Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Відділ державної реєстрації Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, про визнання припиненим права власності [PERSON] на 29/50 часток житлового будинку №23 з надвірними будівлями, розташованого по вул. Буяльського у м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області та скасування реєстрації права власності на вказану частку житлового будинку і надвірних будівель. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником 21/50 частки житлового будинку №23, розташованого по вул. Буяльського в м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області. Інші 29/50 часток даного будинку належали [PERSON], який помер 06 січня 1995 року. Після смерті [PERSON] частина будинку, якою користувався останній, почала поступово руйнуватися і у період з 1997 року по 2017 рік фактично перестала існувати як обєкт матеріального світу. Позивач зазначає, що має намір проводити реконструкцію своєї частини будинку, але оскільки право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою змогою, він фактично позбавлений можливості проводити реконструкцію, оскільки власник іншої частини будинку помер, а його майно зруйноване. У звязку з цим, посилаючись на положення статей 346, 349 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), позивач просить припинити право померлого [PERSON] на належну йому за життя частку у житловому будинку і надвірних будівлях та скасувати державну реєстрацію цього права. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві, при цьому представник позивача пояснив, що позов предявлено до Новгород-Сіверської міської ради, оскільки власник майна [PERSON] помер і у нього відсутні спадкоємці, водночас зазначена міська рада, як представник територіальної громади м. Новгорода-Сіверського, в якому розташований спірний житловий будинок, може подати заяву про визнання спадщини [PERSON], до якої входить і право власності на частку житлового будинку, відумерлою і передачу її у власність територіальної громади. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснив, що визнання права власності [PERSON] на частку у житловому будинку припиненим і скасування його державної реєстрації не призведе до виникнення у позивача права власності на весь житловий будинок, що перебуває у спільній частковій власності, відповідно за позивачем і в подальшому буде обраховуватися лише 21/50 частка вказаного будинку. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, позивач є власником 21/50 частки житлового будинку №23 та надвірних будівель, розташованих по вул. І. Буяльського (Калініна) у м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області, при цьому, 29/50 частки вказаного житлового будинку та надвірних будівель зареєстровані на праві власності за [PERSON] (а.с.8). З довідки КП «Новгород-Сіверська МБТІ» від 03 липня 2017 року вбачається, що за вказаною адресою розташований житловий будинок літера «А-1», сарай літера «В-1», літня кухня літера «Б-1», веранда, літня кухня та погріб (а.с. 8). Як вбачається співвласниками у вказаному житловому будинку було облаштовано дві окремі ізольовані квартири, однак з яких на даний час перебуває у користуванні позивача, а інша перебувала у користуванні [PERSON] (а.с. 6-8). Позивач розробив технічний паспорт на частину житлового будинку, що перебуває у його користуванні та набув право власності на земельну ділянку, розташованому під вказаною частиною житлового будинку (а.с. 9-12). Згідно актового запису про смерть №5 від 06 січня 1995 року [PERSON] помер 06 січня 1995 року в м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області (а.с. 5). З інформаційної довідки зі спадкового реєстру №50128234 від 04 грудня 2017 року вбачається, що спадкова справа після [PERSON] не заводилася (а.с. 28), отже спадщина останнього ніким прийнята не була і відомості про спадкоємців [PERSON] відсутні. Відповідно до акту обстеження від 18 липня 2017 року, листа Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 25 липня 2017 року та довідки ДП «Новгород-Сіверська МБТІ» від 03 липня 2017 року частина житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, якою користувався [PERSON], на даний час фактично зруйнована (а.с. 6-8). Згідно частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Аналогічні положення були закріплені у статтях 113, 118 ЦК Української РСР (далі ЦК УРСР), чинного на день смерті [PERSON] Як зазначено вище співвласники житлового будинку №23, розташованого по вул. І. Буяльського у м. Новгороді-Сіверському облаштувавши окремі квартири, в яких вони проживали, тим самим фактично визначили порядок користування цим будинком. Статтями 364 та 367 ЦК України передбачено можливість виділу співвласнику у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, або ж поділу такого майна між співвласниками що має наслідком припинення права спільної часткової власності. Право виділу частки з спільного майна було передбачено статтею 115 ЦК УРСР, чинного на день смерті [PERSON] При цьому статтею 365 КК України передбачено можливість припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників у випадку, якщо:\~частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Зі змісту наведених вище правових приписів висновується, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватися правова природа такої власності, оскільки співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Саме така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року, винесеній у справі №1500цс15. Крім того суду бере до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року, винесену у справі №6-12цс13, відповідно до якої виходячи з аналізу норм статті 358 ЦК України слід дійти висновку, що вони регулюють саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Відтак, домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння і користування спільним майном. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у статтях 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності при здійсненні якої передбачена частиною четвертою статті 358 ЦК України умова не є обовязковою. Зміст проаналізованих положень законодавства та правових позиції Верховного Суду України щодо застосування відповідних правових норм свідчить, що за своєю суттю ідея спільної часткової власності полягає в тому, що майно належить усім співвласникам одночасно. Відповідно зменшення майна внаслідок його пошкодження, або ж знищення чи руйнуванні його частини, тягне за собою наслідки для всіх співвласників, а не одного чи кількох з них і відповідно в такому разі зменшується сам обєкт права власності, а не частки співвласників. У ході судового розгляду встановлено, що житловий будинок, співвласником якого є позивач і частка у якому зареєстрована за [PERSON], на час розгляду справи залишається у спільній частковій власності, оскільки ні поділ цього майна, ні виділ частки з нього не здійснювався, при цьому свого часу між співвласниками вказаного житлового будинку було визначено лише порядок користування ним. При цьому, хоча частина вказаного житлового будинку, що перебувала у користуванні [PERSON], на даний час зруйнована, сам житловий будинок, як обєкт права власності, не припинив своє існування. Відповідно на даний час як сам спірний житловий будинок, так і належні до нього надвірні будівлі залишаються спільною частковою власністю, 21/50 частка яких належить позивачку, а 29/50 частки зареєстрована за померлим [PERSON] Викладене вище свідчить про безпідставність посилань позивача на положення пункту четвертого частини першої статті 346 та частину першу статті 349 ЦК України, згідно яких право власності на майно припиняється в разі його знищення, оскільки сам житловий будинок, незважаючи на руйнування його частини, не припинив своє існування як обєкт матеріального світу і залишається обєктом права спільної часткової власності разом з належними до будинку надвірними будівлями. З приводу посилань позивача на той факт, що співвласник житлового будинку [PERSON] помер і відповідно його права власності на належне йому майно припинилося, суд зазначає наступне. Так, пунктом 11 частини першої статті 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника. Водночас аналогічного положення ЦК УРСР, який діяв до 2004 року, не містив. Судом зясовано, що [PERSON] помер 06 січня 1995 року і відповідно з дня його смерті належна йому на праві власності частка у вказаному вище житловому будинку та надвірних будівлях увійшла до складу спадщини [PERSON] При цьому спадщина останнього в порядку, визначеному ЦК УРСР, чинного на день смерті [PERSON], ніким прийнята не була. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила\~статті 1277\~Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Частиною першою статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерло ю. Беручи до уваги той факт, що спадщина [PERSON], до складу якої входить право власності на 29/50 частки житлового будинку та надвірних будівель, ніким прийнята не була, відповідно до положень статті 1277 ЦК України відповідач, як орган місцевого самоврядування за місцем знаходження спадкового нерухомого майна, зобовязаний звернутися до суду із заявою про визнання спадщини [PERSON] відумерлою. Отже, факт смерті [PERSON] не може бути підставою для припинення права власності останнього на нерухоме майно і скасування його державної реєстрації, оскільки це призведе до порушення прав територіальної громади за місцезнаходженням такого нерухомого майна, на набуття його у власність як відумерлого. Також суд враховує, що відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України цивільне право підлягає захисту у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивач мотивує порушення своїх прав тим, що реєстрація за [PERSON] права власності на частку нерухомого майна унеможливлює отримання ним, як співвласником майна, згоди іншого співвласника, який помер, на здійснення реконструкції частки спільного майна, якою він користується. З цього приводу суд зазначає, що неможливість отримання позивачем згоди іншого співвласника майна на проведення його реконструкції зумовлена тим, що спадщина [PERSON] ніким не була прийнята та не визнавалася відумерлою, хоча відповідач, як орган місцевого самоврядування, в силу положень статті 1277 ЦК України зобовязаний звернутися з відповідною заявою до суду, у разі її задоволення оформити право власності на відповідну частку у спільній частковій власності та зможе здійснювати повноваження власника, зокрема погоджувати проведення реконструкції спірного житлового будинку. Натомість, припинення права власності [PERSON] на частку у житловому будинку і скасування його державної реєстрації не призведе до виникнення у позивача власності на весь спірний житловий будинок, незважаючи на те, що він частково зруйнований. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і відповідно задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed