Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

[PERSON] в березні 2016 року заявила позов, за яким просила повернути їй малолітнього сина [PERSON] відібравши від батька [PERSON] Позов мотивовано тим, що відповідач без згоди на те позивача змінив місце проживання дитини, повернути її не бажає, перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною, чим порушує права як позивача так і дитини. [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, надала пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] підтримала позов, пославшись на відповідні спору вимоги законодавства. [PERSON] заперечив проти позову, і пояснив, що відвіз сина на тимчасове проживання до своїх батьків, після того як його вигнала з дому мати [PERSON], повертати дитину матері не бажає, через її неадекватну поведінку по відношенню до дитини, не бажає цього і син. Представники третіх осіб надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, просили постановити рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Судом встановлено таке. [INFO] року у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] (див. свідоцтво про народження). Шлюбні відносини між сторонами не склались, проте місце проживання дитини визначалось ними за взаємною згодою. З п'ятирічного віку дитина постійно проживає з матір'ю, останнім місцем проживання сім'ї є наймана квартира [ADDRESS]. Дитина навчалась в спеціалізованій школі №49 м. Києва. В січні 2016 року, під час зимових канікул, відповідач відвіз дитину до своїх батьків в село Яришів Могилів-Подільського району Вінницької області. В наступному [PERSON] був переведений на навчання до Яришівської середньої школи. Підставою для переведення, як це вбачається з листа директора спеціалізованої школи №49 м. Києва, стала заява батька дитини [PERSON] від 19.02.2016р., мотивована зміною місця проживання, та довідка (лист-прибуття) із Яришівської середньої загальноосвітньої школи. 18.03.2016 року [PERSON] звернулась до Могилів-Подільської районної державної адміністрації, як до органу опіки і піклування, із заявою про визначення місця проживання її малолітнього сина [PERSON] Наведене однозначно вказує на те, що відповідачем змінено місце проживання дитини без попередньої на те згоди позивача. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, то спір між ними відповідно до ст. 161 СК України, може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Таких рішень компетентних органів суду не надано. Визнати таким рішенням, рішення комісії з питань захисту прав дитини при Могилів-Подільській районній державній адміністрації від 15.04.2016р. №31 про визначення місця проживання дитини [PERSON] в родині батька не можна, оскільки прийняття такого рішення належить до компетенції органу опіки і піклування (районні, міські держадміністрації), а комісія з захисту прав дитини може лише підготувати висновок про доцільність визначення місця проживання дитини одним із батьків і тільки. На нікчемність цього рішення вказує і те, що комісією рекомендовано [PERSON] звернутись до служби у справах дітей за місцем проживання по м. Києву, для вирішення питання місця проживання дитини, по суті. Згідно зі ст.162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її до попереднього місця проживання. Статтею 9 Конвенції про права дитини встановлено, що дитинна не повинна розлучатись з батьками всупереч їх волі, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначать відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Декларацією з прав дитини закріплено, що малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю тільки у виняткових випадках. З огляду на надані документи, вбачається, що [PERSON] працевлаштована, має постійний сталий дохід, за місцем проживання і роботи характеризується виключно позитивно, за місцем проживання створені всі необхідні умови, для відпочинку, навчання, розвитку дитини. Тому, не зважаючи на те, що малолітній [PERSON] в судовому засіданні заявив, що хотів би проживати разом з батьком, суд вважає за необхідне повернути дитину матері. При цьому, суд враховує висновок психолога Міського центру дитини Київської міської державної адміністрації [PERSON], за яким повернення [PERSON] до матері не несе для нього травмуючої дії. Даний висновок психологом засновано на аналізі даних опитування батьків та психологічного обстеження дитини. Крім того, психолог брала участь в судовому розгляді справи під час заслуховування думки дитини. Тому, підстав сумніватись в цьому висновку у суду не має. Інші докази, що досліджені в судовому засіданні, не ставлять під сумнів наведений висновок суду. Отже, позов [PERSON] підлягає задоволенню. За такого рішення, витрати понесені позивачем при зверненні до суду, мають бути компенсовані їй відповідачем, відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України. Разом з тим, суд вважає за необхідне повідомити орган опіки і піклування, за місцем проживання малолітнього [PERSON], про факти неналежної поведінки [PERSON] по відношенню до дитини, що повідомлені в судовому засіданні самою дитиною, його батьком та бабусею [PERSON], для перевірки та вжиття заходів відповідно до наданих законом повноважень.

Outcome: approved