Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] 09.08.2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити факт прийняття спадщини у вигляді 1/6 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за мною позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] на 1/6 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яку він успадкував після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 60,9 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., та господарчих будівель та споруд літньої кухні літ. Б, під Б - підвалу, навісу, літ. В - погребу, сараїв літ. Г, Д, Е, вбиральні літ. Ж, споруд К, № 1-7, І - огорожі. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалася на те, що йому на праві власності належить 5/6 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. за реєстром 1620. Зазначену частину домоволодіння позивач отримав у спадок від свого батька [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , але помер, не оформивши своїх спадкових прав. Вказане домоволодіння в цілому належало прадіду позивача [PERSON] на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих від 03.04.1962 року за № 103 параграф 18, згідно до якого 07.04.1962 року видано свідоцтво про право власності, що зареєстровано в КП ДМБТІ в реєстрову книгу № 133 за реєстром № 14. [INFO] помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадщину прийняли дружина спадкодавця [PERSON] та дочка [PERSON] . Інша спадкоємиця за законом [PERSON] спадщину не приймала після смерті свого батька ні фактично, ні юридично. [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, що видавались Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 25.06.1993 року. 1/6 частка спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , на яку не було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, фактично була прийнята бабусею позивача [PERSON] , як дочкою спадкодавця. Проте, свідоцтво на вказану частку спадщини не було отримано. В подальшому [PERSON] подарувала свою частку домоволодіння [PERSON] на підставі договору дарування від 12.10.1993 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-7244. [PERSON] померла [INFO] . Таким чином, [PERSON] належало 5/6 частин вказаного домоволодіння, які вона заповіла 31.07.2009 року своєму синові [PERSON] , батькові позивача. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку за заповітом прийняв батько позивача [PERSON] , звернувшись з відповідною заявою до приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. Проте отримати свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не встиг, оскільки [INFO] він помер. Після смерті батька відкрилася спадщина, що складалася з зазначеного вище домоволодіння. Спадкоємцями першої черги були діти - позивач, його сестра [PERSON] та його дід [PERSON] . Проте спадщину після смерті батька прийняв лише позивач, бо інші спадкоємці за законом відмовились від своїх часток. Таким чином, 5/6 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] ) успадкував позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом 29.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. за реєстром 1620. Проте позивачу не видана спадщина на 1/6 частку, яка залишилася відкритою після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судовому засіданні 06.12.2012 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. У заяві від 14.12.2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Сорока Т.В. просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи - Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, письмово просила розглядати справу без його участі відповідно до діючого законодавства. Третя особа - приватний нотаріус Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належить 5/6 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. за реєстром 1620, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним № 1707455812101, номер запису про право власності 29174947 (а.с. 17, 18). Вказане свідоцтво позивач отримав після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Вказане домоволодіння в цілому належало прадіду позивача [PERSON] на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящихся від 03.04.1962 року за № 103 параграф 18, відповідно до якого 07.04.1962 року видано свідоцтво про право власності, що зареєстровано в КП ДМБТІ в реєстрову книгу № 133 за реєстром № 14 (а.с. 28, 29). Домоволодіння за адресою: [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 700 кв.м. та складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 60,9 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., та господарчих будівель та споруд: літньої кухні літ. Б, під Б - підвалу, навісу, літ. В - погребу, сараїв літ. Г, Д, Е, вбиральні літ. Ж, споруд К, № 1-7, І - огорожі, що підтверджуються копією технічного паспорту на домоволодіння, виготовленою КП ДМБТІ ДОР 10.05.1993 року (а.с. 24-27). Як вбачається зі спадкової справи № 604 за 1993 рік, після смерті [PERSON] спадщину прийняли дружина спадкодавця [PERSON] та дочка [PERSON] , та 25.06.1993 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою їм було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. [PERSON] з заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталась і свідоцтво не отримувала (а.с. 207-220). 1/6 частку спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , на яку не було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, фактично прийняла [PERSON] (донька спадкодавця). В подальшому [PERSON] подарувала свою частку домоволодіння [PERSON] за договором дарування від 12.10.1993 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-7244 (а.с. 157-158). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 9). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 10). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 31.07.2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим № 3058, у якому все своє майна заповіла сину [PERSON] (а.с. 34). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку за заповітом прийняв [PERSON] шляхом звернення з заявою до приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. Проте отримати свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не встиг, оскільки [INFO] він помер (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складалася з зазначеного вище домоволодіння. Спадкоємцями першої черги за законом були діти - [PERSON] , [PERSON] та батько [PERSON] . Проте спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише позивач, оскільки інші спадкоємці за законом відмовились від своїх часток (а.с. 96-180). Отже, 5/6 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] ) успадкував позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом 29.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. за реєстром 1620, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним № 1707455812101, номер запису про право власності 29174947. Проте спадщина на 1/6 частку вказаного домоволодіння залишилась відкритою після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до статті 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну. У відповідності до вимог ст. 530 ЦК УРСР в редакції 1963 року, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Згідно частини 1 статті 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до вимог частини 1 статті 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] , оскільки проживала та була зареєстрована у спадковому будинку на час смерті спадкодавця, а також звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини. У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved