Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

[PERSON], в особі представника [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення першкод у користуванні власністю та визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS]. Право власності ним набуто на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01.11.1994р. органом приватизації Придніпровського районного виконавчого комітету (1/3 частка), договору дарування від 09.09.1998р. (1/3 частка) та рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.02.2018р. (1/3 частка). З 07.120.1998р. і станом на момент звернення до суду в квартирі [ADDRESS] зареєстрована колишня дружина позивача, проте тривалий час вона за місцем реєстрації не проживає, оскільки в грудні 2016 року добровільно виїхала з квартири забравши особисті речі. У зв'язку із чим, звернувся до суду з відповідним позовом. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, проте представник позивача надав заяву про проведення судового розгляду справи без його участі та участі позивача, а також зазначив, що підтримує позов у повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, про причину не явки суду не повідомила, була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи рекомендованими листами. Суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу на підставі наступних документів: свідоцтва про право власності, виданого 01.11.1994р. органом приватизації Придніпровського районного виконавчого комітету (1/3 частка) /а.с. 6/; договору дарування від 09.09.1998р. (1/3 частка) /а.с. 7/ та рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.02.2018р. (1/3 частка) /а.с. 8-9/. Зазначене також вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.10/ та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.11-13/. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 28.08.1996р. шлюб між сторонами розірвано /а.с. 14/. Згідно відомостей Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 04.04.2018р. відповідач зареєстрована в квартирі позивача з 07.10.1998р. по теперішній час /а.с. 16/. Проте, як вбачається з ату опитування сусідів за місцем зареєстрованого проживання відповідач не мешкає з грудня 2016 року та її особистих речей у квартири немає. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються главою 6 Житлового кодексу України (далі - ЖК), главою 32 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Статтею 150 ЖК встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім'ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинокової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином відповідачка набула право користування квартирою позивача як член сім'ї власника квартири. Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідачка понад півтора року не мешкає за зареєстрованою адресою проживання, не користується цим житлом, не має в ньому своїх особистих речей і не виконує обов'язків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК. Натомість в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за цією адресою відповідачка не бажає, чим порушує право позивача, як власника майна, на користування цим майном у спосіб, передбачений законом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин суд приходить до висновку визнати [PERSON] такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Не може бути задоволена вимога позивача про зняття відповідачки з реєстрації за вказаною адресою виходячи з наступного. В постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс 11, Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім'ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою Тобто, позовна вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб'єкта владних повноважень який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб'єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством. Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24 жовтня 2008 року, згідно якої, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Щодо вирішення питання про відшкодування судових витрат, то суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.ч. 1,6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв'язку з тим, що п. 9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позову до суду, що підтверджується відповідною копією посвідчення серії [NUMBER], наявного в матеріалах справи /а.с.4/, то з відповідачки [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 704,8грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved