Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

[PERSON] акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] і [PERSON] яким, з урахуванням уточнень, просив стягнути з них у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №LGZ0GA02790008 від 29 серпня 2007 року у розмірі у розмірі 88643 доларів і 19 центів США (що еквівалентно 1397930 гривень 11 копійок, за офіційним курсом Національного банку України станом на 29 грудня 2014 року). Разом з цим, [PERSON] та [PERSON] подали зустрічний позов яким, з урахуванням уточнень, просили визнати недійсними: кредитний договір №LGZ0GA02790008 від 29 серпня 2007 року (укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON]), договір поруки №LGZ0GA02790008 від 29 серпня 2007 року (укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON]), договір іпотеки від 29 серпня 2007 року (укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON]). Про місце, день та час розгляду справи по суті сторони повідомлялись належним чином, але у судове засідання 30 липня 2015 року для розгляду справи по суті особи не зявились. Однак подали заяви, якими просили розглянути справу без їх участі (а.с.163-165). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а справа розглядалась без участі всіх осіб, які беруть участь у справі. Позиція позивача полягала у тому, що між банком та відповідачем: [PERSON] було укладено кредитний договір, який містить усі істотні умови для договорів такого виду. За цим договором банк взяв на себе зобовязання видати кредит, а вказаний відповідач повернути його у строки і порядку передбаченими цим договором, разом з процентами за користування кредитом та комісійною винагородою. Однак на відміну від банку, який свої зобовязання виконав, названий відповідач взяті на себе зобовязання порушив, тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, процентів за його користування і комісійної винагороди. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки у вигляді пені і штрафу за невиконання грошових зобовязань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і їх. І зважаючи на те, що [PERSON] поручилась за виконання [PERSON] своїх зобовязань за вказаним кредитним договором, але їх не виконала, банк має право вимоги до них обох, у солідарному порядку. Позиція відповідачів полягала у тому, що банк не має права на стягнення заборгованості у заявленому розмірі, оскільки частина грошових коштів була видана у доларах США, а частина у гривні, але банк зробив розрахунок суми заборгованості виходячи з того, що кредит був виданий виключно в доларах США. Сам банк не надав доказів того, що він мав право на видачу грошових коштів у доларах США. Підвищення процентної ставки банком в односторонньому порядку було неправомірним, оскільки банк порушив процедуру реалізації такого права. Як неправомірним є нарахування банком штрафів і пені, оскільки відповідачі проживають у районі проведення антитерористичної операції. [PERSON], банк не мав підстав для сплати замість відповідача: [PERSON] страхових платежів за договором страхування, а тим більше включати потім ці суми у загальну суму наданого кредиту, і як наслідок нараховувати на цю суму проценти, комісійну винагороду, а також неустойку. Окрім заперечень, відповідачі подали зустрічний позов, яким просили визнати недійсним кредитний договір. У ньому, вони вказували на те, що кредитний договір не містить усіх істотних умов, також цим договором відповідача: [PERSON] навязано, необхідність укладення договору страхування, що є порушення законодавства. А до укладення договору, банк не надав інформації про кредитні умови. І оскільки, кредитний договір є недійсним, договори поруки та іпотеки, як правочини вчинені виключно внаслідок і на виконання кредитного договору, теж слід визнати не дійсними. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», маючи банківську ліцензію №22 від 04 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», 29 липня 2003 року отримав і письмовий дозвіл Національного банку України №22-2 на право здійснювати операції, визначені пунктами 1-4 частини 2 та 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», який включає в себе право здійснювати операції та угоди з валютними цінностями, у тому числі операції з ними, як інструментами грошового ринку, від власного імені (а.с.23,116-117). [PERSON], 11 серпня 2007 року, звернулась у цей банк для отримання інформації з приводу можливості отримання кредиту в межах суми 20000 доларів США під заставу нерухомості (а.с.19,118). При цьому з умовами такого кредитування у банку її було ознайомлено, оскільки вона написала про це розписку (а.с.19,118). Пізніше, 27 серпня 2007 року, [PERSON] знову звернулась до цього банку, але вже із анкетою-заявою з проханням видати їй кредит саме у доларах США, у розмірі 20000. При цьому, із звернення [PERSON] вбачається, що вона не перший раз отримує кредит, оскільки на момент звернення мала зобовязання щодо погашення раніше отриманих кредитів (а.с.13 зворотній бік, 14). А через два дні, 29 серпня 2007 року, [PERSON] та Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» уклали кредитний договір №LGZ0GA02790008, за яким банк взяв на себе зобовязання видати їй кредит шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 29 серпня 2007 року по 29 серпня 2017 року, у розмірі 20000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 2500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбаченому пунктами 2.1.3.,2.2.7. договору (тобто, у випадку не предявлення нею документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів до дат їхньої сплати згідно укладених [PERSON] договорів страхування, шляхом одержання банком з каси валюти кредиту, необхідної для сплати чергових страхових платежів, її продажу у касі за курсом купівлі банком такої валюти на день проведення операції, та зарахування отриманих грошових коштів від її імені на сплату чергових страхових платежів). А [PERSON] взяла на себе зобовязання повертати кредит, сплачувати проценти за його користування у розмірі 0,92 на місяць (що складає 11,04 на рік), а також комісію у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 процентів на місяць, від суми виданого кредиту, шляхом сплати з 29 по 04 число щомісячного платежу у розмірі 317 доларів 69 центів США. При цьому, у випадку порушення взятих на себе зобовязань щодо погашення кредиту, [PERSON] також взяла на себе зобовязання сплачувати проценти за користування таким кредитом у розмірі 2,43 на місяць (що складає 29,16 на рік), які нараховуються на суму непогашеної частини кредиту в строк. А у випадку порушення зобовязань, які передбачені пунктами 2.2.2.,2.2.3. кредитного договору (а це виключно зобовязання щодо сплати процентів за користування кредитом та комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 процентів на місяць, від суми виданого кредиту), [PERSON] взяла на себе зобовязання сплатити банку пеню у розмірі 15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за день прострочки, при цьому сплата пені відбувається в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати (а.с.11-13,119). У цей же день, 29 серпня 2007 року, між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір поруки №LGZ0GA02790008, за яким [PERSON] взяла на себе зобовязання відповісти перед банком, як солідарний боржник, за виконання [PERSON] (тобто боржником) зобовязань за кредитним договором LGZ0GA02790008, при цьому у тому ж обсязі, що і боржник (а.с.3,23,18). [PERSON], 29 серпня 2007 року, між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки №LGZ0GA02790008, за яким [PERSON], з метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором LGZ0GA02790008 від 29 серпня 2007 року (у тому числі повернення кредиту, сплати процентів, комісійної винагороди, пені), надала банку у заставу нерухоме майно у вигляді жилого будинку зі службовими будівлями №6, який розташовано по провулку Рубіжанському у місті Рубіжне Луганської області (а.с.166-170). При цьому, 29 серпня 2007 року, [PERSON] звернулась до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» через його страхового агента «ПриватБанк», із заявами про укладення із нею договору особистого страхування та договору страхування майна. При цьому обидва договори, просила укласти з нею на строк з 29 серпня 2007 року по 28 серпня 2008 року (а.с.63-65). На підставі цих заяв, 29 серпня 2007 року, між [PERSON] та товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» було укладено договір особистого страхування №LGZ0LK00036145 та договір страхування майна № LGZ0LK00036145, за якими вона взяла на себе зобовязання своєчасно сплачувати страхові платежі, а товариство у разі настання страхового випадку, передбаченого конкретним договором, здійснити страхове відшкодування (а.с.64-66). За договором особистого страхування №LGZ0LK00036145, [PERSON] взяла на себе зобовязання 29 серпня 2007 року сплатити 505 гривень (за оплачений період з 29.08.2007-28.08.2008). При цьому, договір вважався укладеним на строк з 29 серпня 2007 року по 28 серпня 2008 року включно, і не більше ніж на оплачений період. Але також, сторони договору передбачили, що при бажанні [PERSON] застрахуватись на строк більше ніж 12 місяців та сплаті страхового платежу у розмірі 505 гривень, цей договір буде діяти 12 місяців і щорічно продовжується на такий же строк до повного погашення кредитної заборгованості у разі сплати наступних страхових платежів (а.с.64). Судом встановлено, що [PERSON], 29 серпня 2007 року сплатила страховий платіж у розмірі 505 гривень (а.с.68). Також судом встановлено, що закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» для сплати страхового платежу [PERSON] за договором особистого страхування, отримував у касі долари США, обмінював їх та перераховував на рахунки товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» грошові кошти у вигляді страхових платежів: 28.08.2008 року банк отримав 108 доларів і 84 центи США, обміняв їх і перерахував 505 гривень (а.с.123); 28.08.2009 року отримав 60 доларів і 12 центів США, обміняв їх і перерахував 505 гривень (а.с.124); 27.08.2010 року отримав 64 долари і 09 центів США, обміняв їх і перерахував 505 гривень (а.с.126); 26.08.2011 року отримав 63 долари і 16 центів США, обміняв їх і перерахував 505 гривень (а.с.128); 28.08.2012 року отримав 62 доларів і 42 центи США, обміняв їх і перерахував 505 гривень (а.с.131); 02.09.2013 року отримав 62 долари і 35 центів США, обміняв їх і перерахував 505 гривень (а.с.133); 28.08.2014 року отримав 38 доларів і 85 центів США, обміняв їх і перерахував 505 гривень (а.с.134). А за договором страхування майна №LGZ0LK00036145, [PERSON] взяла на себе зобовязання 29 серпня 2007 року сплатити 757 гривень 50 копійок (за оплачений період з 29.08.2007-28.08.2008). При цьому, договір вважався укладеним на строк з 29 серпня 2007 року по 28 серпня 2008 року включно, і не більше ніж оплачений період. Але сторони передбачили, що при бажанні [PERSON] застрахувати майно на строк більше ніж 12 місяців та сплаті страхового платежу у розмірі 757 гривень 50 копійок, цей договір буде діяти 12 місяців і щорічно продовжується на такий же строк до повного погашення кредитної заборгованості у разі сплати наступних страхових платежів (а.с.66). Судом встановлено, що на виконання взятих на себе зобовязань, [PERSON], 29 серпня 2007 року сплатила страховий платіж у розмірі 757 гривень 50 копійок (а.с.68). Також судом встановлено, що закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» для сплати страхового платежу [PERSON] за договором страхування майна, отримував у касі долари США, обмінював їх та перераховував на рахунки товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» грошові кошти у вигляді страхових платежів: 28.08.2008 року банк отримав 159 доларів і 99 центів США, обміняв їх і перерахував 742 гривні 35 копійок (а.с.122); 28.08.2009 року отримав 86 доларів і 61 цент США, обміняв їх і перерахував 727 гривень 50 копійок (а.с.125); 27.08.2010 року отримав 90 доларів і 48 центів США, обміняв їх і перерахував 712 гривень 95 копійок (а.с.127); 26.08.2011 року отримав 89 доларів і 17 центів США, обміняв їх і перерахував 712 гривень 95 копійок (а.с.129); 28.08.2012 року отримав 88 доларів і 13 центів США, обміняв їх і перерахував 712 гривень 95 копійок (а.с.130); 02.09.2013 року отримав 88 доларів і 02 центи США, обміняв їх і перерахував 712 гривень 95 копійок (а.с.132); 28.08.2014 року отримав 54 долари і 84 центи США, обміняв їх і перерахував 712 гривень 95 копійок (а.с.135). Тридцятого серпня 2007 року, банк видав [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки, яка підписана одержувачем (а.с.15,67), а також вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 12.02.2010 року (а.с.119), а гроші вона витратила на ремонт (а.с.119). [PERSON], 30 серпня 2007 року, [PERSON] сплатила банку комісію у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1515 гривень (а.с.67). У жовтні 2008 року, 30 числа, закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» надіслало на адресу: місто Рубіжне Луганської області, провулок Рубіжанський, будинок 6, письмове повідомлення на ім`я [PERSON] про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом: 13,08 на рік за користування кредитом в межах строків, встановлених договором, а процента ставка за невиконання грошових зобовязань за кредитним договором змінюється відповідно до зміни відсоткової ставки по кредиту (а.с.16-17). В липні 2009 року, закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило найменування на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ставши правонаступником усіх його прав та обовязків (а.с.23, 22 зворотній бік). У лютому 2013 року, у звязку із реєстрацією шлюбу, [PERSON] змінила своє прізвище на «Подкуйко» (а.с.43-45). Двадцять четвертого квітня 2014 року, на ім`я [PERSON] (за адресою: [ADDRESS]) та [PERSON], як іпотекодавця, (за адресою: місто Рубіжне Луганської області, провулок Рубіжанський, будинок 6) було направлено письмове повідомлення про порушення зобовязань [PERSON] за кредитним договором №LGZ0GA02790008 від 29 серпня 2007 року, наявність у неї заборгованості та необхідність погашення боргу у тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги, а у випадку не здійснення такої дії банк має намір продати предмет іпотеки (а.с.9-10). А у березні 2015 року, банк звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом, який розглядається судом, і яким з урахуванням уточнень, банк просить стягнути з відповідачів, у солідарному порядку, заборгованість за вказаним кредитним договором (а.с.3-4,85-87). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем [PERSON] акціонерним товариством Комерційний банк ПРИВАТБАНК та відповідачем [PERSON] виникли цивільні правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо наявності у позивача, як кредитора у зобовязанні, права вимагати повернення цим відповідачем, як боржником у цьому зобов`язанні, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування, комісійної винагороди, а також неустойки. Разом з цим, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем [PERSON] акціонерним товариством Комерційний банк ПРИВАТБАНК та відповідачем [PERSON] теж виникли цивільні правовідносини, але у сфері забезпечення виконання зобовязання, в яких позивач виступає кредитором, а цей відповідач поручителем виконання [PERSON] як боржником, свого грошового зобовязання, та в межах яких виник спір щодо наявності у кредитора права вимоги до поручителя щодо сплати боргу боржника у солідарному порядку. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. Так, 29 серпня 2007 року, [PERSON] та Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» уклали договір саме про надання споживчого кредиту, за яким банк взяв на себе зобовязання видати їй кредит шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 29 серпня 2007 року по 29 серпня 2017 року, у розмірі 20000 доларів США на споживчі цілі. А [PERSON] взяла на себе зобовязання повертати кредит, сплачувати проценти за його користування у розмірі 0,92 на місяць (що складає 11,04 на рік), а також комісію у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 процентів на місяць, від суми виданого кредиту, шляхом сплати з 29 по 04 число щомісячного платежу у розмірі 317 доларів 69 центів США. При цьому, банк взяв на себе зобовязання видати кредит [PERSON] у розмірі 2500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбаченому пунктами 2.1.3., 2.2.7. договору (тобто, у випадку не предявлення [PERSON] документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів до дат їхньої сплати згідно укладених [PERSON] договорів страхування, шляхом одержання банком з каси валюти кредиту, необхідної для сплати чергових страхових платежів, її продажу у касі за курсом купівлі банком такої валюти на день проведення операції, та зарахування отриманих грошових коштів від її імені на сплату чергових страхових платежів). А [PERSON], з огляду на положення пункту 2.1.3. договору, доручила банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. І таке доручення не підлягає виконанню банком тільки у випадку предявлення нею до банку документів, що підтверджують сплату чергових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати. [PERSON] взяла на себе зобовязання, у випадку порушення взятих на себе зобовязань щодо погашення кредиту, сплачувати проценти за користування таким кредитом у розмірі 2,43 на місяць (що складає 29,16 на рік), які нараховуються на суму непогашеної частини кредиту в строк; у випадку порушення зобовязань, які передбачені пунктами 2.2.2.,2.2.3. кредитного договору (а це виключно зобовязання щодо сплати процентів за користування кредитом та комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 процентів на місяць, від суми виданого кредиту), [PERSON] взяла на себе зобовязання сплатити банку пеню у розмірі 15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за день прострочки, при цьому сплата пені відбувається в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати (а.с.11-13,119). А в частині, що стосується кредитування банком [PERSON] для сплати страхових платежів, вона взяла на себе зобовязання погасити суми кредиту направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за користування ним (0,92% на місяць) не пізніше 30 днів з дня перерахування банком страхового платежу. І у разі непогашення цієї частини кредиту в зазначеній термін, вона взяла на себе зобовязання сплатити відсотки за її користування (2,43 в місяць) пункти 2.2.7 (останній абзац), 3.2.,3.8.,7.1.,7.4. кредитного договору. Доводи відповідачів в тій частині, що вказаний договір є недійсним, оскільки в супереч положень частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк до його укладення не надав [PERSON] у письмовій формі всю інформацію, яка вказана у названій нормі права, суд вважає не належними. Оскільки правовим наслідком не виконання такого обовязку банку, згідно цієї ж норми права, не являється не дійсність договору про надання споживчого кредиту. А тому встановлення тієї обставини, що банк не надав таку інформацію відповідачу у письмовій формі до укладення договору, а також надання в цій частині оцінки доказам, суд вважає не доречним, оскільки вчинення таких дій буде свідчити про вихід суду за межі як предмету доказування, так і позовних вимог як первісного так і зустрічного позову, бо питання про застосування належних правових наслідків не надання відповідачу вказаної інформації, ним перед судом не ставиться. Доводи відповідачів що не надання вказаної інформації свідчить про наявність нечесної підприємницької практики, яка вводить в оману, а тому договір є не дійсним, суд також вважає не належними. Дійсно, положення частини 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають, що нечесна підприємницька практика забороняється. Але таких положень, на які посилались у своїх доповненнях до зустрічного позову відповідачі, цей закон не містить. Суд погоджується з тим, що діюча на момент укладення спірного договору редакція частини 6 статті 19 названого закону передбачала, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. І що, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (частина 2 статті 19 цього ж закону). Однак, на думку суду, банк надав [PERSON], під час пропонування їй послуги споживчого кредитування під заставу нерухомості, за її зверненням 11 серпня 2007 року, чітку, зрозумілу та у недвозначний спосіб інформацію, яка була необхідною для здійснення нею свідомого і компетентного вибору щодо необхідності для неї такої послуги. При цьому, відповідачі не надали належних, достовірних та допустимих доказів того, що під час пропонування банком послуги та безпосередньо в наданій ним інформації про послугу, мали місце елементи примусу, докучання або неналежного впливу чи істотного впливу чи можливості впливу на свободу вибору або поведінку [PERSON] стосовно придбання запропонованої їй послуги. Тут суд враховує й те, що у статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» не йде мова щодо необхідності надання споживачу саме тієї інформації, яка передбачена частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Достатньо щоб інформація не містила ознак нечесної підприємницької практики та давала можливість зробити споживачу свідомий і вільний вибір. А інформація про умови надання послуги з кредитування у розмірі 20000 доларів США [PERSON] під заставу нерухомості, яка їй була надана, що підтверджується сертифікатом (який суд вважає в указаній частині можливим для використання та дослідження у якості доказу) наведених ознак не містить, а сама [PERSON] до укладення договору мала достатньо часу для здійснення свідомого і компетентного вибору запропонованої послуги (а.с.118). Оскільки інформацію вона отримала 11 серпня 2007 року (а.с.118), а договір було укладено тільки 29 серпня 2007 року (а.с.11-13). Суд, також, не може погодитись з доводами відповідачів в тій частині, що стосовно вільного вибору валюти кредиту та страхової компанії, позивач ввів відповідача в оману. По-перше. [PERSON] не надала суду жодних доказів того, що вона зверталась до банку з проханням надати їй кредит в іншій валюті, ніж долари США чи хоча б просила надати їй інформацію про інші існуючі у банку програми кредитування (а.с.1-170). Навпроти. Письмові докази свідчать про те, що вона звернулась до банку спочатку 11 серпня 2007 року, а потім 27 серпня 2007 року з висловленим бажанням отримати кредит саме у доларах США (а.с.118,13 зворотна частина, 14). Тому суд, не має сумнівів у тому, що [PERSON] мала достатньо часу для вільного, свідомого і компетентного вибору саме такої валюти кредитування, а тому повідомляти її про валютні ризики, повязані з кредитуванням у такій валюті, необхідності у банку не було. По-друге. Положення укладеного [PERSON] з банком кредитного договору не містять таких положень, на які вона посилається у доповненнях до зустрічного позову, як підстави для визнання його недійсним через навязування їй конкретної страхової компанії. Суд уважно ознайомився з положеннями пункту 2.2.7. договору, на які посилаються відповідачі. Так, ці положення дійсно передбачають письмове погодження з банком договорів страхування, у тому числі вибір страхувальника, перелік страхових ризиків, які підлягають страхуванню, а також предявлення банку вже підписаних договорів й документів, що підтверджують сплату страхових платежів. Однак, на думку суду, такий зміст домовленості сторін, що підписали договір свідчить тільки про те, що вони домовились саме про узгодження договорів страхування та вибір страхувальника, що на думку суду не свідчить про навязування банком якого-небудь конкретного страхувальника чи яких-небудь конкретних умов договорів страхування. А узгодження з банком вже зробленого вибору споживача, суд не розцінює як навязування конкретної страхової компанії, а розглядає таку дію, як реалізацію свого законного інтересу, як можливого вигодонабувача за договорами страхування, який звичайно, як і будь-який інший набувач, хотів би оцінити ступінь своєї вигоди у випадку настання страхового випадку, та отримати її таку, що буде найкращою. Що, звичайно, не виключає можливості обговорення між банком та споживачем декількох страховиків чи декількох договорів страхування. І головне, спірний кредитний договір не містить права банку на відмову у видачі кредиту у випадку, якщо договір страхування [PERSON] не буде укладено чи буде укладено, але без погодження із банком його умов чи особи страхувальника. Що давало право [PERSON] взагалі не укладати такі договори. Оцінюючи доводи відповідачів щодо недійсності кредитного договору через його укладення не у національній валюті, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Так, пунктом 3 частини 1 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору) було передбачено, що на підставі банківської ліцензії банки мають право розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. А частиною 2 цієї ж статті було передбачено, що банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями. Крім того, за умови отримання письмового дозволу Національного банку України, банк мав право здійснювати від імені клієнтів або від свого імені операції з інструментами грошового ринку, а також з тими інструментами, що базуються на обмінних курсах. А статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю було передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Судом встановлено, що на дату укладення спірного кредитного договору, банк мав усі необхідні для кредитування у доларах США ліцензії та письмові дозволи Національного банку України (а.с.116-117), а тому й мав право укласти з [PERSON] відповідний договір. Що стосується доводів відповідачів, що укладений кредитний договір в супереч положенням діючого законодавства України містив заборонений абзацом 3 частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» платіж, зокрема одноразову комісію у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту, розмір якого склав 300 доларів США, суд виходить з такого. Станом на дату укладення сторонами кредитного договору, названа норма права не містила таких заборон, норма мала іншу редакцію: «Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі». А укладений між сторонами спірний договір чітко передбачає за що саме споживач зобовязаний був сплатити вказану комісійну винагороду (пункт 7.4. договору). При цьому суд констатує, що плата за користування кредитними коштами та названа комісійна винагорода є різними видами плат по договору, оскільки остання, фактично, є платою за саму послугу з видачі фінансового інструменту у вигляді кредиту, а перша платою за користування грошовими коштами. Доводи відповідачів в тій частині, що сторони при укладенні спірного кредитного договору не досягли згоди з усіх істотних умов, які були передбачені частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає серйозними та такими, що підлягають ретельній перевірці, і тут суд виходить з такого. Відповідно до положень частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. А згідно положень частини 1 статті 638 цього ж кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, не будь-які умови договору законодавець визначає як істотні. З огляду на зміст названої норми права, істотними слід розуміти такі умови договору, без яких договір не міг би бути укладеним взагалі. І такими умовами законодавець називає три групи умов: предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідачі у своїх доповненнях до зустрічної позовної заяви посилались на те, що при укладенні спірного договору не було досягнуто згоди з усіх істотних умов другої групи, тобто істотних умов, що були визначені частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Дійсно, положеннями частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було передбачено, що «у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством». По-перше, законодавець не вказує на те, що перелічені ним у вказаній нормі права умови є саме істотними умовами договору про надання споживчого кредиту чи є необхідними для укладення договору такого виду. По-друге. Укладений між сторонами договір містить такі умови: суму кредиту, яка може бути видана (пункт 7.1.,7.4.); детальний розпис загальної вартості кредиту (який складається з вказівки на те, з яких саме платежів складається загальна вартість кредиту. При цьому суд враховує що точну її суму вказати і неможливо, оскільки якщо позичальник за договором порушить строки повернення частини кредиту, плата за його користування буде більшою, а тому й вартість кредиту теж) (пункт 7.1.,7.4.); право позичальника на дострокове повернення кредиту (пункт 2.4.1.); річна процентна ставка (пункт 6.4. та 7.1.,7.4.). Дійсно, укладений між сторонами договір не містить такої умови як дата видачі кредиту. Однак, не досягнення згоди по цій умови не робить договір не укладеним, оскільки така умова не є істотною, у звязку із наявністю загальних положень ЦК України, які прямо передбачають можливість відсутності у договорі строків виконання обовязку боржником. Зокрема, частина друга статті 509 ЦК України передбачає, що якщо строк (термін) виконання зобовязання боржником обовязку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Варто додати, що в частині видачі кредитних коштів позичальнику, банк як раз і виступає боржником. Розглядати ж як істотні умови кредитного договору, ті умови, що передбачені «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року (на чому наполягали відповідачі), суд не може, оскільки частина 1 статті 638 ЦК України однозначно встановлює, що такі умови можуть встановлюватись виключно законами, чим постанови не являються. До того ж Національний банк України, з огляду на положення одноіменного закону, не має повноважень на тлумачення ЦК України чи Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, на думку суду, доводи відповідачів щодо недосягнення при укладенні спірного кредитного договору згоди з усіх істотних умов, є помилковими. Таким чином, доводи відповідачів щодо недійсності кредитного договору не підтвердились, а тому у задоволенні зустрічного позову в цій частині слід відмовити повністю. Що стосується вимог [PERSON] про визнання недійсними договору поруки №LGZ0GA02790008 від 29 серпня 2007 року (укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON]) та договору іпотеки від 29 серпня 2007 року (укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON]), то у їх задоволенні теж слід відмовити, але із таких підстав. Відповідно до положень частини 1 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Даючи офіційне тлумачення наведеної норми, Конституційний Суд України, у своєму рішенні (абзац перший пункту 2) від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначив, що частина 1 статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. А в рішенні від 25 листопада 1997 року (справа громадянки [PERSON] щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) Конституційний Суд України наголосив, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом саме своїх прав чи свобод (абзац девятий пункту 2). При цьому, Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України (абзац третій пункту 4 рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб)). Так, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України, гарантує право кожної особи на звернення до суду, в порядку, встановленому цим кодексом, але для захисту саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дійсно, з огляду на положення частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але заінтересована особа, яка може навіть і не бути стороною правочину, заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Застосовуючи положення вказаної норми матеріального права, суд враховує розяснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 5 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зокрема в тій частині, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена не тільки однією зі сторін правочину, а й іншою заінтересованою особою, якщо її права та законні інтереси порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що [PERSON], як особа, що не є стороною правочинів поруки та іпотеки, хоч і просить суд визнати їх недійсними, але ні у зустрічному позові, ні в доповненнях до нього не вказує які ж конкретно її права, свободи чи інтереси порушуються названим договором. Що стосується, [PERSON], то у задоволенні її вимог про визнання недійсними названих договір теж слід відмовити, але з іншої підстави. Зокрема, через те, що підставою вона вказувала недійсність кредитного договору, але суд цього не підтвердив. Таким чином вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають у повному обсязі. Розглядаючи вимоги первісного позову, суд виходить з наступного. Як вже було встановлено судом, [PERSON] (нині - [PERSON]) [PERSON] та закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 29 серпня 2007 року уклали кредитний договір №LGZ0GA02790008. Тридцятого серпня 2007 року, банк видав [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки, яка підписана одержувачем (а.с.15,67), а також вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 12.02.2010 року (а.с.119). Тому, банк виконавши взяте на себе зобовязання, став кредитором в іншому зобовязанні, де боржником вже виступає [PERSON], зокрема у зобовязанні щодо повернення виданого кредиту у розмірі 20000 доларів США, сплати процентів за його користування та комісійної винагороди на умовах, передбачених договором. Доводи відповідачів в тій частині що вказана сума грошових коштів насправді не була видана, суд відхиляє, оскільки заява на видачу готівки, яка підписана [PERSON] підтверджує видачу цих коштів. Тут суд враховує, що згідно положень пункту 1 і 6 [PERSON] 1 Розділу ІІІ «Інструкції про касові операції в банках України», яка затверджена постановою правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року №337 (в редакції чинній на час видачі банком грошових коштів відповідачу), прямо передбачено, що заява на видачу готівки і є тим документом, який оформляється на підтвердження здійснення такої операції. А наданий [PERSON] екземпляр названого документу, містить її підпис, як отримувача вказаних грошових коштів (а.с.67). Крім того, факт отримання нею саме 20000 доларів США встановлений вироком суду, що набрав законної сили (а.с.119). Надана ж [PERSON] квитанція (а.с.67,155), підтверджує лише той факт, що 29 липня 2007 року, вона здійснила у банку валютно-обмінну операцію, зокрема обмін 17000 доларів США на 85340 гривень, що звичайно не виключає того, що це могла бути частина отриманих нею грошових коштів у доларах США. Однак і не спростовує те, що спочатку вона отримала саме 20000 доларів США. Отже, банк виконав своє зобовязання з видачі кредиту у розмірі 20000 доларів США, а тому і набув право вимагати щоб [PERSON] виконала своє зобовязання в частині повернення кредиту, сплати процентів за його користування та комісійної винагороди, відповідно до умов договору. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач та відповідач, як сторони кредитного договору, встановили, що [PERSON] взяла на себе зобовязання повертати кредит, сплачувати проценти за його користування у розмірі 0,92 на місяць (що складає 11,04 на рік), а також комісію у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 процентів на місяць, від суми виданого кредиту, шляхом сплати з 29 по 04 число щомісячного платежу у розмірі 317 доларів 69 центів США. При цьому, у випадку порушення взятих на себе зобовязань щодо погашення кредиту, [PERSON] також взяла на себе зобовязання сплачувати проценти за користування таким кредитом у розмірі 2,43 на місяць (що складає 29,16 на рік), які нараховуються на суму непогашеної частини кредиту в строк. А у випадку порушення зобовязань, які передбачені пунктами 2.2.2.,2.2.3. кредитного договору (а це виключно зобовязання щодо сплати процентів за користування кредитом та комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 процентів на місяць, від суми виданого кредиту), [PERSON] взяла на себе зобовязання сплатити банку пеню у розмірі 15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за день прострочки, при цьому сплата пені відбувається в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати (а.с.11-13,119). Однак, судом встановлено, що пунктом 2.3.1. договору сторони також встановили право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюнктури грошових ресурсів в Україні, у тому числі при зміні облікової ставки Національного банку України. Однак, на такий випадок, сторони передбачили у цьому ж пункті договору, що банк повинен надіслати позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність змін процентної ставки. Збільшення процентної ставки у такому порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилась ставка Національного банку України. Судом встановлено, що банк, у жовтні 2008 року, вирішив скористатись наданим йому правом на збільшення процентної ставки за договором (а.с.96-99) та склав на ім`я [PERSON] відповідне письмове повідомлення щодо підвищення процентної ставки за користування кредитом в межах строків договору до 13,08% на рік, а щодо процентної ставки за користування кредитом при порушенні таких строків відповідно до зміненої процентної ставки по кредиту (а.с.16). Однак суд погоджується з доводами відповідачів в тій частині, що процедури повідомлення [PERSON] про таке підвищення була порушена. І хоча письмове повідомлення було складено на ім`я: «Колеснікової Марини Вікторівни», а не «Юріївни», враховуючи наявність номеру та дати укладення кредитного договору, якби повідомлення було отримане відповідачем з нього можна було б встановити, що така помилка має характер описки. Проте той факт, що вказане повідомлення було надіслано не за адресою відповідача (а.с.16-17), яка була вказана у договорі (а.с.13) та її паспорті (а.с.19), на думку суду, є істотним недоліком і істотним порушенням процедури реалізації права банку на одностороннє підвищення процентної ставки. А банк не надав жодних доказів того, що у період надіслання названого письмового повідомлення, [PERSON] проживала за тією адресою, на яку було відправлено це повідомлення. Тут суд враховує і те, що в анкеті-заяві, [PERSON] вказала і адресу свого проживання, і адресу його реєстрації, які збігаються (а.с.13 зворотній бік, 14). Істотність недоліку і істотність порушення процедури реалізації прав банку на одностороннє підвищення процентної ставки полягає у тому, що [PERSON] так і не дізналась про зміну процентної ставки по кредиту, що позбавило її права передбаченого Законом України «Про захист прав споживачів» та власне договором, на відмову від договору. І хоча суд не може погодитись із доводами відповідачів в тій частині, що відповідачем було порушено умови частини 3 статті 1056-1 ЦК України, оскільки на час укладення договору її взагалі не існувало. Суд вважає, що банк не повідомив [PERSON] про зміну процентної ставки письмово протягом семи календарних днів, як це передбачено умовами укладеного між ними договору та останнім абзацом частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішуючи питання про застосування правових наслідків встановленої судом обставини, суд виходить із того, що названа норма права (частина 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів») прямо їх передбачає: «Без такого повідомлення будь-яка зміна процентної ставки є недійсною». А це означає, що банк не мав право нараховувати проценти за користування кредитом, починаючи з 04 листопада 2008 року за новими ставками (а.с.16,89-95), що свідчить про відсутність і права на їх стягнення. Однак, на думку суду, це не позбавляє банк права нарахувати проценти за користування кредитом за тими ставками, що були передбачені договором (а.с.11-13). Однак, це вже зумовлює іншу підставу та предмет позову, та необхідність доведення інших обставин, ніж ті що доводяться позивачем у поданому позові. Також суд констатує, що розмір пені, яку просить стягнути позивач, нарахований ним без правових підстав. Сторони кредитного договору передбачили, що у випадку порушення зобовязань, які передбачені пунктами 2.2.2., 2.2.3. кредитного договору (а це виключно зобовязання щодо сплати процентів за користування кредитом та комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 процентів на місяць, від суми виданого кредиту), [PERSON] взяла на себе зобовязання сплатити банку пеню у розмірі 15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за день прострочки, при цьому сплата пені відбувається в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати (а.с.11-13,119). Тобто, право на нарахування пені, і відповідно обовязок щодо її сплати стосується виключно зобовязань щодо сплати процентів за користування кредитом та комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 процентів на місяць, від суми виданого кредиту. І тому, банк не мав права нараховувати пеню за прострочку виконання обовязку щодо сплати частини кредиту, який включено у щомісячний фіксований платіж, у тому розмірі який ним заявлено, на заявленій ним підставі. Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку вказаних грошових коштів у вигляді штрафу, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1053-р від 30 жовтня 2014 року (яке не є скасованим), місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. А відповідач, починаючи з 10 квітня 2004 року має у цьому місті зареєстроване місце проживання (а.с.28). Судом встановлено, що позивач застосував штраф у період після 14 квітня 2014 року та на суму, у тому числі прострочену до сплати після 14 квітня 2014 року, тому в частині стягнення з позивача штрафу, суд вимушений відмовити повністю. І головне. На думку суду, банк не мав права включати у суму кредиту частину сплачених ним грошових коштів у вигляді страхових платежів по договору страхування майна. Сплата банком, щороку, грошових коштів за договором особистого страхування (а.с.64) і їх віднесення до виданих кредитних коштів була правомірною. Оскільки банком, у цьому випадку були дотримані і положення кредитного договору, і положення договору особистого страхування у повному обсязі (а.с.11-13,64). Хоча з цим і не погоджувались відповідачі. Однак, сплата банком, щороку грошових коштів за договором страхування майна (а.с.66) і їх віднесення банком до виданих кредитних коштів була не правомірною. Повноваження на сплату щорічних страхових внесків банком замість [PERSON], дійсно встановлені умовами пункту 2.1.3. кредитного договору. Однак така сплата повинна відбуватись згідно договорів страхування. Договір страхування майна був укладений на строк з 29 серпня 2007 року по 28 серпня 2008 року включно, оскільки [PERSON] сплатила страховий платіж. Дійсно, сторони передбачили, що при бажанні [PERSON] застрахувати майно на строк більше ніж 12 місяців та сплаті страхового платежу у розмірі 757 гривень 50 копійок, цей договір буде діяти 12 місяців і щорічно продовжуватись на такий же строк до повного погашення кредитної заборгованості у разі сплати наступних страхових платежів (а.с.66). Таким чином, для належного продовження строку дії договору, банк повинен був сплатити не пізніше 28 серпня 2008 року 757 гривень 50 копійок. Однак, 28 серпня 2008 року, банк для сплати страхового платежу [PERSON] за договором страхування майна, отримав у касі 159 доларів і 99 центів США, обміняв їх та перерахував на рахунки товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» грошові кошти у вигляді страхового платежу тільки на суму 742 гривні 35 копійок (а.с.122). Що свідчить про те, що договір страхування майна припинив свою дію. Будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів того, що договір було укладено на новий строк, ні банком, ні відповідачем не надано (а.с.1-170). Тому, всі зроблені банком платежі, включаючи той, що проведено 28 серпня 2008 року, були зроблені з порушенням умов договору та мали своїм наслідком сплату коштів без достатньої правової підстави. Що звичайно, не дає банку право включати такі грошові кошти у суму виданого [PERSON] кредиту. А потім нараховувати на таку суму ще й проценти за користування грошовими коштами, комісії, пені та штрафи. Доводи відповідачів щодо договорів страхування, зазначені ними у доповненнях до зустрічного позову, суд не може прийняти як належні, оскільки вони спростовуються положеннями статті 207, частиною 2 статті 218 та статтями 640-642 ЦК України та письмовими доказами, що є в матеріалах справи (а.с.63-66) Таким чином, суд констатує, що позивач обґрунтовує наявність у нього права вимоги боргу до [PERSON], станом на 29 грудня 2014 року, у розмірі 88643 долари і 19 центів США, вимогами щодо сплати кредиту, частина з якого таким не являється; вимогами щодо сплати процентів за таким кредитом, частина з яких нарахована неправомірно (зокрема за ставкою з 04 листопада 2008 року); вимогами щодо сплати пені, частина з якої неправомірно нарахована на кредит; вимогами щодо неправомірно нарахованого штрафу. А враховуючи, що заявлена позивачем до стягнення вся сума заборгованості є повязаною різними видами боргу (тобто кредит, процент, комісія, пеня, штраф), де неправильне визначення одного виду тягне зміну іншого виду боргу, оскільки конкретний вид боргу залежить від розміру сплачених позивачем коштів та черговості погашення, яка встановлена договором, суд не бачить жодних підстав для задоволення позовних вимог. Тут суд виходить з того, що сума кредиту, на яку було розраховано проценти є завищеною; проценти, які нараховані на таку завищену суму кредиту є неправомірно підвищеними (зміненими банком); пеня неправомірно була нарахована на суму простроченого кредиту; а штраф було нараховано неправомірно. І оскільки договором встановлено черговість погашення вимог банку, неправильність визначення банком його вимог, призвела до неправильного розподілу грошових коштів позичальника при визначенні черговості погашення його вимог. Але визначити належну банку до стягнення грошову суму, суду не має реальної можливості, оскільки банк не надав суду розрахунок, який би було зроблено виходячи з дійсних умов кредитного договору, про що судом була винесена ухвала за клопотанням відповідачів. Банк не надав і будь-яких відомостей щодо розмірів і строків сплати грошових коштів відповідачем. А наслідки не надання суду доказів, були розяснені головуючим кожному з трьох представників банку. Крім того, суд не має право порушувати принцип змагальності та доводити будь-які обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, замість них, чи виходити за межі позовних вимог, та самостійно визначати замість позивача види та розміри конкретної заборгованості, яку він має право стягнути та підстави для її стягнення. Тому, у задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити у повному обсязі, за недоведеністю. А оскільки позов до [PERSON] ґрунтується на солідарній вимозі, розмір та право на яку позивачем не доведено, у задоволенні позову слід відмовити й у відношенні неї. Однак, суд констатує, що така відмова не позбавляє позивача права на звернення до суду з новим позовом, але вже з інших підстав. З огляду на те, що позовні вимоги і за первісним, і за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, підстави для розподілу судових витрат відсутні. Отже,

Outcome: dismissed