Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивують тим, що 12 вересня 2012 року між ними та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого [PERSON] передав у позику відповідачеві 10 000 тисяч євро, [PERSON] - 15000 тисяч євро, а [PERSON] - 5000 тисяч євро, строком до 15 вересня 2015 року. Відповідач зобов»язався повернути кошти з відсотками у сумі 10 000 тисяч євро, в сього 40000 тисяч євро, про що останній написав відповідну розписку. Однак відповідач у встановлений договором строк не повернув, тому просять стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 (десять тисяч Євро) 00 є.ц. що по офіційному курсі НБУ станом на 29.03.2017 року стосовно гривні становить 294 500 грн., на користь [PERSON] в сумі 15000 тисяч євро, що по офіційному курсу НБУ станом на 29.03.2017 року становить 441 750 грн, на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 тисяч євро. що по офіційному курсу НБУ станом на 29.03.2017 року становить 147 250 гривень, а також відсотки за користування грошовими коштами в сумі 10 000 тисяч євро, які стягнути з відповідача на користь позивачів. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, та просив врахувати тяжкий фінансовий стан його сім»ї та відстрочити термін виплати боргу. Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 вересня 2012 року між позивачами по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики, за умовами яких позивачі надали [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 30 000 тисяч євро, строком до 15 вересня 2015 року, про що останній написав відповідну розписку, копія якої долучено до матеріалів справи (а.с. 17) Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно розписки написаної власноруч [PERSON]Я вбачається, що позивач [PERSON] передав у позику відповідачеві 10 000 тисяч євро, [PERSON] - 15000 тисяч євро, [PERSON] - 5000 тисяч євро, строком до 15 вересня 2015 року. з відсотками у сумі 10 000 тисяч євро, в сього 40000 тисяч євро ( а.с.17). Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. В силу ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Така правова позиція закріплена в Постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року в справі № 6-36цс14. Норма ст. 625 ЦК України зазначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із наведеного, враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовуються належними та допустимими доказами виникнення та реалізації між сторонами договірних зобовязань, що породжуються внаслідок укладення договору позики, які в послідуючому проявились невиконанням відповідачем відповідного грошового зобовязання, що свідчить про порушення прав та інтересів позивача, а тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, відповідають нормам чинного законодавства України, в силу чого, позов підлягає до задоволення повністю. В звязку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в порядку ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: approved