Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

[PERSON] 10.06.2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, посилаючись на те, що з 10.10.2008 року по 09.10.2013 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Зазначила, що відповідач не має постійного місця роботи та стабільних доходів, тому просила суд стягнути з нього на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти стягнення з нього аліментів в сумі 1000 грн., зазначив, що на даний час в нього скрутне матеріальне становище і він зможе сплачувати аліменти в розмірі не більше 500 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства: В судовому засіданні встановлено, що з 10 жовтня 2008 року по 09 жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження дитини, [PERSON] являється її батьком. Згідно пояснень позивача, вона вирішила звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, оскільки дитина проживає разом з нею, однак батько на її утримання допомоги не надає. Договір про сплату аліментів на дитину між сторонами не укладався. Домовленості між батьками щодо способу утримання дітей та порядку сплати аліментів на теперішній час не досягнуто. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в частині 2\~статті 51 Конституції України\~і\~статті 180 Сімейного кодексу України. У відповідності з вимогами ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Правова природа аліментів у розумінні норм\~глави 15 СК України\~є такою, що з одного боку вони є правом, а з іншого - обов'язком, і надаються тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. За правилами\~статті 182 СК України\~та\~пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я\~\~та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні питання про розмір аліментів, суд виходить із того, що мінімальний розмір аліментів відповідно до ч.2 ст.182 СК України не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. Згідно довідки комітету самоорганізації населення мікрорайону «Центральний» від 26 червня 2015 року [PERSON] зареєстрована і проживає в будинку за адресою: м.Черкаси, вул.Розкопна, будинок 7, разом зі своєю донькою: [PERSON] [INFO] Відповідач проживає окремо від неповнолітньої дитини. Його фактичне місце проживання за адресою: [INFO]. Він не має постійного місця роботи. Фактичний розмір отриманих відповідачем тимчасових доходів будь-якими належними доказами по справі не підтверджено. Стан здоров'я відповідача задовільний, на його утриманні інші неповнолітні діти та непрацездатні особи не перебувають. Враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів про розмір доходів відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої [PERSON] [INFO] в розмірі 1\\4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивачем до суду та до повноліття дитини. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Outcome: partial