Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

[PERSON] від імені якого діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про: 1. Скасування в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису щодо реєстрації за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1948821104 (надалі - Квартира 1) та щодо реєстрації за [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1981121104 (надалі - Квартира 2); 2. Визнання за [PERSON] права власності на [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач був неправомірно позбавлений права власності на квартиру під [ADDRESS] , яка в подальшому була переобладнана на Квартиру 1 та Квартиру 2. Право власності на вказані квартири було зареєстровано за відповідачами. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2015 року у відповідачів на користь позивача було витребувано Квартиру 1 та Квартиру 2, однак позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на спірні квартири за собою. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 16, 319, 321 Цивільного кодексу України та ст.ст. 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Від представника відповідачів (2), (3) надійшов відзив на позовну заяву, у якому ним висловлена незгода із заявленим позовом, оскільки відповідачі (2), (3) на виконання постанови Верховного Суду від 04.12.2019 звільнили Квартиру 2, а позивачем обрано невірний спосіб захисту права власності, оскільки рішення суду про витребування майна є самостійною підставою для скасування запису в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Представник відповідача (1) у поданому відзиві на позовну заяву висловив заперечення проти задоволення позовних вимог, оскільки спірні об`єкти нерухомості є новоствореним майном, а квартира, що належала позивачу до переобладнання, перестала існувати в натурі. Також позивачем не доведено факту набуття ним права власності на квартиру загальною площею 135,70 кв.м. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задоволити з підстав, викладених в позовній заяві, оскільки позивач позбавлений можливості зареєструвати за собою право власності на спірне нерухоме майно. Прийнявши участь в судовому засіданні, представник відповідача (1) висловив свою незгоду з позовними вимогами з огляду на те, що позивачем на надано суду доказів, які б свідчили про необхідність захисту його порушених прав. Представник відповідачів (1), (2) в задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав та мотивів викладених у відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 26.11.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача (1) про витребування доказів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: Квартира 1 та Квартира 2 . В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Квартирою 1 та Квартирою 2 суд наводить наступні обставини справи. Фактичні дані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 22-24) свідчать про те, що право власності на Квартиру 1 зареєстроване за [PERSON] , а на Квартиру 2 - право спільної часткової власності за [PERSON] (1/2 частки) та за [PERSON] (1/2 частки). На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2015 року по справі 303/4968/13-ц (надалі - Рішення) витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; витребувано у [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Усунено перешкоди у користуванні [PERSON] майном, шляхом виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] та шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із квартири [ADDRESS] (а.с. 10-15). Вказане рішення залишено в силі постановою Верховного Суду від 4 грудня 2019 року (а.с. 16-20). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно та визнання за ним право власності на спірні об`єкти нерухомості. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України). Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновленню порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. Правовими нормами Основного Закону України гарантовано захист права власності. Так, статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). В свою чергу, цивільно-правові способи захисту права власності, зазначені у Главі 29 Цивільного кодексу України. Так, Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 752/11904/17. По відношенню до фактичних обставин по справі, суд, приймаючи до уваги вищенаведені приписи чинного законодавства, виходить з того, що порушено право власності [PERSON] було відновлене на підставі Рішення шляхом витребування Квартири 1 у відповідача (1) та Квартири 2 у відповідачів (2), (3). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 по справі наведено правовий висновок відносно того, що звернення до суду з позовом про визнання права власності з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документа (крім випадків, передбачених статтею 344, частинами третьою та п`ятою статті 376 Цивільного кодексу України) та подальшої державної реєстрації права власності на підставі такого рішення не є законним (правомірним) способом захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98). Судом встановлено, що на підставі Рішення було витребувано на користь [PERSON] Квартиру 1 та Квартиру 2. Таким чином скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно та визнання права власності за позивачем не є ефективним способом захисту права власника, оскільки правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2015 року по справі №303/4968/13-ц набуло законної сили 04.12.2019 і є самостійною підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Звернення до суду з вказаним позовом, за наявності рішення про витребування майна від відповідачів на користь позивача, не є належним способом захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про порушення, невизнання та оспорення прав [PERSON] з боку відповідачів та необхідності їх судового захисту в контексті з приписами статті 2 Цивільного процесуального кодексу України. Також відповідачі не наділені повноваженнями на внесення записів до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Доводи представника відповідача (1) відносно того, що Квартира 1 та Квартира 2 є новоствореним майном під новими реєстраційними номерами, що свідчить про відсутність майна в натурі, на увагу не заслуговують, оскільки Рішенням встановлено, що обставини щодо існування на момент судового розгляду справи двох окремих квартир під №5 та під №9 під новими реєстраційними номерами не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність майна в натурі, а проведення внутрішньої реконструкції квартири та здійснення у зв`язку з цим нових реєстраційних дій не припиняє існування спірного об`єкту нерухомості в натурі і такі обставини у відповідності до положень частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню не підлягають. З огляду на викладене, в задоволенні позову слід відмовити. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат (а.с. 5, 6, 7, 36) суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Щодо клопотання відповідачів (2), (3) про стягнення з позивача витрат за надану правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 2 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з приписами частини першої, другої та третьої статті 134 Цивільного процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. З матеріалів справи вбачається, що між відповідачами (2), (3) та адвокатом Лук`яненком Андрієм Олександровичем 23 березня 2020 року було укладено договори про надання правової допомоги. На підставі вказаних договорів 19 жовтня 2020 року було виписано ордер серії КС №133956 та ордер серії КС №133955, які додані до відзиву на позовну заяву. 28 жовтня 2020 року представником відповідачів (2), (3) подано відзив на позовну заяву Поряд з цим, всупереч нормативному правилу, передбаченому частиною першою статті 134 Цивільного процесуального кодексу України представником відповідачів (2), (3) не було надано суду попереднього розрахунку судових витрат разом з поданим відзивом по суті спору (28.10.2020). Такі подано до суду тільки 26.11.2020. З урахуванням наведеного, в задоволенні клопотання відповідачів (2), (3) щодо стягнення з позивача витрат за надання професійної правничої допомоги слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed