Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

[PERSON] 07 серпня 2018 року, звернулася до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою про поновлення строку за на звернення до суду та визнання права на земельну частку (пай). В судовому засіданні представник позивача, яка діє на підставі довіреності, просила позовни вимоги задовольнити. В обгрунування позовних вимог зазначила, що позивач з 17 травня 1988 року по 14 серпня 1996 року працювала в радгоспі «Борівський», який в подальшому було реформовано в КСП «Борівське» Шевченківського району Харківської області. Згідно Наказу № 67 радгоспу «Борівське» Шевченківського району Харківської області від 04 червня 1988 року, була зарахована з 17 травня 1988 року в радгосп на посаду зоотехніка. З членів радгоспу (колгоспу) не виключена. В 1996 році КСП «Борівське» Шевченківського району Харківської області отримало Державний акт на право колективної власності на землю, розташовану на території Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області. Даний Державний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право колективної власності 19 січня 1996 року за №2. До даного державного акту відповідно до списків була включена [PERSON] за №107, але за невідомих причин сертифікат на право на земельну частку (пай) на її ім'я не виготовлявся, та їй не видавався. На той період часу позивач була членом КСП «Борівське», працювала по 15 серпня 1996 рік включно. Зазначила, що позивач не відмовилася від отримання сертифікату, з яких причин Шевченківська РДА його не видала не відомо, будь -яких правових пояснень з цього приводу відповідач не надав. Отже позивач набула право на земельну частку (пай) у день видачі Державного акту, тобто 19 січня 1996 року. Про порушення свого права позивач дізналася у травні 2018 року. З метою досудового врегулювання спору вона зверталася до відділу Держгеокадастру, Шевченківської райдержадміністрації Харківської області, але в адміністративному порядку дане питання не вирішила. Тому звернулася до суду та просить поновити строк на звернення до суду та визнати право на земельну частку (пай) розміром 9.32 в умовних кадастрових гектарах, із земель колективної власності реформованого КСП «Борівське», розташованої на території Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, згідно Державного акту на право колективної власності на землю серія [NUMBER], зареєстрованого 19 січня 1996 року, за №2. В судове засідання представник відповідача Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області не з'явився надав до суду заяву з клопотанням про розгляд справи за своєї відсутності проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує. Представник Шевченківської районної державної адмінісрації Харківської області в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву з клопотанням про розгляд справи у своєї відсутності. Також надав відзив (заперечення) в якому просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, застосувавши позовну давність, а також врахувавши відсутність вільних земельних ділянок. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, перевіривши матеріали справи, дійшов наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Кожна особа згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З відповіді №К-62/0.23.29-67/150-18 та копії Державного акту, списка громадян- членів КСП «Борівське», наданої відділом Держгеокадастру у Шевченківському районі ГУД в Харківській області від 08 червня 2018 року вбачається, що [PERSON] включено до Державного акту на право колективної власності на землю (серія [NUMBER]) за № 107 по КСП «Борівське». Державний акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності 19 січня 1996 року за №2. Листом за №02-67/1266 Шевченківської райдержадміністрації Харківської області від 25 травня 2018 року, позивачу відмовлено в видачі сертифікату на земельну частку (пай), в зв'язку з їх відсутністю, та те, що вони виготовлялися лише в одном екземплярі на кількість пайовиків занесених в список, та рекомендовано звернутися до суду для визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до архівних довідок: №8, №9 від 25 квітня 2018 року наданих трудовим архівом Борівської сільської ради Шевченківскього району Харківської області, трудовоїх книжки (серія [NUMBER] від 22 травня 1988 року, за спеціальністю зоотехнік) вбачається, що згідно поданої заяви (наказ №67, параграф 2 від 04 червня 1988 року, книга наказів директора радгоспу по особовому складу за 1998 рік ) [PERSON] була прийнятий в члени радгоспу (колгоспу) і направлена працювати на посаду зоотехніка від.№2 з 17 травня 1988 року, де також продовжувала працювати в швейному цеху даного радгоспа (наказ №41 від 09 квітня 1989 року) в реформованому КСП «Борівське» до 15 серрпня 1996 року включно та отримувала заробітню платню. Також засвідчено, що відсутні відомості в архівних документах про виключення її з членів радгоспу (колгоспу) «Борівський» та КСП «Борівське». Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] працювала в КПС зоотехніком, потім перейшла на посаду швея швейного цеху (радгоспу) КСП «Борівське» де працювала до серпня 1996 року, з числа членів радгоспу (колгоспу) не виходила. Також свідки зазначили, що були непоодинокі випадки не включення членів колгоспу (радгоспу) до списку, що додавався до Акту на право власності на колективну землю, цим займалось керівництво КСП, за якими чинниками одних вносили інших ні, ніхто не пояснював, та будь-яких офіційних зборів з цього приводу не збирали. Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно п.п. а) п. 1 Указу Президента України від 3 грудня 1999 року № 1529 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» колективні сільськогосподарські підприємства підлягають реформуванню на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями Пунктом 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року за № 720/95, передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно п. 5 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року за № 720/95, видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Зі змісту даної норми випливає, що право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення до списку осіб, доданого до цього акта. Виходячи з вищезазначених норм Указів Президента України право на отримання земельної частки (паю) мають члени сільськогосподарського підприємства, а також пенсіонери, які вийшли на пенсію з підприємства та залишаються його членами. За змістом п. п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельні частки (паї), одержані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Таким чином, суд дійшов до висновку, що на час видачі Державного акту на право власності на колективну землю КПС « Борівське» позивачем були виконанні всі необхідні умови для отримання сертифікату на право на земельну частку пай, який вона не отримала. Правових підстав не отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) [PERSON] в своїх запереченнях представником позивача не зазначено, належними та допустимими доказами не підтверджено. Щодо застосування позовної давності про яку заявлено представником Шевченківської РДА суд, вважає що така заява задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або особу, яка його порушила. Право позивача на земельну частку пай з земель колективної власності КСП виникло з моменту отримання Державного акту на право колективної власності і таке право з того часу припинено не було та ніким не заперечувалось, та не оспорювалось. Про порушення свого права на земельну частку (пай) з земель колективної власності КСП позивач довідався лише в 2018 році, коли на її звернення видати сертифікат на земельну частку (пай) їй було відмовлено з підстав її відсутності, а також відсутності земель для цього. Отже, саме в 2018 році позивач дізналась про порушення свого права і з цього часу почався перебіг строку позовної давності. З правових висновків визначених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вбачається ,що член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і вразі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Пункт 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95«Пропорядок паюванняземель, переданих у колективнувласність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. В абзаці десятому пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Отже, зазначеними правовими нормами встановлено відсутність будь-яких строків для звернення із сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі. Пунктом а) ч.3 ст.152 Земельного кодексу України передбачений захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки шляхом визання права, це положення відтворюється у ст. 14 Конституціїї України. Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, виходячи їз задас ввиваженості , справедливості та законності, суд дішов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved