Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просить зобов`язати відповідача перерахувати належні позивачу кошти (25 838,94 дол. США) на його картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 06.12.2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070029237100. Для внесення вкладу позивачу було відкрито рахунок № [NUMBER] . На виконання умов договору 06.12.2013 року позивачем було внесено на рахунок № [NUMBER] 25 000,00 дол. США. У зв`язку із закінченням строку договору позивач неодноразово звертався до банку із проханням видати належні йому кошти, проте, АТ КБ «ПриватБанк» довготривалий термін відповідав відмовою та неправомірно і необґрунтовано стверджував, що не має доступу до відомостей про рахунки клієнтів, які проживали у АР Крим на період її тимчасової окупації. У відділеннях банків також відмовляли клієнту у видачі підтверджуючих документів щодо залишків по рахунках. Разом з тим, 31.01.2018 року під час відвідування одного з відділень банку, позивачу було надано інформацію, згідно якої, станом на 31.12.2013 року на рахунку № [NUMBER] обліковувалося 25 000,00 доларів США, а станом на 31.12.2014 року - 25 838,94 дол. США. 30.05.2018 року у АТ КБ «ПриватБанк» було зареєстровано заяву позивача від 26.04.2018 року (вх. № 551249), у якій позивач просив банк видати належні йому кошти у розмірі 25 838,94 дол. США, однак у листі № 20.1.0.0.0/7-180530 від 11.06.2018 року відповідач у видачі належних позивачу коштів безпідставно відмовив. 09.07.2018 року позивач знову звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про перерахування належних йому коштів у розмірі 25 838,94 дол. США на його картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», яку в той же день було зареєстровано відповідачем (вх. № 98690-ВБ), проте, кошти відповідач не перерахував, чим порушив право позивача розпоряджатись своєю власністю. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.08.2018 року в порядку загального позовного провадження було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії та підготовче засідання у справі призначено на 05.12.2018 року. 05.12.2018 року на адресу суду від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з неотриманням на час призначення справи до розгляду копій позовних матеріалів та неможливістю, як наслідок, підготувати відзив на позовну заяву. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.12.2018 року, у зв`язку із неявкою учасників справи та відсутністю відомостей про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, зважаючи на заяву представника відповідача про відкладення розгляду справи, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198 та п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 06.03.2019 року. 27.02.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначає, що рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року було припинено з 21.04.2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «ПриватБанк». За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається та вони не підлягають виконанню. В той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АР Крим ПАТ КБ «ПриватБанк» унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АР Крим та м. Севастополя. Окупаційна влада у травні 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», що використовувався у банківській діяльності Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після її окупації. Відповідно до протоколу засідання Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15.05.2014 року № 18 було прийнято рішення про припинення діяльності усіх відокремлених підрозділів Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим. При цьому, відповідно до Положення про філію «Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк», затвердженого протоколом рішення Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» № 50 від 15.12.2011 року, Кримська філія ПАТ КБ «ПриватБанк» самостійно вела облік здійснюваних банківських та інших операцій, самостійно складала та подавала звітність, передбачену чинним законодавством, відповідним державним органам, забезпечувала збереження документів. Отже, нині доступ ПАТ КБ «ПриватБанк» до первинних документів клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» є обмеженим. Щодо наданих позивачем доказів, то з них не вбачається, що між позивачем та відповідачем існували договірні відносини, оскільки депозитний договір є реальним в силу закону та вважається укладеним з моменту зарахування коштів на банківський рахунок, однак матеріали справи не містять доказів зарахування (внесення) грошових коштів, оскільки долучені довідки безумовно не можуть підтверджувати вказану обставину. Також автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» придбала права (вимоги) по зобов`язанням банків і здійснення компенсаційних виплат. Таким чином АНО «ФЗВ» законодавством РФ було призначено та АНО «ФЗВ» взяв на себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати, у т.ч. клієнтам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» поза волею відповідача. За таких обставин, відповідач просить відмовити в задоволені позовних вимог у випадку не підтвердження позивачем позовних вимог належними та допустимими доказами. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2019 року, у зв`язку із неявкою учасників справи та відсутністю відомостей про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198 та п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 01.10.2019 року. 08.08.2019 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що посилання відповідача на рішення Центрального банку РФ є недоречним та неприпустимим, оскільки законодавством України чинність на окупованій території АРК нормативних актів РФ не визнається та вони не підлягають виконанню. Факт укладення договору між позивачем та відповідачем підтверджується оригіналом договору та оригіналами довідок. До того ж, депозитний договір зі сторони відповідача був підписаний Головою правління Дубілетом О.В., а не начальником Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.10.2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 21.01.2020 року. В судове засідання 21.01.2020 року з`явились представник позивач та представник відповідача. Представник позивача просив в судовому засіданні позо задовольнити в повному обсязі з викладених у позовній заяві та відповіді на відзив підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з викладених у відзиві підстав. Вислухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що 06.12.2013 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою № SAMDNWFD0070029237100 про розміщення депозитного вкладу у розмірі 25 000,00 доларів США на строк 366 днів до 06.12.2014 року включно для чого Банк відкриває позивачу рахунок № [NUMBER] , на який здійснюється зарахування вкладу та на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 10% річних. Факт зарахування коштів в розмірі 25 000,00 дол. США на рахунок № [NUMBER] у АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується випискою по рахункам [PERSON] станом на 31.12.2013 року, оригінал якої було оглянуто в підготовчому засіданні. Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст.. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). Згідно ст.. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Як встановлено ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Пунктом 1.2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Згідно з п. 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. Отже, між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу (депозиту) шляхом звернення позивача із письмовою заявою встановленого банком зразка та зарахування відповідачем на відкритий позивачу банківський рахунок коштів. За визначенням, яке наведене у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. У ч. 1 ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. 26.04.2018 року [PERSON] направив на адресу Голови Правління АТ КБ «ПриватБанк» заяву в якій просив видати йому кошти у розмірі 25 838,94 дол. США, що обліковуються на його рахунку № [NUMBER] . Вказану заяву було зареєстровано відповідачем 30.05.2018 року за вх. № 551249. 11.06.2018 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-180530/660 АТ КБ «ПриватБанк» у відповідь на вказану заяву повідомило позивача про те, що територію АРК та м. Севастополь, де було укладено спірний договір, визнано тимчасово окупованою територією України. У зв`язку з неможливістю здійснювати банківське регулювання та нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю банків, Правлінням НБУ було прийнято постанову «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і м. Севастополя» від 06.05.2014 № 260, згідно з якою припинено подальшу діяльність українських банківських установ та їх відокремлених підрозділів на зазначеній території. 09.07.2018 року [PERSON] звернувся до Голови Правління АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, у якій просив видати належні йому кошти у розмірі 25 838,94 дол. США, що обліковуються на його рахунку № [NUMBER] . Вказана заява була зареєстрована того ж дня за вх. № 98690-ВБ. Проте грошові кошти АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] видані не були. В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з п. 5 постанови Правління Національного банку України 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» заборонено банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території АР Крим і міста Севастополя. Банки, у перелік яких входить і АТ КБ «ПриватБанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Разом з тим, припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж, зі змісту договору вбачається, що стороною є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Статтею 96 ЦК України чітко встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк». Аналогічний підхід висловив і Верховний Суд у своїх постановах від 01.08.2019 року у справі № 757/15700/16-ц (провадження № 61-18899св18), від 19.12.2018 року у справі № 759/4276/15-ц (провадження № 61-13124св18), від 08.08.2018 року у справі № 369/4859/15-ц (провадження № 61-15530св18). Також Верховний Суд у схожих правовідносинах сформував позицію, що оскільки договори укладено із ПАТ КБ «ПриватБанк», тому відповідач, як фінансова установа зобов`язаний був забезпечити облік всієї банківської інформації, у тому числі і проведеної філіями. Отже, припинення діяльності відділення банку на території АР Крим не є наслідком припинення договірних відносин між сторонами та не знімає з банку відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань за договорами. Зазначена позиція знайшла своє відображення, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 757/15705/16-ц (провадження № 61-23343св18). Аналізуючи викладене, суд не приймає до уваги твердження відповідача, що він не несе відповідальності за неповернення суми вкладу та виплати відсотків Кримською філією ПАТ КБ «Приват Банк». Також судом не приймаються до уваги доводи відповідача, що позивачем не підтверджено факт зарахування (внесення) грошових коштів на депозитний рахунок, зважаючи на наступне. Облік грошових коштів по спірному депозиту підтверджується матеріалами справи, зокрема банківськими виписками № NKBFUBMCGSPNCBMK від 31.01.2018 року (сума вкладених коштів на рахунок № [NUMBER] складає 25 000,00 доларів США, залишок на 31.12.2013 року - 25 000,00 доларів США), № [NUMBER] від 31.01.2018 року (залишок по рахунку № [NUMBER] станом на 31.12.2014 року - 25 838,94 доларів США), № ETE2T3KMNS2IB5RR від 31.01.2018 року (залишок по рахунку № [NUMBER] станом на 31.12.2015 року - 25 838,94 доларів США), № FBK1DQ8P5TBDVA96 від 31.01.2018 року (залишок по рахунку № [NUMBER] станом на 31.12.2016 року - 25 838,94 доларів США), № CMJ2RT75KKI8QVLK від 31.01.2018 року (залишок по рахунку № [NUMBER] станом на 31.12.2017 року - 25 838,94 доларів США). Верховний Суд у своїй постанові від 11.09.2019 року у справі № 757/50728/17 (провадження № 61-10943 св 19) зазначає, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. В контексті викладеного та за наявності належним чином оформлених банківських виписок, у суду відсутні сумніви щодо фактичного внесення позивачем грошових коштів на відповідні рахунки, оскільки із зазначених документів чітко вбачається їх облік по рахунках. За таких обставин, суд вважає, що договір між [PERSON] та АТ КБ «Приват Банк» є укладеним, а факт внесення позивачем грошових коштів на рахунок № [NUMBER] підтвердженим. Відповідач вказаних обставин жодними належними та допустимими доказами не спростував. Щодо тверджень відповідача, що позивач може отримати кошти за банківськими вкладами від некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» (Російська Федерація), то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, зазначені твердження відповідача є виключно припущеннями, оскільки належних засобів доведення цих обставин останнім не надано. Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробив і Верховний Суд у своїй постанові від 03.07.2019 року у справі № 761/6875/15-ц (провадження № 61-13367св18). Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З висновку Європейського Суду з прав людини, викладеного у справі Zolotas проти Греції (№ 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачеві, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до статті 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Зокрема, у статті 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. У порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися та розпоряджатися своїм майном - грошовими коштами. Так, АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане було по закінченню строку вкладу виплатити [PERSON] суму вкладу з нарахованими відсотками. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] від 31.01.2018 року, станом на 31.12.2018 року на рахунку позивача № [NUMBER] обліковується 25 838,94 дол. США. За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд звертає увагу, що надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, він застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 року (справа № 802/2236/17-а). Також Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням того, що судовий збір при поданні позовної заяви позивачем не сплачувався, а відповідачем не надано належних доказів на підтвердження понесення судових витрат, то питання про розподіл судових витрат судом не вирішується. Враховуючи викладене,

Outcome: approved