Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

[PERSON] від імені якого діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , на підставі якого просить визнати поширену відповідачем відносно нього інформацію недостовірною, а саме: 1) «перший випадок кінець серпня 2019 , коли [PERSON] -молодший (він же [PERSON] ) стріляв у жителя Мукачівського району…»; 2) «другий випадок березень 2020, коли [PERSON] розстріляв машину з людьми поблизу ринку Гід…»; 3) «Тепер коротко, [PERSON] та [PERSON] отримали значну суму коштів, щоб створити всі умови та випустити [PERSON] на волю.» 4) «Мукачівський міськрайонний суд в особі колегії суддів фактично замінив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, для колишнього працівника міліції, котрий був звільнений через зловживання службовим становищем та підозру у вживанні наркотиків, але то в минулому», а також зобов`язати відповідача спростувати зазначену інформацію. Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на те, що [INFO] о 17 год. 38 хвилин відповідач на своїй особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook» поширив недостовірну інформацію, у якій стверджувалося, що [PERSON] вчинив низку кримінальних правопорушень, а саме: - «перший випадок кінець серпня 2019 , коли [PERSON] -молодший (він же [PERSON] ) стріляв у жителя Мукачівського району…»; - «другий випадок березень 2020, коли [PERSON] розстріляв машину з людьми поблизу ринку Гід…»; - «Тепере коротко, [PERSON] та [PERSON] отримали значну суму коштів, щоб створити всі умови та випустити [PERSON] на волю.» (надалі - Інформація). За доводами позивача, у вказаній вище Facebook-публікації міститься конкретне обвинувачення [PERSON] у вчиненні ним кримінальних правопорушень. Поряд з цим, вказана інформація є недостовірною, а її поширення порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Також представником позивача, у переданому на розгляд суду позові, наголошено на тому, що поширення вищевказаної інформації сприяло утворенню негативної соціальної оцінки особи її довірителя в очах оточуючих. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому висловив свою незгоду із заявленим позовом, оскільки він не є автором допису, а сторінка «Facebook», що вказана у позовній заяві йому не належить. Крім того, не існує і самого допису, який зазначений у позовній заяві. Також відповідач просив прийняти суд до уваги те, що позивач може самостійно видалити допис у соціальній мережі, якщо такий шкодить його честі та репутації. Від представника позивача надійшло до суду клопотання про відкладення судового розгляду справи, у зв`язку з неможливістю її участі в судовому засіданні, у зв`язку з перебуванням у відпустці. Вказане клопотання судом відхиляється з огляду на наступне. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року (заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України») національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Така позиція суду співпадає із необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. На підставі ухвали суду від 17 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та визначено проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у ній матеріалами, тому справа розглядається судом без фактичної присутності у судовому засіданні учасників судового процесу, тобто з урахуванням особливостей, регламентованих статтею 279 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ 1. Наявні у справі фактичні дані (роздруківка з облікового запису соціальної мережі «Facebook»,) свідчать про те, що [INFO] в 17:38 [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» поширив інформацію наступного змісту: «Відчуття безкарності дозволяє окремим суддям приймати будь-які рішення нехтуючи всіма законами України! Прокурори їм у цьому в поміч! [PERSON] , ніхто не забув минулорічні події у Мукачеві, коли вуличні хлопці влаштували розбірки, спершу кулачні бої біля спортзалу, а потім жорсткіше, із використанням зброї! І якщо на вуличні «спаринги» в селах уваги не звертають, бо це норма, а наше місто негласно і називають «велике село»))), то коли дійшло до стрілянини, то стало вже не весело. Наше місто процвітаюче і найкраще, воно росте і розвивається. Туризм, один із джерел наповнення бюджету Мукачева, доволі непоганий напрямок, багато людей із нього годуються. Але чи будуть відвідувати наше місто приїжджі, якщо злочинці, котрим оголошено підозру, гулятимуть на волі? Із відкритих джерел стало відомо, що на початку листопада Мукачівський міськрайонний суд в особі колегії суддів фактично замінив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, для колишнього працівника міліції, котрий був звільнений через зловживання службовим становищем та підозру у вживанні наркотиків, але то в минулому, і це щенічого, у порівнянні із тим, що він підозрюється у кількох замахах на життя людини! Знайомтесь, хто не знав, це [PERSON] (на фото). Перший випадок - кінець серпня 2019, коли [PERSON] -молодший (він же [PERSON] ) стріляв у жителя Мукачівського району, майже в центрі міста, ось посилання: [INFO] ... Другий випадок - березень 2020, коли [PERSON] розстріляв машину з людьми поблизу ринку Гід, посилання тут: https://zakarpattya.net.ua/News/201456-Mukachivtsem-iakoho... Ну і як правило, органи прокуратури теж тут у темі, поки новопризначеного прокурора області водять кругами люди [PERSON] та [PERSON] , їхній протеже [PERSON] , який повинен був бути присутнім на судовому засіданні, з «відомих» для нас причин туди не з`явився, а відправив замість себе свого колегу, який взагалі не компетентний у вищезгаданій справі [PERSON] , і таким чином дав можливість суду розвести руками, нібито державне обвинувачення було без своєї чіткої позиції, і ось наслідок, домашній арешт. Тепер коротко, [PERSON] та [PERSON] отримали значну суму коштів, щоб створити всі умови та випуститиШвардака на волю. Свідомій ветеранській спільноті [PERSON] спостерігати намагання правоохоронних органів в лиці Нацполіції та СБУ змінити думку громадян про їхні організації здійснених озброєними злочинними угрупуваннями, адже це якнайкраща можливість заробити грошенят, розваливши справу і випустивши злочинців на вулицю, щоб останні платили $ і займались «безпрєдєлом» надалі. Знайте, саме через суди і прокуратуру наркота гуляє містом в таких маштабах, тому що долю злочинців вирішують саме прокурори і судді. Оскільки преса не приділяє цій справі уваги, по незрозумілим нам причинам, ми самі висвітлюватимемо хід судового процесу, замнути по-тихому вам не вдасться, прокурорчики та судді, бо сидітимете зі злочинцями. В понеділок, 9 листопада о 10.00 відбудеться слухання справи 303/6227/20 де ми візьмемо участь і обов`язково спитаємо і суддів і прокуратури, як так вийшло, що [PERSON] гуляє, хто це допустив і які міри буде прийнято до винних. Закликаю побратимів та мешканців міста, котрі не бояться і хочуть покласти край свавіллю бандитів прийти і підтримати нас завтра о 10.00 вул. Л.Толстого, 13 Мукачівський міськрайонний суд». Звертаючись до суду із вимогами за предметом позову, позивач просить визнати, що поширена відповідачем Інформація відносно нього є такою, що не відповідає дійсності. Також просить зобов`язати відповідача спростувати вищевказану Інформацію, шляхом розміщення відповідного допису на своїй персональній сторінці у соціальній мережі «Facebook». \~2.\~ Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є відносини, пов`язані із захистом особистих немайнових прав, зокрема права на повагу до гідності, честі та ділової репутації. 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам у контексті із доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одними із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим, частиною четвертою ст. 32 Конституції України регламентована процедура судового захисту при поширенні недостовірної інформації. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, надалі - Постанова №1). Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. До таких спеціальних способів захисту належить спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст. 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК) тощо. Системний аналіз положень частин першої, другої статті 24, частини першої статті 32 Конституції України дає підстави суду вважати, що право на спростування недостовірної інформації гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Так, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8). Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Відповідно до\~статті 297 Цивільного кодексу України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із частиною першою \~статті 277 Цивільного кодексу України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею\~299\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Отже, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно\~\~з пунктом 15\~ Постанови №1\~ негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року) зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. В п. 19 Постанови №1 Пленум Верховного Суду України зазначив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною другою статті 30\~Закону України «Про інформацію» \~передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання\~\~мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Фактичний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що частина Інформації (п.п. 1, 2, 4 п. 1 прохальної частини позовної заяви), яка є предметом судового дослідження, викладена у публікації відповідача є констатацією даних у формі фактичних тверджень, правдивість якої може бути спростована та доведена. Висловлювання відповідача щодо дій позивача є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правдивості, оскільки дії, про які заявляє відповідач, підпадають під ознаки кримінально караного діяння, що у свою чергу виключає віднесення його слів щодо діяльності позивача до оціночних суджень чи критичних зауважень про його діяльність, і доведення недостовірності таких тверджень покладено на позивача. Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку з кримінальним провадженням та його розслідуванням можливо у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. По відношенню до цього слід зазначити, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін, тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме недостовірності, неточності поширеної відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку. Так, відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в поширенні відносно нього недостовірної інформації. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик настання відповідних правових наслідків. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому конкретні позовні вимоги та навів підстави для їх задоволення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Отже, у контексті із вищевказаними законодавчими приписами можна зробити висновок відносно того, що саме на позивача покладено обов`язок стосовно надання доказів відносно недостовірності поширеної Інформації у формі фактичних тверджень, зазначеної в описовій частині даного судового рішення, зокрема щодо відсутності висунутої позивачу підозри по подіях серпня 2019 року та березня 2020 року, а також щодо фактичних підстав, які слугували його звільненню із правоохоронних органів (п.п. 1, 2, 4 п. 1 прохальної частини позовної заяви). Аналіз змісту всієї публікації, окремі частини з якої позивач просить спростувати, свідчить про те, що її дописувач висловив твердження відносно того, що [PERSON] саме підозрюється у вчиненні кримінально караних діянь, що надавало позивачу практичну можливість довести відсутність висунутої підозри відносно таких правопорушень та перевірити істинність таких фактів. При цьому, твердження автора публікації відносно того, що: «… він підозрюється у кількох замах на життя людини……» не містить в собі форми звинувачення, що порушувало б принцип невинуватості та забезпечення доведеності вини особи, закріплений у ст. 62 Конституції України. В свою чергу, викладена у публікації інша інформація (п.п 3 п. 1 прохальної частини позовної заяви) не носить характеру фактичних тверджень відносно особи позивача, а також напряму його не стосується, тому її правдивість не підлягає спростуванню та доведенню, оскільки відповідно до\~статті 277 Цивільного кодексу України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача за предметом позову. \~ 4. На підставі\~частини першої,\~другої статті\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України судові витрати по справі у сумі 840,80 грн. слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed