Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 07 березня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що позивач [PERSON] була власником нерухомого майна, а саме квартири, яка має адресу: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 листопада 2003 року, виданого на підставі довідки ЖБК № 282 від 20 жовтня 2003 року та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 жовтня 1999 року № 2091. Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за позивачкою КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02 грудня 2003 року за реєстраційний номером 3658108, що підтверджує витяг № 2156741 від 02 грудня 2003 року. В даній квартирі [PERSON] була зареєстрована з 31 березня 1981 року, та до теперішнього часу це її фактичне і єдине місце проживання. В 2004 року її донька - [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] запропонували позивачці продати вказану квартиру відповідачу з метою отримання ними коштів: кредиту в банку під заставу (іпотеку) предмета купівлі-продажу, але сказали, що це відбудеться без реєстрації права власності на покупця, тобто відповідача, та буде мати лише фіктивний намір, тобто вона - позивач, як була власницею квартири, так і буде нею залишатися. В зв`язку з цим, 05 жовтня 2004 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] був укладений кредитний договір № МL - 300/512/2004, відповідно до якого банк надав позичальнику (відповідачу по справі) кредит у розмірі 17\~300.00 (сімнадцять тисяч триста) доларів США для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . Після укладання кредитного договору № МL - 300/512/2004 від 05 жовтня 2004 року та договору купівлі-продажу, примірник якого позивач не отримала, нічого не змінилося, а саме вона, як була власником нерухомого майна так і залишилася, була зареєстрована в квартирі, користувалася нею та проживала. Більш того, позивачка проживає по сьогоднішній день та сплачує всі комунальні платежі. Таким чином, правовий режим її користування, володіння квартирою не змінився. Але, в листопаді 2018 року вона дізналася, що до її доньки, [PERSON] , був пред`явлений позов [PERSON] щодо розірвання шлюбу. Тому, 12 грудня 2018 року позивач отримала Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки:149135396. Відповідно до інформаційної довідки за № 149135396 від 12 грудня 2018 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С. за № в реєстрі 2661. Право власності на нерухоме майно було зареєстроване 15 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., номер запису про право власності 18206835. Таким чином, договір купівлі-продажу був укладений 05 жовтня 2004 року, а право власності на підставі такого договору на нерухоме майно було зареєстроване лише 15 грудня 2016 року, про що позивачці стало відомо при отриманні інформаційної довідки 12 грудня 2018 року. Позивач вважає, що її конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вважає вказаний договір протиправним, нікчемним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно; на її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між сторонами 05 жовтня 2004 року, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказавши на те, що позовні вимоги до [PERSON] є безпідставними, надуманими та необґрунтованими, спірна квартира відповідачем придбана на законних підставах шляхом укладання нотаріально посвідченого договору, всі істотні умови договору зазначені і виконані, кошти передані, проведена державна реєстрація. Жодних прав та законних інтересів позивача відповідачем не порушувалося, тому просили суд відмовити [PERSON] у повному обсязі в задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги і викладені в них обставини, вважали позовну заяву обоснованою і законною, при укладенні спірного договору були значно порушені права позивача, тому просила позов задовольнити. Треті особи приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Чижик О.С. і АТ «Райффайзен банк Україна» та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в письмовому зверненні до суду проти задоволення позову не заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] була власником нерухомого майна, а саме квартири, яка має адресу: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 листопада 2003 року, виданого на підставі довідки ЖБК № 282 від 20 жовтня 2003 року та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 жовтня 1999 року № 2091. Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за позивачкою КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02 грудня 2003 року за реєстраційний номером 3658108, що підтверджує витяг № 2156741 від 02 грудня 2003 року. В даній квартирі [PERSON] була зареєстрована з 31 березня 1981 року, та до теперішнього часу це її фактичне і єдине місце проживання. В 2004 року її донька - [PERSON] (третя особа), разом зі своїм чоловіком [PERSON] (відповідач), запропонували позивачці продати вказану квартиру відповідачу з метою отримання ними кредиту в банку під заставу (іпотеку) предмета купівлі-продажу, але сказали, що це відбудеться без реєстрації права власності на покупця, тобто відповідача, та буде мати лише фіктивний намір, тобто вона - позивач, як була власницею квартири, так і буде нею залишатися. В зв`язку з цим, 05 жовтня 2004 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] був укладений кредитний договір № МL - 300/512/2004, відповідно до якого банк надав позичальнику (відповідач) кредит у розмірі 17\~300.00 (сімнадцять тисяч триста) доларів США для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] (п`ятсот шістдесят вісім). У відповідності до п. 1.2.1. кредитного договору позичальник (відповідач) зобов`язаний був використати кредитні кошти на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між - позичальником, продавцем та банком 05 жовтня 2004 року. Після укладання кредитного договору № МL - 300/512/2004 від 05 жовтня 2004 року та договору купівлі-продажу, нічого не змінилося, а саме вона, як була власником нерухомого майна так і залишилася, була зареєстрована в квартирі, користувалася нею та проживала. Більш того, позивачка проживає по сьогоднішній день та сплачує всі комунальні платежі. Таким чином, правовий режим її користування, володіння квартирою не змінився. В листопаді 2018 року позивач дізналася, що до її доньки, [PERSON] , був пред`явлений позов [PERSON] щодо розірвання шлюбу. Тому, 12 грудня 2018 року позивач отримала Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки:149135396. Відповідно до інформаційної довідки за № 149135396 від 12 грудня 2018 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С. за № в реєстрі 2661. Право власності на нерухоме майно було зареєстроване 15 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., номер запису про право власності 18206835. Таким чином, договір купівлі-продажу був укладений 05 жовтня 2004 року, а право власності на підставі такого договору на нерухоме майно було зареєстроване лише 15 грудня 2016 року, про що позивачці стало відомо при отриманні інформаційної довідки 12 грудня 2018 року. В даному випадку договір купівлі-продажу був укладений між позивачем та відповідачем без реєстрації права власності та без передачі такого майна відповідачу. Більш того, відповідач по справі в квартирі [ADDRESS] ніколи не проживав та не проживає до теперішнього часу, а також не був зареєстрований за її адресою, тобто у нього відсутнє право користування нею. Всі ці обставини, на думку позивача, свідчать про те, що сторони на виконання договору купівлі-продажу не виконали свої зобов`язання, та право користування у покупця не виникало, тобто сторони не мали намір створювати юридичні правові наслідки, укладаючи договір купівлі-продажу від 05 жовтня 2004 року. Таким чином, як стверджує позивач, вказаним майном вона фактично не розпоряджалася, оспорюваний договір позивач вважає фіктивним і недійсним, оскільки останній укладений в супереч її дійсній волі та загальним засадам ЦК України. Позивач вважає, що його конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вважає вказаний договір протиправним, нікчемним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, так як відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно; на її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Згідно зі ст. 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~ Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Враховуючи, що спірна квартира перебуває у володінні та користування позивача, тому питання про витребування майна з чужого незаконного володіння не ставляться. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 рік), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Вирішуючи даний спір, суд має встановити три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 Листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання спірного договору недійсним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, так як відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані договору. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 328 ЦК України право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Статтею 640 ЦК України (момент укладення договору) передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Також у ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Судом з`ясовано, що позивач [PERSON] на законних підставах була власником нерухомого майна, а саме квартири, яка має адресу: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 листопада 2003 року, виданого на підставі довідки ЖБК № 282 від 20 жовтня 2003 року та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 жовтня 1999 року № 2091. Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за позивачкою КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02 грудня 2003 року за реєстраційний номером 3658108, що підтверджує витяг № 2156741 від 02 грудня 2003 року. В даній квартирі [PERSON] була зареєстрована з 31 березня 1981 року та до теперішнього часу це її фактичне і єдине місце проживання. В 2004 року її донька - [PERSON] , разом зі своїм чоловіком [PERSON] запропонували позивачці продати вказану квартиру відповідачу з метою отримання ними кредиту в банку під заставу (іпотеку) предмета купівлі-продажу, але сказали, що це відбудеться без реєстрації права власності на покупця, тобто відповідача, та буде мати лише фіктивний намір, тобто вона - позивач, як була власницею квартири, так і буде нею залишатися. В зв`язку з цим, 05 жовтня 2004 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] був укладений кредитний договір № МL - 300/512/2004, відповідно до якого банк надав позичальнику (відповідачу) кредит у розмірі 17\~300.00 (сімнадцять тисяч триста) доларів США для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до п. 1.2.1. кредитного договору позичальник (відповідач) зобов`язаний був використати кредитні кошти на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між - позичальником, продавцем та банком 05 жовтня 2004 року. Після укладання кредитного договору № МL - 300/512/2004 від 05 жовтня 2004 року та договору купівлі-продажу нічого не змінилося, а саме позивачка як була власником нерухомого майна так і залишилася власником, була зареєстрована в квартирі, користувалася нею та проживала. Більш того, позивачка проживає по сьогоднішній день та сплачує всі комунальні платежі. Таким чином, правовий режим її користування, володіння квартирою не змінився. Відповідач не проживає там і не сплачує комунальні платежі. В листопаді 2018 року позивач дізналася, що до її доньки, [PERSON] , був пред`явлений позов [PERSON] щодо розірвання шлюбу. Тому, 12 грудня 2018 року позивач отримала Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки:149135396. Відповідно до інформаційної довідки за № 149135396 від 12 грудня 2018 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С. за № в реєстрі 2661. Право власності на нерухоме майно було зареєстроване 15 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., номер запису про право власності 18206835. Таким чином, договір купівлі-продажу був укладений 05 жовтня 2004 року, а право власності на підставі такого договору на нерухоме майно було зареєстроване лише 15 грудня 2016 року. Отже, договір купівлі-продажу був укладений між позивачем та відповідачем без реєстрації права власності та без передачі такого майна відповідачу. Більш того, відповідач по справі в квартирі [ADDRESS] не проживав та не проживає до теперішнього часу, а також не був зареєстрований за її адресою, тобто у нього відсутнє право користування нею. Всі ці обставини свідчать про те, що сторони на виконання договору купівлі-продажу не виконали свої зобов`язання, та право користування у покупця не виникало, тобто сторони не мали намір створювати юридичні правові наслідки, укладаючи договір купівлі-продажу від 05 жовтня 2004 року. Таким чином, вказаним майном позивач фактично не розпоряджався, оспорюваний договір позивач вважає фіктивним і недійсним, оскільки останній укладений в супереч його дійсній волі та загальним засадам ЦК України. Позивач вважає, що його конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. \~ \~ \~ \~Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ), посвідчений 05 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик О.С. за номером в реєстрі 2661, укладений між [PERSON] і [PERSON] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачені при подачі позову судові витрати в вигляді судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, поновлення прав власності в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved