Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасові виїзди за межі України за кордон та повернення до України без дозволу батька у супроводі матері до досягнення дитиною повнолітня, в якому зазначено, що у період часу з 2007 року по 2011 рік, без офіційної реєстрації шлюбу, громадянка [PERSON], [INFO] мешкала з [PERSON], [INFO] Від такого сумісного проживання без реєстрації шлюбу та створення сімї народилась дитина, [PERSON], [INFO], відносно якої відповідач у 2011 році у добровільному порядку взяв батьківство. Після засудження відповідача у 2011-2012 році, точної дати позивач не памятає, а отримати інформацію від Лисичанського міського суду їхня сторона не змогла, відносини між позивачем та відповідачем фактично припинились і де на сьогоднішній день знаходиться відповідач їй невідомо. У звязку з припинення будь-яких відносин між позивачем та відповідачем, позивач 27.12.2013 року офіційно зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON], [INFO]. Донька [PERSON] залишилась проживати разом з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Також до 15.12.2011 року (дата оформлення батьківських прав відповідачем над дитиною) позивач утримувала дитину одна, працюючи на тимчасових заробітках і отримувала державну допомогу, оскільки відповідач не працював, постійно знаходився у місцях позбавлення волі. Після одруження позивач офіційно зі своїм чоловіком працюють у РФ. Також, фактично з часу народження і до сьогоднішнього для відповідач з дитиною не спілкується, він ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, станом здоровя, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготував до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, який необхідний для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти тобто створюються умови, які шкодять інтересам дитини. Дитина фактично не знає свого батька. Позивач вважає, що своїм ставленням до життя, відповідач фактично може зашкодити дитині. Для розвитку дитини позивач прикладає всі свої зусилля та можливості забезпечити своїй донці достатній рівень життя, для забезпечення фізичного, інтелектуального, морального та соціального розвитку. Також слід зазначити, що на сьогоднішній день у Луганській та Донецький області проходить АТО, що в свою чергу ставить життя та здоровя дитини під загрозу, а тому у звязку з тим, що позивач та її чоловік офіційно мають роботу на територію РФ, має намір виїхати з донькою за кордон, а саме на територію РФ задля підтримки родинних звязків із родичами, офіційної роботи та захисту життя та здоровя дитини та можливістю отримати інший дохід. Крім того, позивач не має можливості постійно розшукувати відповідача, адже відповідач взагалі не спілкується, а у випадку якщо і спілкується, то усіляко відмовляється надавати будь-які дозволи або заяви на оформлення відповідної довіреності, що фактично є помстою за її одруження. Позивач вважає, що вказані дії відповідача є незаконними та такими, що суперечать інтересам дитини, оскільки батько штучно та безпідставно створює перешкоди в перетинанні державного кордону з донькою, чим перешкоджає нормальному розвитку та формуванню світогляду дитини. Такими діями відповідач порушує права доньки на розвиток своєї особистості. Також, представник позивача зазначає, що окрім вищевказаних підстав, перебування і відпочинок позивача з донькою за кордоном по-перше зміцнює сімейні стосунки, бо налагоджує відносини між родичами, по-друге, розширює кругозір дитини. З огляду на фактичні обставини справи, тимчасові поїздки за кордон позивача та її доньки є однією з форм піклування здоровям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком, а безвідповідальне відношення батька до сина не може бути перешкодою для тимчасових виїздів дитини за кордон. На підставі викладеного, просив суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України та повернення до України громадянки [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], повнолітня. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Представник позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, до суду надіслав клопотання з проханням розглядати цивільну справу без участі позивача та його представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що батько дитини, [PERSON], проти надання права на тимчасовий вивіз дитини за кордон матірю дитини, [PERSON] Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобовязані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. На підставі викладених норм СК України, суд підкреслює, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обовязки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 19 вересня 2012 року № 868) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. N 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 р. N 415), оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до абз. 2 принципу 7 Декларації прав дитини від 20 грудня 1959 року, затвердженої Резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН, найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути керівним принципом для тих, на кого покладається відповідальність за його освіту та навчання, ця відповідальність передусім покладається на її батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції прав дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 р., Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, що ратифікований Українською РСР 19.10.1973 року, кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. На підставі аналізу норм діючого національного та міжнародного законодавства, суд доходить висновку, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, а у разі наявності заперечень одного з батьків на підставі рішення суду. Батьки, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. В судовому засіданні було встановлено, що згідно з дублікатом свідоцтва про народження серії І-ЕД № 227717, виданим 15 грудня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, 18 березня 2007 року народилась [PERSON], батьком якої записаний [PERSON], а матірю [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 224. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії І-ЕД № 176896, виданим 27 грудня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON], 27 грудня 2013 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 522. Прізвище подружжя після реєстрації шлюбу [PERSON]. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Таким чином, оскільки місцезнаходження відповідача невідомо, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційні права на охорону здоровя, на освіту та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає, що виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон України буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству. На підставі викладеного, та у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції прав дитини, що була ратифікована Постановою N 789-XII від 27.02.1991 р., яка регламентує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, суд вважає, що позивач забезпечить дитині при тимчасовому вивозі та перебуванні дитини разом із нею якісний рівень життя, адже вона працевлаштувалася, малолітня дитина буде знаходитися разом із рідною матірю, знайомитися з культурою іншої країни, поширювати свій світогляд, що сприятиме духовному та моральному розвитку дитини, враховуючи факт того, що позивач перешкод у спілкуванні малолітньої дитини із батьком не чинить, суд вважає що це цілком сприятиме забезпеченню належного розвитку дитини та в найбільшій мірі відповідатиме її інтересам. За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасові виїзди за межі України за кордон та повернення до України без дозволу батька у супроводі матері до досягнення дитиною повнолітня задовольнити.

Outcome: approved