Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

[PERSON] 11 березня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 березня 2020 року зазначена цивільна справа була передана на розгляд судді [PERSON] . Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 1840/0/15-20 від 16 червня 2020 року про звільнення [PERSON] з посади судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку з поданням заяви про відставку суддю [PERSON] було звільнено. На підставі розпорядження керівника апарату суду № 79 від 06 липня 2020 року вказану цивільну справу було передано на повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 липня 2020 року цивільну справу було передано на розгляд судді Приходченко О.С. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2020 року справу було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив, ході судового розгляду 25 січня 2021 року та її представник у судовому засіданні 25 січня 2021 року посилалися на те, що 13 липня 2000 року вона склала заповіт, яким 5/6 частин жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , у разі своєї смерті заповіла своєму синові, [PERSON] . У день cкладання, як вона вважала на той час, заповіту, договору почувалася дуже зле, у неї був високий тиск. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина. Вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] . У жовтні 2019 року дізналася про те, що 13 липня 2000 року нею було складено не заповіт, а укладено договір дарування, яким вона подарувала 5/6 частин належного їй житлового будинку, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , своєму синові [PERSON] . Спірний договір не відповідав її волі, вона помилилася з обставинами, тому що мала на меті складання заповіту на користь сина щодо належної їй частини будинку. Завжди вважала, що підписаний нею документ є заповітом. За життя син постійно мешкав з нею, вона від нього залежала, він надавав їй турботу та допомогу. Крім того, обдарований син [PERSON] , померлий [INFO] , 5/6 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами у дар не прийняв: у встановленому законом порядку в КП «ДМБТІ» право власності не зареєстрував, особові рахунки з надання комунальних послуг не переоформив, позивач продовжувала проживати у будинку і користуватися ним, тобто фактично передача будинку не відбулася. Надані відповідачем квитанції про оплату комунальних послуг не можуть бути свідченням того, що [PERSON] , чи відповідач, сплачували за надані послуги, тому що за комунальні послуги сплачувала сама позивач. Померлому [PERSON] було байдуже до будинку: він не прийняв його у дар, не оформив у встановленому порядку право власності на будинок, не переоформив право користування земельною ділянкою, комунальні послуги не сплачував, відмовлявся нести витрати на утримання майна. Після вимушеного від`їзду позивача із будинку, у [PERSON] з`явився доступ до квитанцій, які вона надала як підтвердження фактичного проживання та користування житловим будинком. Крім того, відповідач чинить їй перешкоди у проживанні у власному будинку, який є її єдиним житлом. Неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину вплинуло на її дійсне волевиявлення та призвело до помилки, безоплатно відчужувати єдине житло вона не бажала. Просила суд визнати недійсним договір дарування, укладений 13 липня 2000 року, між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. і зареєстрований в реєстрі за № 3052. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву, а її представник у ході судового розгляду 25 січня 2021 року, посилалися на те, що візуально із назви документу вбачається, що це є саме договір дарування, а не заповіт. Помилка внаслідок свого недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією із сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. У 2020 році ствердження позивача, що вона помилилася у 2000 році, бажаючи укласти заповіт, не містить будь-якого обґрунтування помилки. Наявність жодної обґрунтованої обставини, яка б існувала на момент підписання договору та перешкоджала би позивачеві розпізнати його правову природу позивачем не зазначена, що свідчить про недбальство та незнання закону. Жодних доказів, що на час підписання договору у дарувальника існували фізичні проблеми або труднощі, що ускладнювали розпізнавання правової природи договору, не надано. Посилання на те, що [PERSON] є людиною похилого віку та за станом здоров`я потребує стороннього догляду, доказами не підтверджено. Крім того, на час укладення спірного договору позивачеві було 64 роки, що не вказує на те, що особа внаслідок свого віку не могла усвідомлювати та керувати своєю поведінкою та розуміти значення своїх дій. До смерті сина [PERSON] проживала в будинку, а після його смерті у 2019 році зібрала свої речі і добровільно виїхала із будинку. Комунальні послуги сплачувалися із спільного сімейного бюджету [PERSON] і відповідача, а та обставина, що особові рахунки відкриті на ім`я позивача, не є підтвердженням того, що саме вона їх оплачувала. [PERSON] був зареєстрований у будинку і проживав після укладення договору дарування до самої смерті у будинку, володів і користувався ним, тобто, фактично прийняв дар. З часу укладення спірного договору, 13 липня 2000 року, і до подання позову, 11 березня 2020 року, минуло більше 19 років. Позивач не довела, що вона не знала і не могла дізнатися про порушення її права, тому нею було пропущено строк позовної давності. З моменту укладення договору дарування і до смерті сина позивач проживала разом з ним, він належним чином турбувався про неї, допомагав, однак, після його смерті у січні 2019 року, проживання у будинку стало незручним через напружені стосунки з відповідачем. На теперішній час [PERSON] проживає зі своєю донькою, доля у спадщині є незначною за наявності договору дарування, а сам позов спрямований на те, щоб позбавити відповідача спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Просили суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] (а.с. 10). 17 червня 1987 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 34 оберт). 13 липня 2000 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. і зареєстрований в реєстрі за № 3052, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 5/6 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, який розташовано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 34). 06 червня 2019 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 33). 06 липня 2019 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 37). Згідно із довідкою № б/н від 20 вересня 2020 року, виданою головою квартального комітету № 5 [PERSON] , [PERSON] з [INFO] і по день смерті, [INFO] , був зареєстрований і проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним була зареєстрована та проживала мати, [PERSON] , і дружина [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та які вели з ним спільне господарство (а.с. 58). Згідно з актами від 20 вересня 2020 року, складеними [PERSON] і [PERSON] і засвідченими головою квартального комітету № 5 [PERSON] , [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] , з 03 грудня 1981 року і по день смерті [INFO] . [PERSON] за вказаною адресою не проживає з 28 липня 2019 року і по теперішній час (а.с. 59, 60). Відповідно до довідки № 14/5-8186 від 22 липня 2019 року, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 03 грудня 1981 року до дня смерті [INFO] , знятий з реєстраційного обліку [INFO] . На день смерті [PERSON] , [INFO] , з ним було зареєстровано [PERSON] (а.с. 39 оберт). Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи. До правовідносин, що склалися між сторонами, слід застосувати норми чинного на час їх виникнення ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з положеннями ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Стаття 244 ЦК Української РСР передбачала форму договору дарування, а саме договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Згідно із ст. 227 ЦК Української РСР було визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Статтею 13 ЗУ «Про власність», чинного на час виникнення правовідносин, передбачалось, що об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно із положеннями ст. 12 ЗУ «Про власність», чинного на час виникнення правовідносин, громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. З приводу посилань сторони позивача на ту обставину, що обдарований [PERSON] не прийняв дар, суд зазначає наступне. На момент укладення між позивачем та [PERSON] , померлим [INFO] , спірного договору дарування частина 4 ст. 334 ЦК України не була чинною, а право власності згідно зі ст. 128 ЦК Української РСР у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Отже, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникали на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набувала право власності на дарунок відповідно до статей 128 та 243 ЦК Української РСР та умов договору дарування, однак обмежений у праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту державної реєстрації права власності. Тобто, у даному випадку, моментом виникнення права власності у [PERSON] на 5/6 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, розташованих [ADDRESS] є момент прийняття дарунку, а саме прийняття 13 липня 2000 року документів, які посвідчують права власності, а обов`язковою умовою укладання такого договору є його укладання в письмовій формі і нотаріальне посвідчення. При цьому цивільне законодавство, чинне на час укладення спірного договору дарування від 13 липня 2000 року, не пов`язує виникнення права власності у обдарованого на нерухоме майно за договором дарування з державною реєстрацією такого договору. Разом з тим, [PERSON] був зареєстрований і проживав у зазначеному домоволодінні до укладення договору та продовжив проживати у ньому до своєї смерті, [INFO] (а.с. 39 оберт, 58-60). Відповідачем надано до матеріалів справи квитанції про оплату комунальних послуг, датованих різним періодом (а.с. 67-82). При цьому суд критично ставиться до тверджень позивача, що її син, [PERSON] , не прийняв у дар 5/6 частин житлового будинку та не переоформив особові рахунки на своє ім`я, оскільки дана обставина не може бути спростуванням факту прийняття [PERSON] , померлим [INFO] , нерухомого майна у вигляді 5/6 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, оскільки факт проживання та ведення господарства підтверджується довідкою та актами квартального комітету № 5 (а.с. 58-60). Частиною 1 статті 56 ЦК Української РСР передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. [PERSON] зазначає, що вона вважала, що підписаний нею документ є заповітом, складеним на користь її сина [PERSON] . Зазначає, що в неї була відсутня внутрішня воля на дарування належних їй 5/6 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , а договір дарування вона підписала, оскільки вона людина похилого віку та не розуміла зміст документів, які підписує. При цьому до матеріалів справи не надано доказів того, що позивач є особою, яка в силу свого віку чи стану здоров`я не розуміла значення своїх дій або не могла керувати ними. Суд приймає до уваги заперечення відповідача, що на момент укладання спірного договору дарування від 13 липня 2000 року позивачеві виповнилося 64 роки, що не може бути безумовним твердженням, що досягнення дарувальником зазначеного віку вплинуло на усвідомлення та керування своїми діями. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Позивачем не надано доказів того, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у проживанні в будинку [ADDRESS] . Твердження [PERSON] про те, що [PERSON] вчиняла протиправні дії щодо позивача, зокрема, била її, перешкоджала у приготуванні їжі, не давала їсти, ображала, через що вона змушена була переїхати проживати до доньки, не підтверджено жодним доказом, тому суд не приймає до уваги зазначене твердження. Крім того, питання про усунення перешкод у проживанні не є предметом розгляду даної справи. Жодних заяв та зауважень з боку [PERSON] щодо укладення угоди, як в самому договорі, так і після її укладення до настання смерті [PERSON] , померлого [INFO] , матеріали справи не містять. Навпаки, за життя [PERSON] проживала з обдарованим у будинку і вела з ним спільне господарство. В той же час, помилка в усвідомленні справжньої правової природи підписаного позивачем договору дарування, що виразилась у незнанні закону чи неправильного його тлумачення, не може бути підставою для визнання вказаного договору недійсним. Також стороною відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки із позовною заявою про визнання договору дарування від 13 липня 2000 року недійсним [PERSON] звернулася у 2019 році. Суд зауважує, що договір дарування, що оспорюється позивачем, було укладено у 2000 році. Статтею 71 ЦК Української РСР визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. При цьому суд зазначає, що хоча [PERSON] і було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання договору недійсним, суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав його пропуску, оскільки позивачем не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог по суті та не надано доказів на їх підтвердження і саме з цих підстав суд відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено свої позовні вимоги, не надано доказів того, що на час укладення спірного договору дарування від 13 липня 2000 року вона помилялася в природі договору та щодо його істотних умов в силу свого похилого віку. Інших обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення договору дарування позивач неправильно сприймала фактичні обставини цього правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності яких можна б було вважати, що правочин не був би вчинений, судом встановлено не було. У зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] не доведено, що на момент його укладання вона помилялася стосовно правової природи укладеного правочину, та що існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійним, тому що, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладання. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено, сплачений нею судовий збір у розмірі 1 000 гривень (а.с. 1) слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed