Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

[PERSON] 02.03.2020р. звернувся із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що подружнє життя з відповідачкою не склалось, вони часто сварились та конфліктували, спроби налагодити подружні стосунки позитивного результату не дали, тому припинили подружні стосунки, сім`я розпалась, інше, просив розірвати шлюб. В суді позивач [PERSON] позов підтримав, пояснив, подружнє життя з відповідачкою не склалось через часті сварки та конфлікти, вона зраджувала у подружній вірності, тому в лютому 2020р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають, примирення між ними неможливе, дав інші пояснення, настоює на розірванні шлюбу. Відповідачка [PERSON] пояснила, що подружнє життя з відповідачем не склалось через сварки та зради у подружній вірності, тому з лютого 2020р. сім`єю не проживають, спроби налагодити подружні стосунки позитивного результату не дали, заперечень щодо розірвання шлюбу по суті не висловила. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із пояснень сторін, із свідоцтва про шлюб та копії свідоцтв про народження (а.с.5, 8, 9) убачається, що сторони в шлюбі з 16.05.2009р., мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , в лютому 2020р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають. Позивач, як убачається із змісту позову та його пояснень в суді, заперечує можливість примирення з відповідачкою, настоює на розірванні шлюбу. Відповідачка заперечень щодо розірвання шлюбу по суті не висловила. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON] , що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування позивачки до збереження шлюбних відносин порушуватиме її права, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати.

Outcome: approved