Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

[PERSON] 18.11.2019р. звернулась до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що відповідач не сплачує аліменти на утримання доньки, які стягнуті рішенням суду у 2008 році, а відтак не виконує свої батьківські обов`язки. Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.12.2019р. вказану цивільну справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.01.2020р. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Синельниківської міської ради, про позбавлення батьківських прав прийнято до провадження судді Басової Н.В. [PERSON] надав суду відзив на позов, в якому посилаючись на безпідставність заявлених вимог, просить суд відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що заборгованість зі сплати аліментів виникла у зв`язку з тим, що позивач пред`явила виконавчий документ до виконання лише в кінці 2018 року. [PERSON] поштовим зв`язком надіслала суду заяву, в якій просила провести судове засідання 12.03.2020р. в режимі відеоконференції. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2020р. відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте його представником надано суду заяву про відкладення судового засідання, яка мотивована зайнятістю в іншому судовому процесі. Орган опіки та піклування Синельниківської міської ради явку свого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи розумність строків розгляду цивільних справ, а також не надання учасниками справи доказів неможливості прибуття у судове засідання, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу розірвано 23.02.2010р. (а.с.8). Під час спільного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.09.2008р. стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 24.09.2007р. (а.с.11). На виконання вказаного рішення суду Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області 08.11.2018р. видано виконавчий лист (а.с.7). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1). не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2). ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3). жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5). вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6). засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. ст. 79, 81 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що відповідач матеріально не забезпечує доньку та не виконує вищевказане заочне рішення суду від 26.09.2008р., внаслідок чого має заборгованість у розмірі 106 484,60 грн. (а.с.12-17). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, суд не бере до уваги вказану обставину як на доказ того, що відповідач ухиляється від матеріального забезпечення доньки та з 2007 року не сплачує аліменти на її утримання, оскільки позивач отримала виконавчий документ про стягнення з відповідача аліментів лише у листопаді 2018 року, тоді як державним виконавцем проведено розрахунок заборгованості починаючи з 2007 року. Інших відомостей про те, що відповідач нехтував своїми батьківськими обов`язками по відношенню до дитини, ухилявся від її виховання та утримання, матеріали справи не містять. Згідно ч. ч. 2, 5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Крім того, відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Всупереч вимог ст. 19 СК України, органом опіки та піклування не надано висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні його доньки [PERSON] , [INFO] . Таким чином, з`ясувавши обставини справи, враховуючи інтереси дитини та те, що позивачем не наведено належних та допустимих доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав відсутні. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а отже за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed