Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

[PERSON] 04 липня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення пені по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини та витрат, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що з 02 липня 2005 року перебували з відповідачкою в шлюбі, мають неповнолітнього сина [PERSON], сімейне життя не склалося і рішенням суду від 26 квітня 2012 року їх шлюб було розірвано; відповідачка звернулася до суду з позовом про визначення місця мешкання їх сина, районний суд виніс рішення про таке місце мешкання дитини з матір'ю, але рішенням апеляційного суду рішення районного суду скасовано і винесено нове рішення про визначення місця мешкання дитини з батьком, тобто з позивачем і з того часу син мешкає з ним; рішенням суду від 29 січня 2014 року на його користь з відповідачки стягнуто аліменти на утримання їх неповнолітнього сина, рішення набрало законної сили, видано виконавчий лист і його заявлено до виконання, виконавча служба відкрила провадження і аліменти стягуються. Рішенням суду від 27 грудня 2013 року з відповідачки стягнуто додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини, це рішення також набрало законної сили, видано виконавчий лист, який також зараз знаходиться на виконанні в виконавчій службі. Але відповідачка не добросовісно відноситься до сплати вказаних аліментів і витрат, через що на листопад 2014 року мається заборгованість в сумі 12935 грн. 29 коп.. Відповідно до ст. 196 СК України позивач має право вимагати від боржника по аліментам (відповідачки) неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми не сплачених аліментів за кожний день просрочки. Користуючись вказаним, позивач і заявив вимоги про стягнення з відповідачки пені по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яка, на його думку, зараз становить 25100 грн.. Звернувся з цим питанням до відповідачки, отримав відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, фактично відповідач усунулася від виховання та утримання сина, він (позивач) сам займається утриманням та вихованням їх сина, тому просив стягнути з відповідачки на його користь вказану пеню по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини та витрати за надання правової допомоги адвокатом і судовий збір, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що дійсно перебували з позивачем в шлюбі, мають неповнолітню дитину, місце мешкання дитини визначено рішенням апеляційного суду з батьком, з неї стягнуто аліменти і додаткові витрати на утримання їх сина і дійсно мається заборгованість, намагається її погашати, але вона зараз не працевлаштована і не може поки що знайти роботу, має тяжке матеріальне і сімейне становище, не одружена, сплачувати аліменти не відмовляється, але зараз немає з чого, просила врахувати її вказаний стан і зменшити вказану пеню або взагалі відмовити в задоволенні позову, оскільки в цьому позові вона вбачає і негативне особисте ставлення позивача персонально до неї. Просила в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що з 02 липня 2005 року позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]; сімейне життя не склалося, виникали сварки і непорозуміння, стало питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2012 року їх шлюб було розірвано; неповнолітній син сторін залишився мешкати з батьком; відповідачка звернулася до суду з позовом про визначення місця мешкання їх сина і Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська 28 листопада 2012 року виніс рішення про таке місце мешкання дитини з матір'ю, але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2013 року рішення Жовтневого районного суду від 28 листопада 2012 року скасовано і винесено нове рішення про визначення місця мешкання дитини з батьком, тобто з позивачем і з того часу син сторін мешкає з ним; [PERSON] звернувся з позовом до суду про стягнення з колишньої дружини аліментів на утримання неповнолітнього сина і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 року на його користь з відповідачки стягнуто аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], рішення набрало законної сили, видано виконавчий лист і його заявлено до виконання, виконавча служба відкрила провадження і аліменти стягуються. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року з відповідачки стягнуто додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини, це рішення також набрало законної сили, видано виконавчий лист, який також зараз знаходиться на виконанні в виконавчій службі. Але відповідачка не регулярно сплачувала вказані аліменти і витрати, через що, відповідно до довідки Жовтневого ВДВС від 13 листопада 2014 року на листопад 2014 року мається заборгованість в сумі 12935 грн. 29 коп.. Відповідно до ст. 196 СК України позивач має право вимагати від боржника по аліментам (відповідачки) неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми не сплачених аліментів за кожний день просрочки. Користуючись вказаним, позивач і заявив вимоги про стягнення з відповідачки пені по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яка, на його думку, зараз становить 25100 грн.. Звернувся з цим питанням до відповідачки, отримав відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, позивач займається утриманням та вихованням сина, тому [PERSON] вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становлення, яке існувало до порушення; припинення право відношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичній, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ч. 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральної Асамблею ООН 20 листопада 1989 року, в усіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції - держави-учасниці зобов'язують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до заснованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про те,що позовні вимоги спрямовані на захист прав та інтересів неповнолітньої дитини. Аліменти на утримання неповнолітньої дитини, додаткові витрати та пеня спрямовані на матеріальне забезпечення і утримання неповнолітньої дитини, сприяння забезпечення його інтересам і розвитку. Судом встановлено, що дійсно рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 року з відповідачки на користь позивача стягнуто аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], рішення набрало законної сили, видано виконавчий лист і його заявлено до виконання, виконавча служба відкрила провадження і аліменти стягуються. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року з відповідачки стягнуто додаткові витрати на утримання вказаної неповнолітньої дитини, це рішення також набрало законної сили, видано виконавчий лист, який також зараз знаходиться на виконанні в виконавчій службі. Але відповідачка не регулярно сплачувала вказані аліменти і витрати, через що, відповідно до довідки Жовтневого ВДВС від 13 листопада 2014 року на листопад 2014 року мається заборгованість в сумі 12935 грн. 29 коп.. Відповідно до ст. 196 СК України позивач має право вимагати від боржника по аліментам (відповідачки) неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми не сплачених аліментів за кожний день просрочки. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідачка не працевлаштована і не може поки що знайти роботу, має тяжке матеріальне і сімейне становище, не одружена, сплачувати аліменти не відмовляється, але зараз немає з чого, просила врахувати її вказаний стан і зменшити вказану пеню. З урахуванням вказаних норм закону і встановленого судом можливо прийти до висновку про можливість зменшення запропонованої позивачем до стягнення неустойки до розміру реальної заборгованості. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на зазначене, необґрунтованими є вимоги позивача щодо сплати послуг адвоката: відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК України). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст.79 ЦПК України). Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Поняття правової допомоги, адвоката та фахівця у галузі права надано у ст. ст. 12, 56 ЦПК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 2 ст. 56 ЦПК України, особа, яка надає правову допомогу, допускається ухвалою суду за заявою особи, що приймає участь у справі і має такі права: знайомитися з матеріалами справи, робити з них виписки, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім в судовому засіданні. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги і її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даного позову та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому запропонованого відповідачем рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх часткове задоволення, відповідач фактично ухиляється від утримання своєї неповнолітньої дитини, маючи заборгованість по сплаті аліментів. Згідно з ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання з відповідачем стосовно неповнолітнього сина, а відповідач не довів незаконність дій позивача стосовно себе чи свого сина, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Позивач при подачі позову і його уточненні сплатив судовий збір, тому з відповідача слід стягнути на його корить сплачену суму в розмірі 251 гр.. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за просрочку сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини в сумі 12935 грн. 29 коп. і витрати на оплату судового збору в сумі 251 грн., а всього 13186 грн. 29 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини та витрат відмовити. Таким чином, позовні вимоги знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вважаються обґрунтованими і підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial