Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

[PERSON] 12 червня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача фізичної особи-підприємця (ФОП) [PERSON] про захист порушеного права споживача шляхом стягнення вартості не наданих туристичних послуг та витрат на правову допомогу. Позивач в своєму позові посилається на те, що 25 жовтня 2013 року з відповідачем було укладено договір № 503 на туристичне обслуговування, предметом якого згідно п. 1.1 є на умовах визначених договором надання турагентом (відповідачем) від імені туроператора по замовленню туриста (позивача) комплексу туристичних послуг, а турист зобов'язаний сплатити турагенту зазначені послуги. Згідно п. 2.1 договору вартість туристичних послуг на час укладення договору склала 8420 гривень, які були сплачені позивачем відповідачу в повному обсязі 25 жовтня 2013 року, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 231846 та № 230051. З огляду на те, що на підприємстві, де працює позивач був змінений графік чергових відпусток, нею 12 травня 2014 року була подана відповідачу письмова заява відповідно до п. - 5.2 договору про відмову від туристичних послуг, позивач повідомив турагента про свій намір відмови від цих туристичних послуг письмовій формі. Датою анулювання подорожі (путівки) рахується дата отримання турагентом відповідної заяви від туриста, при цьому турагент утримує з туриста вартість послуг з бронювання в розмірі 100 гривень з кожного заявленого туриста. Однак, в супереч умовам договору та Цивільного кодексу України відповідач ухиляється від свого обов'язку по поверненню сплачених коштів та на час подання позову гроші позивачу не повернув. Позивач вимушений був звертатися за допомогою до юристів з питанням надання правової допомоги, вона понесла додаткові витрати. Позивачу завдана значна шкода. Звернулася до відповідача відшкодувати їй гроші та виплатити витрати, але отримала відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії відповідача протиправними і просили стягнути з відповідача сплачену йому суму і витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду позов не визнала, вказавши на те, що дійсно було укладено договір на туристичне обслуговування, але вона всі свої зобов'язання за цією угодою виконала, позивачка не скористалася її послугами і не відпочивала у вибраному нею місці не з вини відповідача, а з форс-мажорних обставин, які від неї не залежали (окупація російськими військами Криму та частини Арабатської стрілки). Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаної особи - відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивачем [PERSON] 25 жовтня 2013 року з відповідачем ФОП [PERSON] було укладено договір № 503 про надання туристичних послуг, предметом якого згідно п. 1.1 є на умовах визначених договором надання турагентом (відповідачем) від імені туроператора по замовленню туриста (позивача) комплексу туристичних послуг, а турист зобов'язаний сплатити турагенту зазначені послуги. Згідно п. 2.1 договору вартість туристичних послуг на час укладення договору склала 8420 гривень, які були сплачені позивачем відповідачу в повному обсязі 25 жовтня 2013 року, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 231846 та № 230051. З огляду на те, що на підприємстві, де працює позивач був змінений графік чергових відпусток, нею 12 травня 2014 року була подана відповідачу письмова заява відповідно до п. - 5.2 договору про відмову від туристичних послуг, позивач повідомив турагента про свій намір відмови від цих туристичних послуг письмовій формі. Датою анулювання подорожі (путівки) рахується дата отримання турагентом відповідної заяви від туриста, при цьому турагент утримує з туриста вартість послуг з бронювання в розмірі 100 гривень з кожного заявленого туриста. Однак, в супереч умовам договору та Цивільного кодексу України відповідач ухиляється від свого обов'язку по поверненню сплачених коштів та на час подання позову гроші позивачу не повернув. Позивач вимушений був звертатися за допомогою до юристів з питанням надання правової допомоги, вона понесла додаткові витрати. Позивачу завдана значна шкода. Звернулася до відповідача відшкодувати їй гроші та виплатити витрати, але отримала відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про туризм» виключною діяльністю туроператора с організація туристичного продукту, та забезпечення створення туристичного продукту, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг. Тобто туроператор здійснює діяльність по організації туристичних послуг, замовлених турагентом, а саме: перевезення, розміщення, трансфер тощо. Суб'єкт туристичної діяльності, який організовує туристичні послуги, також зобов'язаний забезпечити страхування туристів. За приписами ст. 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Судом встановлено, що відповідно до п. 3.4.4. договору турист (відповідач) має право відмовитись від виконання теперішнього договору до початку надання туристичних послуг за умови компенсації турагенту понесених їм витрат в період організації обумовлених туристичних послуг, до письмового повідомлення туристом про такі наміри (п.5.2. Договору, ст. 20 Закону України «Про туризм»). Частиною 10 ст. 20 Закону України «Про туризм» визначено, що турист вправі відмовитися від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов'язаних із відмовою. Пунктом 5.2 договору передбачено право туриста (позивача) анулювати подорож (відмовитись від заброньованих туристичних послуг) в будь-який час до початку обслуговування, повідомив турагента про такий свій намір у письмовій формі. Датою анулювання подорожі (путівки) рахується дата отримання турагентом відповідної заяви від туриста, при цьому турагент утримує з туриста вартість послуг з бронювання в розмірі 100 гривень з кожного заявленого туриста. На підприємстві, де працює позивач був змінений графік чергових відпусток, нею 12 травня 2014 року була подана відповідачу письмова заява відповідно до п. - 5.2 договору про відмову від туристичних послуг. Так як пунктом 5.2 договору передбачено, що турагент утримує з туриста вартість послуг з бронювання в розмірі 100 гривень з кожного заявленого туриста, сума належних позивачу до повернення відповідачем коштів становить: 8420 гри. - 300 гри. (три заявлених туриста) = 8120 гривень. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Стосовно витрат позивача на правову допомогу, тосуд вважає можливим в задоволенні цих вимог відмовити, оскільки така допомога в судовому засіданні не надавалася, адвокат участі в совому засіданні нен приймав, належним чином це оформлено не було і підстав для задоволення вимог в цій частині немає. Згідно із ст. 24 Закону України «Про туризм» суб'єкти туристичної діяльності (до яких відноситься відповідач) зобов'язані: надавати туристичні послуги в обсягах та терміни, обумовлені договором; відшкодовувати в установленому порядку збитки, завдані туристам (екскурсантам), іншим особам та довкіллю. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина (п. 1), засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них (п. 22). При цьому законодавцем у статті 1166 ЦК України встановлені та чітко визначені підстави відповідальності за завдану шкоду. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які інші домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по укладанню договору, завданню шкоди, витратах, предмету спору, а відповідач не довів зворотнього, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] вартість не наданих туристичних послуг в сумі 8120 грн., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення витрат на надання правової допомоги слід відмовити, а також стягнути з ФОП [PERSON] на корись держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист порушеного права споживача шляхом стягнення вартості не наданих туристичних послуг та витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial