками з боку Відповідача № 1 до Позивача, а також утисками останнього, у зв'язку із зайняттям Позивачем посади заступника директора Комунального підприємства «Київблагоустрій». Відповідно до абзацу 1 пункту 9, абзаців 1-4 пункту 12, абзацу 1 пункту 15, пункту 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) ( 1618-15 ). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК (1618-15) в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з положеннями статті 277 ЦК (435-15) і статті 10 ЦПК (1618-15) обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з частинами 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом частин 1 та 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги усе вищенаведене, аналізуючи фактичні обставини справи, оцінюючи доводи сторін в обґрунтування своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що інформація розміщена у віртуальній Інтернет-мережі «Facebook» за наступною електронною адресою [INFO] була поширена саме Відповідачем № 1. Оскільки доводи Позивача ґрунтуються на припущеннях, що не можуть бути належними доказами у справі, позов є таким, що задоволенню не підлягає. З урахуванням викладеного, на підставі статей 200, 201, 277 Цивільного кодексу України, абзацу 1 пункту 9, абзаців 1-4 пункту 12, абзацу 1 пункту 15, пункту 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,

Outcome: dismissed