Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

[PERSON] відповідно до договору дарування від 27.01.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Хмарською Л.М. за реєстровим №50, подарувала своїй дочці [PERSON] ? частку у праві власності на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] через свого представника заявила позов до [PERSON], за яким просила визнати недійсним вказаний договір дарування, та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав і державну реєстрацію права власності, що вчинені на підставі цього договору. Позов мотивовано тим, що позивач при укладенні спірного договору помилялась щодо його дійсної правової природи, вважала, що укладає договір довічного утримання, а відповідно договір має бути визнаний недійсним через не відповідність волевиявленню позивача. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 20.11.2017р. Протокольною ухвалою суду від 28.08.2018 року справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, надала пояснення, що зводяться до викладеного в заяві. Представники відповідача просили в задоволенні позову відмовити, за необґрунтованістю, пославшись на пояснення свідків та інші докази зібрані у справі, а також заявили про застосування до спору наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Нотаріус Хмарська Л.М. просила розглянути справу без її участі. Разом з тим нотаріус надіслала пояснення, за якими просила в задоволенні позову відмовити, пославшись на те, що посвідчила спірний договір попередньо переконавшись в дієздатності сторін, а також в тому, що сторони розуміють правову природу договору та значення своїх, діють вільно без будь-якого примусу, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Представник Головного територіального управління юстиції в м. Києві Кривовяз О.В., просила розглянути справу без її участі, на рішення у справі поклалась на розсуд суду. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві свого представника в суд не направили, пояснень на позов не надали. Вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши зібрані докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за таких підстав. Так, позивач послалась на ст. 229 ЦК України, як на підставу задоволення вимог позову. Згідно з даною нормою закону, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивач вказувала, що підписуючи спірний договір, вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки між сторонами попередньо була досягнута домовленість на умовах саме такого договору, і така домовленість відповідала її інтересам в силу похилого віку, тяжкого стану здоров'я, неприязних відносин із сином [PERSON] та його співмешканкою, а також з огляду на те, що спірна квартира є її єдиним житлом. Дійсно, з огляду на матеріали справи, позивач уклала спірний договір у віці 84 роки, позивач з з 1982 року проживає в квартирі [ADDRESS], в цій же квартирі з 1985 року зареєстрований і проживає син позивача [PERSON], він же є власником решти квартири, опитані в суді свідки підтвердили, що між позивачем та її сином на час укладення спірного договору були неприязні відносини, через зловживання алкоголем та негативний вплив співмешканки. Проте, ці обставини самі по собі є формальними і не вказують на те, що при укладенні договору дійсно мала місце помилка. Інших же доказів позивачем не надано. Напроти, з огляду на спірний договір вбачається, що він укладений від імені обдарованої представником за довіреністю [PERSON], дієздатність дарувальника перевірено, дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, сторони засвідчили, що: -договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; -вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; -укладення договору відповідає їх інтересам; -волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; -умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; -договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; - володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність. [PERSON], будучи допитаним в суді в якості свідка пояснив, що ініціатива в укладенні договору виходила саме від позивача, намір подарувати належну частку квартири вона пояснювала тим, що при приватизації квартири дочка не приймала участі, а відтак на її думку була несправедливо позбавлена частки у майні, що набувалось в інтересах родини, при укладенні договору позивач розуміла його суть і бажала настання наслідків, що тягне за собою договір. [PERSON] та [PERSON], відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07.12.2004 року, дійсно набули право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації державного житлового фонду. На час приватизації охоронне свідоцтво (броня) на право користування [PERSON] квартирою втратило силу. На свідомий намір позивача розпорядитись належним майном на користь відповідача вказують інші докази. Так, позивач 29.12.2009 року склала заповіт, згідно з яким заповіла [PERSON] належні їй ? частки квартири [ADDRESS], ? частку садового будинку [ADDRESS] , яке розташоване на території Димидівської сільської ради Вишгородського району Київської області. За довідкою начальника управління персоналом Національного авіаційного університету від 24.01.2016р., [PERSON] з 23.02.1981 року по 21.11.2013 року безперервно працювала бібліотекарем науково-технічної бібліотеки університету, відомостей про тимчасову втрату працездатності [PERSON] в період з 2011р. по 2013 рік в університеті не має. Свідки [PERSON] та [PERSON] в суді пояснили, що тривалий час працювали із [PERSON], остання не зважаючи на вік належним чином виконувала покладені на неї обов'язки, мала добру пам'ять, майже ніколи не хворіла, вона могла б ще працювати проте була звільнена за скороченням штатів. Крім того, свідки пояснили, що позивач в розмовах з ними неодноразово висловлювала бажання залишити своє майно дочці. Такі ж за змістом пояснення дали в суді під присягою [PERSON], який приймав участь в розбудові садового будинку [PERSON], та [PERSON] - близька подруга відповідача. Крім того, виходячи з того, що позивач в 2004 році приватизувала квартиру, набула в 1995 році право власності на земельну ділянку та садовий будинок, продала земельну ділянку та садовий будинок в серпні 2017 року, що підтверджується нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, суд приходить до висновку, що вона обізнана в операціях з нерухомістю. З аналізу наведеного в сукупності, за відсутності іншого, суд приходить до висновку, що спірний договір, всупереч доводам позивача, відповідав її волевиявленню, вона розуміла правову природу договору і бажала настання наслідків, що тягне за собою договір, а тому вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. За такого рішення, підстав для застосування до спору наслідків пропуску строків позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України, не має. Одночасно, суд відхиляє доводи позивача в обґрунтування заяви про поновлення строків позовної давності, а саме про те, що відповідач не прийняла дар, як такі, що суперечать дійсним обставинам та доказам у справі, тобто такими, що є надуманими. Витрати у справі, за вказаного рішення, розподілу не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed