Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про поділ майна подружжя та просила: визнати за нею право власності на 1/2 частину майнових прав (вартість будівництва без оздоблюваних робіт) 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати з оплати судового збору. Позов обґрунтовано наступними обставинами. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.2007. В 2014 році сторонами було прийнято рішення про інвестування будівництва кооперативної квартири. 20.06.2014 між [PERSON] та Житлово-будівельним кооперативом «Захисник» (далі - ЖБК «Захисник») було укладено договір № 118 про оплату та будівництво кооперативної квартири. Враховуючи, що пайові внески вносилися сторонами під час зареєстрованого шлюбу, вважала, що Ѕ частка майнових прав належить їй на праві власності при поділі майна, оскільки воно набуте подружжям за час шлюбу. Ухвалою суду від 05.02.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання /а.с. 51-52/. Ухвалами суду від 05.02.2018 та 13.02.2018 повернуто [PERSON] заяву про забезпечення позову /а.с. 53-54, 69-70/. 26.02.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що факти викладені у позовній заяві не відповідають дійсності. На час розгляду справи пайові внески за спірну квартиру повністю не виплачені, будівництво квартири не завершено, а тому у позивача не виникли право власності на частку у квартирі /а.с. 80-81/. Ухвалами суду від 16.03.2018 та 04.04.2018 повернуто [PERSON] заяви про забезпечення позову /а.с. 99-100, 105-106/. Ухвалою суду від 04.04.2018 було закрито підготовче судове провадження та призначено справу до розгляду по суті /а.с. 113-114/. Ухвалою суду від 01.06.2018 було задоволено клопотання [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на майнові права на квартиру [ADDRESS] , на 8 поверсі, 2-ї секції, загальною площею 64,4 кв.м., шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: реєструвати осіб, відчужувати в будь-який спосіб, використовувати в якості забезпечення кредитів та інші дії, пов`язані зі зміною власника. /а.с. 125-127/. Ухвалою суду від 15.03.2019 поновлено процесуальний строк [PERSON] на подання заяви про вступ її у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача; відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про вступ її у справу в якості третьої особи; відмовлено [PERSON] в поновленні процесуального строку для подання заяви про виклик свідка у справі [PERSON] , а заяву про виклик вказаного свідка залишено без розгляду /а.с. 222-224/. Ухвалою суду від 09.09.2019 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] , про продовження строку підготовчого судового засідання /а.с. 237/. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, що в ньому викладені. Зазначили, що частина пайових внесків за квартиру вносилася подружжям під час зареєстрованого шлюбу. Позивач заперечувала проти того, що відповідач лише за власні кошти сплачував вартість квартири, оскільки вона також працювала та отримувала стабільний дохід. Представник позивача посилаючись на те, що сторони мають малолітню дитину, просила визнати право власності на майнові права в частках, з урахуванням інтересів дитини. Відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог. Відповідач зазначив, що дійсно під час зареєстрованого шлюбу уклав договір № 118 про оплату та будівництво кооперативної квартири. Водночас наполягає, що кошти, які він сплачував як пай, були його особистими. В подальшому, в процесі розгляду справи відповідач зазначив, що частину коштів він отримав у позику від своєї матері та в нього є обов`язок перед останньою щодо їх повернення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Житлово-будівельний кооператив «Захисник» в судове засідання не з`явився, в своїй заяві просив розглядати справу за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.2007, який в подальшому рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.09.2017 було розірвано /а.с. 5/. 20.06.2014 між [PERSON] та Житлово-будівельним кооперативом «Захисник» (далі - ЖБК «Захисник») було укладено договір № 118 про оплату та будівництво кооперативної квартири. Згідно п. 1.1 предметом вказаного договору є пайове фінансування [PERSON] вартості будівництва без оздоблюваних робіт 2-ї квартири [ADDRESS] , на 8 поверсі, 2-ї секції, загальною площею 62,7 кв.м. Сума пайового внеску фінансування вартості будівництва у ЖБК «Захисник» квартири [ADDRESS] , на 8 поверсі, 2-ї секції постійно збільшується, що підтверджується додатковими угодами до договору №118 від 20.06.2014 №№ 1-7 про оплату будівництва кооперативної квартири та довідками ЖБК «Захисник» б/н від 21.03.2018, № 17 від 02.07.2018, №15 від 08.10.2018 б/н від 14.01.2019. Як вбачається з довідки № 1 від 14.01.2019, що міститься в матеріалах справи, сума пайового фінансування будівництва двокімнатної квартири [ADDRESS] . сплачена [PERSON] в розмірі 438 444, 00 грн., будинок в стадії будівництва та станом на 14.01.2019 в експлуатацію не введений /а.с. 190/. Як вбачається з витягу з протоколу № 23 засідання загальних зборів членів житлово будівельного кооперативу «Захисник» при ГУМВС України в місті Києві від 31.05.2018, [PERSON] було виключено зі складу родини та надано двокімнатну квартиру у складі родини із 2-х осіб. Крім того, відповідно до довідки Відділу обліку та розподілу житлової площі Дарницької в місті Києві державної адміністрації №229/24 від 17.05.2018 на квартирному обліку у складі сім`ї з 2 осіб перебуває [PERSON] , як заявник та [PERSON] , як дочка /а.с. 141/. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в частині третій статті 368 Цивільного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналіз наведених норм сімейного законодавства та положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), дає підстави для висновку, що у разі придбання майна у період зареєстрованого шлюбу спільність майна презюмується, а тягар доказування відсутності спільного майна покладається на сторону, яка це оспорює. Положеннями ст. 384 ЦК України передбачено права житлово-будівельного (житлового) кооперативу та їх членів на квартиру в будинку кооперативу. Так відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 384 ЦК України, член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до ЗУ «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. В кооперативі право власності на житлову площу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з роз`ясненням, що міститься в п. п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві, який повинен належно довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень. Позивачем чітко сформульовані вимоги про поділ майна подружжя шляхом визнання право власності на Ѕ частку майнових прав на спірну квартиру, як такі, що набуті сторонами за час спільного проживання однією сім`єю. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, право на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно врегульована Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі - Порядок). Таким чином, для того, щоб зареєструвати своє право власності на квартиру у кооперативному будинку особа повинна, крім іншого, звернутися до голови кооперативу, в якому розташована його квартира із заявою про видачу довідки, в якій обов`язково повинно бути зазначено дві обставини: членство у цьому кооперативі та повна виплата членом кооперативу вартості свого паю. На час розгляду справи, судом достовірно встановлено, що відповідачем не в повному обсязі сплачено пайові внески за спірну квартиру, а будинок знаходиться в стадії будівництва. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Установивши, що між сторонами існує спір щодо поділу майна, суд не може захистити право позивача в обраний нею спосіб захисту порушеного права, оскільки вимога про визнання право власності на Ѕ частку майнових прав в порядку поділу майна подружжя не грунтується на приписах матеріального закону. Водночас, суд не може самостійно визначити спосіб захисту прав позивача, оскільки відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права - є підставою для відмови у задоволенні позову, що передбачено загальними принципами захисту цивільних прав та інтересів, визначених ст. 16 ЦК України, тому враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача. Позивач не позбавлена можливості на захист свого права у разі, якщо вважає його порушеним, у інший спосіб, в тому числі шляхом стягнення половини сплачених пайових внесків, за час зареєстрованого шлюбу, на виконання договору № 118 про оплату та будівництво кооперативної квартири. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed