Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

[PERSON] 23 квітня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми авансового внеску по договору фінансового лізингу, відшкодування моральної шкоди і стягнення витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в судовому засіданні посилалися на те, що 23 серпня 2012 року уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, предметом лізингу був автомобіль «Чері Тігго» вартістю 57000 грн., договір укладено строком на 60 місяців, встановлено графік погашення позивачем платежів і на виконання умов цього договору позивач вніс авансовий платіж 21200 грн.; автомобіль був зареєстрований на позивача, укладено договір страхування; договір виконувався. Але згодом у позивача виникли труднощі з оплатою коштів банку за автомобіль, виникла заборгованість, банк вилучив цей автомобіль і продав з торгів, а кошти використав на погашення платежів позивача. Останній вважає вказане незаконним, оскільки просрочення платежів було не тривалим, повязане з тяжким матеріальним становищем, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, дружина не працює; крім того, вилучення автомобіля було не правильним, так як він сам міг реалізувати цей автомобіль за більшу ціну і погасити борг, а коштів, отриманих банком з продажу автомобіля, не вистачило на погашення боргу і позивач залишився ще і винним по погашенні боргу. Вважає, що банк повинен повернути йому авансовий платіж в сумі 21200 грн., оскільки ця сума перевищує борг, вона була внесена в рахунок авансу, а не платежу по договору, договір лізингу не закінчився і вказані кошти банк повинен повернути, але цього банком зроблене не було; позивач звернувся до банку з питанням відшкодування вказаних коштів, але отримав відмову начебто через те, що сплачені по лізингу кошти не повертаються. Вважає вказане неповернення банком коштів є фактично обманом і незаконними діями, звернувся до відповідача з питанням цього неправомірного не повернення коштів, отримав негативну відповідь. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті відповідачем йому. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому вказаної суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна (збитки) і моральна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив стягнути з відповідача авансовий внесок в сумі 21200 грн., моральну шкоду в сумі 10000 грн. і витрати на судовий збір, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно з позивачем було укладено договір лізингу, позивачу надано автомобіль, встановлена вартість, складено графік погашення коштів за автомобіль, який позивач порушив; вони вилучили автомобіль, продали його, а кошти витратили на погашення боргу позивача; цих коштів не вистачило, позивач залишився ще винним, розрахунок боргу надано. Законом не передбачено повернення авансового платежу, ці кошти за письмової згоди використано на реєстрацію автомобіля, страхування та інш... Проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки витрати позивач провір самостійно і добровільно, на умовах договору, без примусу чи обману банку і не з вини банку. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивачем [PERSON] 23 серпня 2012 року з ТОВ «Автоприват» укладено договір № DDOOA0000370288 фінансового лізингу, лізингодавцем виступає ТОВ «Автоприват», а лізингоодержувачем позивача, предметом лізингу був автомобіль «Чері Тігго» вартістю 57000 грн., реєстраційний номер АА 59 46МН, договір укладено строком на 60 місяців, встановлено графік погашення позивачем платежів і на виконання умов цього договору позивач вніс авансовий платіж 21200 грн.; автомобіль був зареєстрований в ЗАТ СК «Інгосстрах» на позивача, укладено договір страхування, вигодо набувачем по цьому договору виступає відповідач; договір виконувався. Але згодом у позивача виникли труднощі з оплатою коштів банку за автомобіль, виникла заборгованість, 31 березня 2014 року банк вилучив цей автомобіль, про що було складено відповідний акт, і продав з торгів, а кошти використав на погашення платежів позивача. Останній вважає вказане незаконним, оскільки просрочення платежів було не тривалим, повязане з тяжким матеріальним становищем; крім того, вилучення автомобіля, на думку позивача, було не правильним, так як він сам міг реалізувати цей автомобіль за більшу ціну і погасити борг, а коштів, отриманих банком з продажу автомобіля, не вистачило на погашення боргу і позивач залишився ще і винним по погашенні боргу. Вважає, що банк повинен повернути йому авансовий платіж в сумі 21200 грн., оскільки ця сума перевищує борг, вона була внесена в рахунок авансу, а не платежу по договору, договір лізингу не закінчився і вказані кошти банк повинен повернути, але цього банком зроблене не було; позивач звернувся до банку з питанням відшкодування вказаних коштів, але отримав відмову начебто через те, що сплачені по лізингу кошти не повертаються. Позивач вважає вказане неповернення банком коштів є фактично обманом і незаконними діями, звернувся до відповідача з питанням цього неправомірного не повернення коштів, отримав негативну відповідь. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті відповідачем йому. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому вказаної суми отримано відмову. Позивачу, на його думку, завдана матеріальна (збитки) і моральна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивачем [PERSON] 23 серпня 2012 року з ТОВ «Автоприват» укладено договір № DDOOA0000370288 фінансового лізингу, лізингодавцем виступає ТОВ «Автоприват», а лізингоодержувачем позивача, предметом лізингу був автомобіль «Чері Тігго» вартістю 57000 грн., реєстраційний номер АА 59 46МН, договір укладено строком на 60 місяців, встановлено графік погашення позивачем платежів і на виконання умов цього договору позивач вніс авансовий платіж 21200 грн.; автомобіль був зареєстрований в ЗАТ СК «Інгосстрах» на позивача, укладено договір страхування, вигодо набувачем по цьому договору виступає відповідач; договір виконувався. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Пунктом 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не обгрунтованими. Вказані норми закону не передбачають повернення авансових платежів по договорам лізингу. Крім того, відповідно до умов укладеного між сторонами договору, ці сторони оформлювали заяву про укладання договору страхування, складали графік розрахунків і погашення боргу, було позивачем підписано сертифікат Авто кредит, згідно умов якого позивач погодився з тим, що вказана вище авансова сума в розмірі 21200 грн. буде використана на внесок на придбання автомобіля, внеску на відшкодування витрат по реєстрації автомобіля, придбання і встановлення пристрою GPS, внесення витрат на страхування автомобіля; всі вказані витрати за згоди позивача були проведені, дії виконані (реєстрація, страхування та інш.) і позивач в такому вигляді користувався предметом лізингу автомобілем, а отже авансова сума не може бути повернута. Щодо наявності обману в діях відповідача, то позивач не довів наявність умислу в діях ПАТ КБ «ПриватБанк», істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. Похідні вимоги щодо стягнення моральної шкоди та витрат є також необгрунтованими та недоведеними. Відповідно до ч. 1\~ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Судом встановлено і не заперечувалося стороною позивача, що останній дійсно має заборгованість перед банком по сплаті лізингових платежів в сумі 4458 грн. 23 грн., про що стороною відповідача надано розрахунок, ця заборгованість на цей час не погашена, а отже свої зобовязання позивач належним чином не виконав до цього часу. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати (ст. 88 ЦПК України). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні і це підтвердження не знайшло. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, договором депозитного вкладу відшкодування моральної шкоди не передбачено. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим саме він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми авансового внеску по договору фінансового лізингу, відшкодування моральної шкоди і стягнення витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми авансового внеску по договору фінансового лізингу, відшкодування моральної шкоди і стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed