Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

[PERSON] 20 серпня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Дніпропетровська, Україна, громадянина України. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, шлюб рішенням суду розірвано, відповідач покинув їх. Після цього вона з дитиною мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймає, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дітьми не надає. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дитини з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своїх малолітніх дітей, належного спілкування в них немає, усунувся від виховання та утримання вказаної дитини, не виконує своїх батьківських прав. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цієї дитини, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Крім того, нормальні відносини з відповідачем припинені, мешкають окремо і діти залишилися мешкати з позивачкою. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні їх неповнолітньої дитини участі не приймає, коштів на утримання дитини не надає, офіційно працює, має підробітки, стосунки у них з відповідачем не склалися. Вона (позивачка) зараз офіційно працює, доглядає неповнолітню дитину, займається вихованням та утриманням своєї дитини, її лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї їх дитини. Матеріально погано забезпечена. Отже, просила визначити місце мешкання вказаної дитини з нею, позбавити відповідача батьківських прав, стягнути з нього аліменти, в тому числі і за минулий час, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги не визнали, фактично не погодилися з ними та викладеними в них обставинами і заперечував проти задоволення позову. Причини неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, заяви на відкладення слухання справи оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання перенесення слухання справи було вже неодноразо, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала. Справа розглядається тривалий час, стороною відповідача породжується тяганина. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі управління-служби в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в письмовому зверненні на адресу суду позовні вимоги визнали, погодилися з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечували проти задоволення позову і розгляду справи за їх відсутності; надали письмові пояснення та висновок про доцільність мешкання дитини сторін з позивачкою, позбавлення відповідача батьківських прав; вважають обставини позовних вимог правильними і доведеними, підтримавши висновок органу опіки та піклування про можливість задоволення цього позову. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 16 липня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Дніпропетровська, Україна, громадянина України. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі. Поступово після народження сина сімейне життя сторін почало погіршуватися. Як стверджує позивач, вона неодноразово говорила з чоловіком, намагаючись з`ясувати, чому наші відносини псуються, чому зникає тепло і взаємопорозуміння. Особливо тяжко було бачити байдуже ставлення відповідача до сина та постійне уникання спілкування та проводження часу із сином. Починаючи з березня 2016 року, відповідач неодноразово не приходив ночувати додому, нічим це не пояснюючи. Більш того, з того часу він практично перестав брати участь у матеріальному забезпеченні сім`ї та їх дитини. Незважаючи на таку поведінку відповідача, позивач до останнього намагалася врятувати сім`ю, влаштовувала сімейні вечері, годинами проводила біля плити і готувала їжу, створювала домашній затишок, хотіла відверто поспілкуватися із відповідачем. Проте, усі її спроби виявилися марними, оскільки відповідач постійно обіцяв прийти додому раніше та провести час із сім`єю, але жодного разу своїх обіцянок не дотримався і уникав зустрічей з дружиною та сином як у будні, так і у вихідні дні. У подальшому стало відомо, що відповідач уже давно має близькі стосунки з іншою жінкою і увесь свій час проводить із нею. 30 березня 2017 року відповідач без жодних пояснень покинув місце спільного з позивачкою і сином мешкання та більше не з`явився вдома, відтак, з того часу їх шлюбні відносини припинилися (даний факт, також, підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року у справі № 753/11299/18, так судом встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки з 30 березня 2017 року). Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року по справі № 753/11299/18 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Починаючи з 30 березня 2017 року відповідач проживає окремо від позивача із сином, жодного разу з ними не бачився, не надавав будь-якої, у тому числі фінансової, допомоги, навіть не вітав сина із днем народження та іншими святами. Син проживає разом зі матір`ю та перебуває на її повному утриманні та фінансовому забезпеченні. Таким чином, відповідач фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання, навчання, фізичного та духовного розвитку сина, піклування про його здоров`я, а також обов`язку з утримання сина; відповідач, знаючи місце проживання сина і позивача, маючи великий щомісячний дохід, елітну нерухомість та дорогий автомобіль, жодного разу навіть не поцікавився життям сина та не намагався з ним зустрітись. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цієї дитини, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Нормальні відносини з відповідачем припинені, мешкають окремо і діти залишилися мешкати з позивачкою. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні їх неповнолітньої дитини участі не приймає, коштів на утримання дитини не надає, офіційно працює, має підробітки, стосунки у них з відповідачем не склалися. Вона (позивачка) зараз офіційно працює, доглядає неповнолітню дитину, займається вихованням та утриманням своєї дитини, її лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї їх дитини. Матеріально погано забезпечена. Є спір стосовно виховання та утримання малолітньої дитини, місця її мешкання, взагалі батьківських прав, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушена була звернутися з цим позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 16 липня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Дніпропетровська, Україна, громадянина України. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі. Починаючи з березня 2016 року, відповідач неодноразово не приходив ночувати додому, нічим це не пояснюючи. Більш того, з того часу він практично перестав брати участь у матеріальному забезпеченні сім`ї та їх дитини. Спроби позивача зберегти сім`ю виявилися марними, оскільки відповідач постійно обіцяв прийти додому раніше та провести час із сім`єю, але жодного разу своїх обіцянок не дотримався і уникав зустрічей з дружиною та сином як у будні, так і у вихідні дні. У подальшому стало відомо, що відповідач уже давно має близькі стосунки з іншою жінкою і увесь свій час проводить із нею. 30 березня 2017 року відповідач без жодних пояснень покинув місце спільного з позивачкою і сином мешкання та більше не з`явився вдома, відтак, з того часу їх шлюбні відносини припинилися (даний факт дійсно підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року у справі № 753/11299/18, так судом встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки з 30 березня 2017 року). Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року по справі № 753/11299/18 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після цього позивач з дитиною мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймає, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їй з дитиною не надає. Відповідно до висновку виконкому Соборної районної в місті Дніпрі ради № 216/05-38 від 27 листопада 2019 року вважається доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , а отже і визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з його матір`ю - позивачем [PERSON] .. Відповідач фактично не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він самоусунулися від належного спілкування з дітьми та їх виховання і утримання. Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України). З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів вказаних малолітнього [PERSON] позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав відносно цього сина і визначення місця мешкання його з нею, з чим погодилися орган опіки та піклування. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної малолітньої дитини, враховуючи її інтереси та виходячи з того, що мешкання дитини з одним із батьків (а не з обома) або позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Судом враховуються також і наступні обставини. На момент звернення з даним позовом у позивач є всі підстави стверджувати, що відповідач протягом тривалого часу (більш ніж 2 роки) ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, що підтверджується таким: відповідач не забезпечує сина необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, відпочинком, що негативно впливає на фізичний розвиток сина як складову виховання. Враховуючи факт проживання сина разом з матір`ю, відповідач жодного разу після припинення шлюбних відносин не придбавав для сина продукти харчування та/або одяг. Всі необхідні продукти/одяг для сина купує позивачка самостійно, за власний рахунок. Навіть коли відповідач спільно проживав з ними, жодним чином не цікавився раціоном сина, наявністю продуктів для його харчування, більше того, коли позивачка погано себе почувала, відмовлявся від годування малолітнього сина, який самостійно їсти ще не міг. Відповідач не приймає жодної участі в медичному догляді та лікуванні сина. Так, у період з 11 лютого 2014 року по 26 січня 2015 року щомісяця супроводжувала сина на плановий огляд та проведення профілактичних щеплень у «Дніпропетровській дитячій міській клінічній лікарні № 2» Дніпропетровської обласної ради». Відповідач не те, що не піклується про здоров`я сина, а навпаки шкодить йому: так наприкінці 2016 року, очікуючи позивачку на вулиці вдвох з сином, відповідач, будучи роздратованим, потягнув за руку сина та вивихнув йому плечовий суглоб, що зумовило необхідність обстеження та лікування сина. З 2014 року син сторін спостерігається в медичному центрі «Євролаб», де проходить вакцинації, консультації лікарів та отримує лікування у разі виникнення необхідності. З моменту народження сина відповідач жодного разу не поцікавився його здоров`ям, не проявив батьківського піклування та турботи до сина. Позивач завжди самостійно супроводжує сина під час візитів до вказаного медичного центру та самостійно здійснює оплату всіх необхідних медичних витрат. Вказане підтверджується довідкою ТОВ «Євролаб» від 12 квітня 2018 року. Загальна сума моїх витрат на медичні послуги для сина в медичному центрі «Євролаб» складає близько 17 050 грн. Також, у 2015 році ряд планових вакцинацій було проведено для сина у центрі дитячого здоров`я «Райдуга». Окрім цього, позивач піклується про здоров`я ротової порожнини сина, стан та догляд його зубів, що підтверджується договором про надання платних стоматологічних послуг від 01 березня 2017 року на загальну суму 12 830 грн. та довідкою від 21 травня 2018 року Медичного центру «ДентінЮа». Відповідач, а ні при сумісному проживанні з дружиною і сином, а ні після припинення сумісного проживання коштів на медичне забезпечення сина не надавав, аргументуючи це марнотратством. Також, позивач з сином регулярно відвідує соціально-культурні заходи та за власний кошт організувала відпочинок сина на березі моря два рази у 2019 році. Відповідач взагалі не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Так, відповідач починаючи ще з листопада 2016 року почав всіляко уникати спілкування з сином; відповідач навіть ухилявся від купівлі ліків для сина, коли той хворів. Ще за часів сумісного проживання, коли син намагався поспілкуватись з батьком, відповідач ховався в кімнаті або туалеті, коли син намагався відкрити двері до кімнати, то відповідач закривав їх і мовчав, роблячи вигляд, що його в приміщенні немає. Після марних спроб відшукати батька син йшов до матері в обійми. Більше того, з 30 березня 2017 року відповідач взагалі не підтримує жодних стосунків із сином, зокрема, не спілкується з ним (ні особисто, ні по телефону, ні через засоби інтернет-зв`язку). Така поведінка Відповідача по відношенню до власної дитини є абсолютно неприйнятною. Відповідач не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей: так, починаючи з 30 березня 2017 року відповідач жодного разу не відвідував із сином розважальних або навчальних заходів. Крім того, він не заохочує сина до відвідування занять у різноманітних гуртках/секціях тощо. При цьому, починаючи з вересня 2014 року позивач разом із сином відвідувала Центр раннього розвитку дитини, а з вересня 2016 року їх син почав ходити до дитячого садка із поглибленим вивченням іноземної мови, куди і звідки кожного дня відводила та забирала його виключно позивачка. Також син відвідує гуртки з карате, танців та робототехніки « LEGO ». Супроводження сина до місця занять та їх оплату позивач здійснює самостійно, за власні кошти. Відповідач жодної участі в цих питаннях не приймає. Відповідач не створює умов для отримання сином освіти. Так, за ініціативою позивачки наприкінці 2016 року син почав відвідувати дошкільний заклад «Мандаринка», організований ФОП « [PERSON] » та навчатись за двома програмами курсу: «Комплексна програма розвитку та навчання дітей від 2-х до 6-ти років»; «Комплексна програма з англійської мови для дітей від 2-х до 6-ти років». Щомісячна оплата навчання становить 7 950 грн. Разом із тим, починаючи з 30 березня 2017 року відповідач жодного разу не здійснював оплату навчання сина у вказаному дошкільному закладі, тобто повністю нехтує своїми обов`язками по створенню сину умов для отримання освіти. Окремо слід зазначити, що вихователька сина у вказаному дошкільному закладі підтверджує, що навіть не знайома з батьком мого сина. В період їх спільного проживання, відповідач вів себе завжди зухвало та не проявляв любові до сина, міг дозволити собі нецензурну лайку в його присутності, надмірну критику, образити сина та навіть жорстоко покарати. Жодного разу не розповідав сину про світ, не брав його на прогулянки, не займався спільною грою або діяльністю, не демонстрував дитині способи взаємодії з навколишнім світом. Отже, всі вказані вище факти та їх обґрунтування прямо вказують на те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина. Такі обставини у своїй сукупності є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина. Крім того, у провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровський області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 вересня 2018 року за № 12018040000000884, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України щодо відповідача. 09 листопада 2018 року [PERSON] , відповідно до ст. 42, 276-279 КПК України, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України. 15 листопада 2018 року постановою слідчого СУ ГУНП у Дніпропетровській області Войтенка А.О., погодженою з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Ружанським Є.Б. підозрюваного ( [PERSON] ) оголошено в розшук. Отже, відповідач не виконує обов`язків батька по вихованню та утриманню сина, не цікавиться життям та станом його здоров`я, не намагається спілкуватися з ним, не надає жодної матеріальної допомоги, тобто свідомо самоусунувся від виховання сина. Зазначене призвело до того, що син взагалі не пам`ятає відповідача як батька. Щодо вимог про стягнення аліментів. Як було зазначено, починаючи з 30 березня 2017 року відповідач проживає окремо від позивачки з сином та не приймає ніякої участі в його утриманні та фінансовому забезпеченні. Така бездіяльність відповідача порушує права та законні інтереси сина, оскільки він не отримує з боку батька (відповідача) коштів, що необхідні для його життєдіяльності. Відповідач має значний офіційний сталий щомісячний дохід. Відповідач є працездатним, інших неповнолітніх дітей на цей час не має. Позивач працює помічником адвоката, самостійно забезпечити сина необхідним одягом, взуттям, навчальним приладдям та гідним існуванням їй зараз складно, син потребує матеріального забезпечення, наразі йде активна підготовка сина до початку навчання у школі. Витрати на утримання сина складаються з оплати на проведення планових вакцинацій, медичних оглядів, купівля одягу, взуття, їжі, іграшок, вітамінів, оплати дитячих секцій та гуртків, оплата дитячого садку, оздоровчий відпочинок, профілактичні масажі, басейн, що в загальній сумі складають близько 100 000 грн в місяць. Відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець є співучасником ТОВ «ІІІ ПЛЮС», а також має у власності дороговартісну нерухомість та в розпорядженні значну суму грошових коштів, що підтверджується наступним. Так, згідно з даними Єдиного Державного реєстру речових прав на майно, у власності відповідача перебувають наступні об`єкти нерухомого майна: квартира загальною площею 37.1 кв. м. (житлова площа - 18.1 кв. м), розташована за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - реєстраційний номер) 1067292732224, вартість станом на момент подання цього позову складає 532 400 грн. 00 коп.; нежитлові приміщення № 1, 2, 3, 4 (групи приміщень № [NUMBER] ) (в літ. А) з облаштуванням додаткового входу, загальною площею 98.2 кв. м.; розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: [NUMBER] , вартість станом на момент звернення з позовом складає 1 482 000 грн. 00 коп.; 18/100 частин нежитлового приміщення загальною площею 139.4 кв. м.; розташоване за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер: [NUMBER] , вартість станом на момент звернення з позовом складає 632 000 грн. 00 коп.; комплекс будівель та споруд [ADDRESS] ; реєстраційний номер: 281582012220, вартість станом на момент звернення з позовом складає 99 400 грн. 00 коп. Крім того, в розпорядженні відповідача перебуває значна сума грошових коштів, які він отримав внаслідок відчуження спільного з позивачем нерухомого майна. Так, 31 березня 2017 року між відповідачем (як продавцем) та [PERSON] (як покупцем) були укладені три договори купівлі-продажу нежитлових приміщень: нежилі приміщення № 1 (групи приміщень № [NUMBER] ) та № 1 (групи приміщень № [NUMBER] ) (в літері А) загальною площею 47.8 кв. м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] [ADDRESS] ( в літері А) загальною площею 51.1 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Нежитлове приміщення № 1 (групи приміщень № [NUMBER] ), нежитлові приміщення (групи приміщень № [NUMBER] ) в літері Д, загальною площею 92.0 кв. м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Загальна сума грошових коштів, які отримав відповідач за вказаними договорами, становить 5 757 955 грн., що підтверджується його нотаріальними заявами. Таким чином, відповідач є заможною людиною, має значні фінансові можливості для утримання сина, стан здоров`я відповідача відмінний, на його утриманні не перебувають інші особи, він є працездатною особою, а тому у нього не існує перешкод для виконання ним обов`язку по утриманню власної дитини і сплати аліментів в розмірі 50 000 грн, щомісячно, який є достатнім для забезпечення дитині можливості нормального розвитку. Відповідач повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що також є підставою для стягнення з нього аліментів. Враховуючи, що наразі відсутня інформація про наявність у відповідача джерел сталого доходу, позивач вважає, що суд має визначити аліменти у твердій грошовій сумі, а саме, в розмірі 50 000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення даного позову й до досягнення сином повноліття. Крім того, ч. 2 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Додатково стосовно підстав для визначення місця проживання дитини. Згідно з ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати або батько, що проживають роздільно, не прийшли до згоди про те, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішити суд. При вирішенні спору суд бере до уваги відношення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають значення для справи. У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено: «Стаття 3. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з приписами Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принциповим положенням є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 Конвенції «Про права дитини»). Відповідно до ст. 27 Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. За ст. 9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд враховує малолітній вік хлопчика, його прихильність до матері та необхідність в цьому віці в постійній материнській ласці та турботі, та те, що дитина постійно проживає з позивачкою за зареєстрованою адресою. Дитині створені належні житлово-побутові умови та умови для її виховання. Мати створила сину умови для належного життя, фізичного, духовного розвитку та виховання, він зростає в атмосфері любові, матеріальної забезпеченості та не має жодних виключних підстав для того, щоб розлучити дитину з матір`ю, вилучити її з звичного оточення. Визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам дитини. Щодо участі органу опіки та піклування. Предметом даного позову є визначення місця проживання малолітньої дитини, позбавлення батьківських прав відповідача, а також стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, в тому числі і за минулий час. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Враховуючи, що син зареєстрований та проживає разом з матір`ю за адресою у [ADDRESS] , то є всі підстави для участі в даній справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, органу опіки та піклування - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпро ради. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Враховуючи, що попереднім місцем реєстрації позивача і сина була адреса - [ADDRESS] , що територіально належить до Дарницького району міста Києва, а позивач зверталася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів (справа № 753/13809/18, 01 серпня 2019 року позов залишено без розгляду), то можливо за необхідне долучити до позовної заяви висновок Служби у справах дітей Дарницької РДА м. Києва про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо [PERSON] .. Стосовно нормативне обґрунтування. Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789 від 27 лютого 1991 року, вказує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції визнається право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як зазначено у ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язкам. Крім того, відповідно до Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифіковану Україною 03 серпня 2006 року, гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Додатково варто відзначити правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Отже, вказані нормативно-правові акти та правові позиції Верховного Суду та Європейського суду з прав людини вказують на наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 77 СК України аліменти сплачуються щомісячно. Згідно ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Крім того, ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, вказані норми СК України та правова позиція Верховного Суду дають підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання сина щомісячно до досягнення ним повноліття. Відповідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою ВР України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Щодо підсудності спору. Як вже зазначалось, предметом даного позову є визначення місця проживання малолітньої дитини, позбавлення батьківських прав відповідача, а також стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, в тому числі і за минулий час. Згідно з ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Позивач за цим позовом зареєстрована у [ADDRESS] , що належить до юрисдикції Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. Враховуючи викладене, є підстави для розгляду даної справи Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дитини. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно місця мешкання їх дитини, позбавлення батьківських прав, аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків. Вищезазначене підтверджено і доведено доказами. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Позивач при подачі позову про місце мешкання дитини і позбавлення батьківських прав сплатила судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] , позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , стягувати зі [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. щомісячно, до досягнення сином [PERSON] повноліття, починаючи стягнення з 20 серпня 2019 року, допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць, стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] за минулий період, починаючи з 30 березня 2017 року до дня подання цієї заяви - 20 серпня 2019 року у розмірі по 10 000 грн. щомісячно, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1 536 грн. 80 коп., стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.. Таким чином позовні вимоги про визначення місця мешкання малолітньої дитини, позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved