Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

[PERSON] від імені [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком № 17 по вулиці Садовій у місті Рубіжне Луганської області. Про місце, день та час розгляду справи по суті, учасники справи повідомлялись належним чином, але у судове засідання не зявились. Позивач у поданій заяві, просила розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення, а також вказувала на те, що правові наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі, а їх розяснення судом вона не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. У звязку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 11 квітня 2018 року та яким причини неявки не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 259 ЦПК України, занесена до протоколу судового засідання. Позиція позивача полягала в тому, що вона являється власнецею будинку 17 по вулиці Садовій в місті Рубіжне Луганської області, на підставі договору купівлі-продажу. Вона як власниця цього будинку, надала племіннику свого чоловіка, право користування цим будинком. Однак відповідач в вказаному будинку не проживає та ніколи не проживав. А реєстрація місця проживання відповідач у цьому будинку, заважає їй, як власниці вільно розпоряджатись та користуватись квартирою і тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування зазначеним будинком. На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Будинок № 17 по вулиці Садовій в місті Рубіжне Луганської області, належить на праві приватної власності [PERSON] [INFO], що підтверджується наданою нею копією договору купівлі-продажу будинку № 17 по вулиці Садовій (колишня Комсомольська) від 06 квітня 2007 року (а.с. 9), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10) та копією витягу з Державного реєстру правочинів від 06 квітня 2007 року (а.с. 11). Двадцять шостого серпня 2011 року, [PERSON] надала право користування будинком № 17 по вулиці Садовій в місті Рубіжне Луганської області, племіннику свого чоловіка [PERSON], і останній того ж дня зареєстрував своє місця проживання у вказаному будинку (а.с. 12). Відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 12 січня 2018 року, складеного [PERSON] в присутності сусідів-свідків ([PERSON] та [PERSON]), [PERSON] в будинку 17 по вулиці Садова в місті Рубіжне Луганської області не проживає та не проживав (а.с.13). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідача, як члена сім`ї власника, права користування будинком у звязку з його відсутністю понад шести років. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) прямо встановлюють, що власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, члени сім`ї власника будинку можуть отримати право користування нею від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі яким можуть користуватись члени його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач отримав право користування будинком № 17, по вулиці Садова у місті Рубіжне Луганської області, саме як член сім`ї власника, оскільки відповідач являється племінником чоловіка позивача (а.с. 4-5,12). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає доведеною відсутність відповідача у будинку №17, що розташований по вулиці Садова в місті Рубіжне Луганської області, без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем відсутні, і законом іншого не встановлено. За таких обставин, а також з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим [INFO], що розташований по вулиці Садова в місті Рубіжне Луганської області (а.с.12), за відсутності права користування ним, суд констатує що така обставина дійсно створює перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю, які слід усунути. Способом усунення таких перешкод буде визнання відповідача таким, що втратив право користування названим будинком, про що власне і просить позивач. Тому, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2), з урахуванням положень частини 1 статті 141 ЦПК України, вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача. Отже,

Outcome: approved