Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? шестикімнатної квартири за адресою [ADDRESS] загальною площею 308,7 у тому числі житловою 180,50 кв.м. без його реального поділу при цьому залишити у спільній частковій власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2014р. позовні вимоги позивача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя задоволено. Крім цього вказаним рішенням суду встановлено що позивач та відповідач проживали як одна сім'я без реєстрації шлюбу. Позивач зазначає, що за час фактичних шлюбних відносин вели спільне господарство, спільно відпочивали, мали спільний бюджет та піклувались один про одного та про своїх дітей. За час спільного сумісного проживання, а саме у 02 .08.2006р. позивачем та відповідачем було придбане нерухоме майно, зокрема шестикімнатна квартира за адресою [ADDRESS] загальною площею 308,7 кв.м., у тому числі житловою 180, 50 кв.м. про що свідчить договір купівлі-продажу від 02.08.2006р. укладений між відповідачем як покупцем та продавцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстрований у реєстрі за № 3066. Таким чином, вказана шестикімнатна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На сьогоднішній день позивач та відповідач не домовились про порядок поділу нерухомого майна, а тому позивач звернулась до суду із позовом для поділу його у такий спосіб. Позивач та відповідач погодились на вартість майна, яка встановлена незалежним експертом ТОВ «Сенсіо Україна». Крім цього позивач звертає увагу суду, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав. У судовому засіданні, яке відбулось 03.04.2015р. судом у відповідності до ст..174 ЦПК України, протокольною ухвалою постановлено про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжено розгляд справи у загальному порядку. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог вважаючи їх необґрунтованими. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/4166/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], ПАТ «Експресс Банк», треті особи ПАТ «Банк Кіпру», ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, позовні вимоги задоволено. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно квартиру [ADDRESS], квартиру [ADDRESS], квартиру [ADDRESS] та встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з квітня 1993 року. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.04.2014р. та 26.08.2014р., ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.10.2014р. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача встановлений рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2014р. та не підлягає доказуванню. Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України су повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіки та жінки без реєстрації шлюбу в період, у продовж якого було придбане спірне майно. Отже фактичні шлюбні відносини - проживання чоловіка та жінки однією сім'єю породжують ті самі юридичні наслідки майнового характеру, що і перебування у зареєстрованому шлюбі. Зокрема, все майно набуте подружжям під час перебування у фактичних шлюбних відносинах належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому частки у разі поділу їхнього спільного майна вважаються рівними. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб та визнання його недійсним та поділ майна подружжя» зазначено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна, які проживають у фактичних шлюбних відносинах , судам необхідно враховувати , що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до пункту 23 вказаної постанови спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами. Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того , що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними. Як вбачається з матеріалів справи, за час перебування у фактичних шлюбних відносинах відповідачем та позивачем, 02.08.2006р. було придбано квартиру [ADDRESS]. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що за домовленістю подружжя, вказана квартира була зареєстрована на ім'я відповідача, за умовою в подальшому їхнього спільного володіння, розпорядження та користування квартирою, а також у разі необхідності виділення у натурі належної позивачу частки зі спільного майна. Таким чином, факт укладання договору купівлі-продажу квартири та наступна її реєстрація на ім'я відповідача не спростовує майновий статус квартири як об'єкту спільної сумісної власності подружжя. Оскільки факт спільного сумісного проживання повивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 1993року встановлений рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2014р. яке набрало законної сили, тому при поділі майна судом застосовуються положення ст.74 СК України. Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного,

Outcome: approved