Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

[PERSON] 03.09.20419р. звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , оскільки відповідачі за вказаною адресою не проживають без поважних причин, участі в утриманні житла не приймають, що підтверджується актами про не проживання, не оплачують комунальних послуг. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, покликаючись на вказані у позовній заяві обставини. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини своєї неявки в засідання відповідачі суду не повідомили, відзиву на позов не подали. Зі згоди позивача, суд у відповідності до вимог ст.ст. 223, 280, ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідка, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить позивачу [PERSON] та відповідачці [PERSON] (доньці) відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 13.05.2010р. №25451817. У квартирі [ADDRESS] зареєстровано троє осіб: [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] . Даний факт стверджується довідкою ЛКП «Збоїща-408» з місця проживання про склад сім`ї і прописку №2378 від 20.05.2019р. Квартира складається з трьох житлових кімнат площею 37,50кв.м. Загальна площа квартири становить 58,60кв.м. Судом встановлено, що відповідачі не проживають у квартирі за місцем своєї реєстрації з 2000 року, оплати за комунальні послуги не проводить, участі в її утриманні не приймають, їхніх речей у квартирі немає. З пояснень представника позивача слідує, що відповідачі не проживають у квартирі з 2000 року, виїхали закордон. На даний час вони проживають у Новій Зеландії. Факт не проживання відповідачів у квартирі впродовж цього часу підтверджується складеними комісією та затвердженими директором ЛКП «Збоїща-408» актами: №193 від 20.05.2019р. та №249 від 20.06.2019р. Факт не проживання відповідачів також підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] , син позивача. У позовній заяві позивач, як підставу своїх вимог зазначає норми ст.ст.71,71,163 ЖК України. Проте, суд вважає застосування цих норм помилковим, оскільки квартира належить на праві власності позивачу [PERSON] та відповідачці [PERSON] . Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 156 ЖК України передбачені права та обов`язки членів сім`ї власника житла. Згідно ч. 2 ст. 405 України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи наведені правові норми, те, що відповідач [PERSON] понад один рік у житловому приміщенні за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, жиле приміщення залишила добровільно, її слід визнати такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням. Відповідно до ст. 41 Конституції України та рішення Конституційного суду України від 11.05.2005 року власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України: право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності включає в себе право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивачка є співвласником квартири [ADDRESS] , визнати її такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням суперечить інституту права власності. Звертаючись в суд з вимогою про позбавлення [PERSON] , співвласника квартири, права користування цією квартирою, позивач не довів підставності таких позовних вимог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial