Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] 09 листопада 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися, але уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що відповідач на підставі договору видав платіжну картку «Карта Юніор» платіжної системи «Віза» і пін-код до неї неповнолітньому [PERSON] (зараз повнолітній), сину [PERSON] (позивач); ця банківська картка постійно перебувала у [PERSON] і нікому не передавалася. Приблизно 30 березня 2014 року син заявника [PERSON] передав вказану картку співробітнику банку для знищення і картка ця в його присутності була знищена. 16 березня 2014 року 0 18 годині 17 хвилин відповідачем здійснено списання з вищезазначеної картки грошових кошти в сумі 220 грн. за не встановленим дорученням не встановленої особи на користь не встановленої особи, про що син заявника негайно дізнався в смс-повідомленні. Але син не давав нікому доручення списувати кошти з його карти і ця операція проведена без його участі і згоди, він повідомив про це банк і картка банком була заблокована. [PERSON] звернувся письмово до банку з вимогою повернути вказані кошти, але отримав відповідь з відмовою. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права як споживача послуг банку, вказана сума, згідно позову і є сумою збитків самого позивача. Останній знову звернулася до банку з питанням повернення йому вказаної суми коштів, але відповідач відмовляється це зробити, чим порушуються права позивача. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням повернення йому вказаних коштів отримано відмову. Національний бак обмежився розясненнями загального характеру. Позивачу завдана матеріальна шкода, завдані збитки, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити втрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив про стягнення цих грошових коштів, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що начебто з картки № 4149605450683990, що належить [PERSON], 16 березня 2014 року невідомою особою було списано 220,00 грн., позивач вважає, що саме з вини ПАТ КБ «ПриватБанк» було здійснено неналежний переказ коштів. Але вказане не підтверджено ніякими доказами, проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки переказ вказаний вчинено парвильно. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені і безпідставні та просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що з позову і уточнень позивача відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору видав платіжну картку «Карта Юніор» платіжної системи «Віза» і пін-код до неї неповнолітньому [PERSON] (зараз повнолітній), сину [PERSON] (позивач); ця банківська картка постійно перебувала у [PERSON] і нікому не передавалася. Як стверджує позивача, приблизно 30 березня 2014 року син заявника [PERSON] передав вказану картку співробітнику банку для знищення і картка ця в його присутності була знищена. 16 березня 2014 року 0 18 годині 17 хвилин відповідачем здійснено списання з вищезазначеної картки грошових кошти в сумі 220 грн. за не встановленим дорученням не встановленої особи на користь не встановленої особи, про що син заявника негайно дізнався в смс-повідомленні. Але син не давав нікому доручення списувати кошти з його карти і ця операція проведена без його участі і згоди, він повідомив про це банк і картка банком була заблокована. [PERSON] звернувся письмово до банку з вимогою повернути вказані кошти, але отримав відповідь з відмовою, чим, на думку позивача, порушуються його права. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач не погодився і відмовою банку, на його подальші звернення до відповідача з питанням повернення йому вказаних коштів отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що з картки № 4149605450683990, що належить [PERSON], 16 березня 2014 року невідомою особою було списано 220.00 грн.. та вважає, що саме з вини ПАТ КБ «ПриватБанк» було здійснено неналежний переказ коштів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між Позивачем та Відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Дійсно, позивач звертався до банку із питанням щодо невідомої транзакції за рахунком від 16 березня 2014 року. Проте, відповідь, яка ним долучена до позову від 10 вересня 2013 року, не може бути відповіддю на запит щодо транзакції від 16 березня 2014 року. На запит [PERSON] ПАТ КБ «ПриватБанк» було направлено лист від 26 березня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140317/426. Банком було проведено службове розслідування для зясування обставин, що відбулись 16 березня 2014 року. Виходячи з аналізу розслідування, листа відповідача та Угоди користувача веб-інтерфейсу Liqpay вбачається наступне. Для реєстрації акаунта в платіжній системі Liqpay необхідно: 1) ввести номер мобільного телефону, який реєструється в якості логіна даної платіжної системи, 2) підтвердити реєстрацію ОТР-паролем, який прийшов на даний номер телефону, 3) підключити карту до аккаунту: вказати номер картки, термін дії картки, а також її СVV-код. Таким чином, для реєстрації аккаунта в платіжній системі Liqpay необхідно мати доступ до реквізитів картки, особистого мобільного телефону. Крім того, з метою забезпечення безпеки використання платежів за допомогою використання платіжної системи Liqpay впроваджено процес підтвердження операції банком-емітентом, за відсутності якого (підтвердження) аккаунт блокується і грошові кошти повертаються відправникові. Угодою користувача веб-інтерфейсу Liqpay передбачено, що клієнт зобовязаний не розголошувати інформації про логін та пароль (п. 3.6). Угодою також передбачено, що банк не відповідає за збитки клієнта, що виникли в результаті неправомірних дій третіх осіб, в тому числі пов'язаних з втратою клієнтом SIM-карти з номером мобільного телефону, який є підтвердженням верифікації. Банк не відповідає за збитки клієнта, що виникли в результаті: наявності «вірусів» і інших шкідливих програм в устаткуванні і програмному забезпеченні, яке клієнтом для доступу до web-інтерфейсу LIQPAY; неправильного заповнення реквізитів контрагента при переказі грошових коштів за допомогою web-інтерфейсу LIQPAY; порушення клієнтом Угоди і рекомендацій по використанню web-інтерфейсу LIQPAY, розміщених на сайті www.liqpay.com (п. 6.3, 6.4 Угоди). Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають на підставі договору або правочину. Договір на обслуговування карткового рахунку, укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», у п.п. 1.1.2.1. Умов і правил надання банківських послуг, передбачає наступні обовязки клієнта: не передавати карти, стікер PayPass, ПІНи третім особам, не використовувати карти, стікер PayPass або нанесені на них дані у цілях, не передбачених даним договором або, що суперечить чинному законодавству. Протягом 10 днів по закінченню терміну дії карти повернути для ліквідації карту, а також карти, виготовлені довіреним особам клієнта, крім втрачених/ вкрадених і віртуальних карт. Клієнт повинен вживати заходів щодо запобіганню втрати (викрадення) карт, стікеру PayPass, ПіНу (персонального ідентифікаційного номеру) або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їхнього незаконного використання (п. 1.1.2.10. Умов та Правил). Відповідно до п. 1.1.2.16 Умов та Правил, клієнт зобов'язаний підтримувати в актуальному стані номер свого мобільного телефону та інші контактні дані, наявні в розпорядженні банку. У разі їх зміни інформувати про це банк у термін не пізніше 15 днів з моменту їх зміни. 1.1.2.11. Інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати карти, стікеру PayPass, ПіНу, сім-карти мобільного телефону або отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищевказаних випадків необхідно звернутися до відділення банку, або за телефонами 3700(безкоштовно) по Україні,[NUMBER](для дзвінків із-за кордону). Згідно 1.1.5.29. Держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою, а в разі підключення до послуги «Екстрені гроші» також протягом часу блокування платіжної карти. Переказ коштів від 16 березня 2014 року відбувався з використанням платіжної інтернет системи Liqpay. Вхід зафіксований з IP 54.229.105.178 (netname: Ireland). При цьому транзакції по авторизації і дебітуванню картки № 4149605450683990 клієнта [PERSON] в сумі 220 грн. в системі Liqpay здійснювались по телефону+30686837503. Дані транзакції проводилися без застосування технології «3DSecure», з ручним введенням реквізитів картки (номер картки, термін її дії, CVV2). Ознак шахрайства з боку співробітників ПАТ КБ «ПриватБанк» Службою безпеки не виявлено. За результатами розгляду звернення позивача, йому було рекомендовано звернутися до правоохоронних органів. Отже, здійснення переказу по картці № 4149605450683990 від 16 березня 2014 року на суму 220.00 грн. відбувалось без втручання співробітників ПАТ КБ «ПриватБанк» із ручним введенням реквізитів картки, а саме номеру картки, терміну її дії та CVV2, а позивач не довів вину банку у списанні коштів, а отже позов є необгрунтованим та безпідставним. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ч.1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно\~ст. 627 ЦК України, відповідно до\~\~статті 6\~\~цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні це підтвердження не знайшло. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги і наполягання представника позивача та самого позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в інтересах [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача та стягнення грошових коштів в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed