Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» (далі - відповідач) на свою користь 90 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті професійних захворювань. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах з 04.06.1991 до 15.08.2012 року та з 17.09.2012 по 04.05.2014 на посадах машиніста гірничих виїмкових машин 5 та 6 розрядів підземним з повним робочим днем у шахті. Звільнений позивач був на підставі п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю робітника виконуємій роботі внаслідок стану здоров'я. 08.09.2015 був складений акт розслідування хронічного професійного захворювання, який затверджено Головним державним санітарним лікарем міста [PERSON], та яким позивачу встановлено професійні захворювання: хронічний бронхіт II ст., фаза затухаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. - захворювання професійне, встановлене вперше. 30.09.2014 позивач був первинно визнаний інвалідом 3 групи за загальним захворюванням. 30.09.2015 позивач був вперше оглянутий на МСЕК за професійними захворюваннями та йому встановлено первинно за сукупністю 65% втрати професійної працездатності, з 25.09.2015 безстроково та визнано інвалідом 3 групи за професійним захворюванням. Рекомендовані «Д» невролога, пульмонолога. Також позивачу визначена потреба у медичній та соціальній допомозі: медикаментозне лікування за професійними захворюваннями, санаторно-курортне лікування за хронічним попереково-крестцовим радикулітом. Враховуючи отримане професійне захворювання та довге перебування - більше 22 років з відповідачем у трудових відносинах, а також акт розслідування хронічного захворювання, позивач вважає, що умовами виробництва йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 90 000 грн. Посилається на те, що результатом низки професійних захворювань стало загальне погіршення його стану здоров'я, а саме: постійний сухий кашель, слабкість, швидка втомлюваність, обмеження рухів у поперековій області, здоров'я позивача погіршується навіть при незначних навантаженнях. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягає. Відповідач проти задоволення позову заперечував частково, надавши відзив на позов, за яким позовні вимоги визнає в розмірі 26 000 грн. Мотиви незгоди зводяться до того, що позивач з 2011 року знав про погіршення стану свого здоров'я, після чого неодноразово звертався до лікаря з приводу тих хвороб, які з часом привели до стійкої втрати працездатності, не повідомляв адміністрацію відповідача про необхідність переведення його на іншу, менш шкідливу або менш важку працю у зв'язку з погіршенням стану його здоров'я. На думку відповідача, саме приховуванням наявності хвороб та недбалим ставленням до свого стану здоров'я позивач сприяв розвитку у нього професійних захворювань та виникненню у нього стійкої втрати працездатності. Також відповідач зазначає, що позивач був зобов'язаний проходити обов'язкові медичні огляди як працівник, що працює в шкідливих та важких умовах праці. Згідно з даними пройдених за період 2011 - 2014 р.р. медоглядів, які за кошти ПАТ «ШУ «Покровське» проведено лікарями Покровської ЦРЛ, позивач був визнаний таким, який може працювати в підземних умовах. Відповідач зауважує, що при прийняті на роботу працівники усвідомлюють, що працюючи в шахті, вони будуть піддаватися впливу шкідливих факторів. Тому позивач вже при прийняті на роботу повинен був усвідомлювати, що потрібно ретельно слідкувати за станом свого здоров'я. Крім того, відповідач вважає, що позивач не позбавлений права і далі піклуватися про свою родину, оскільки отримує значні страхові виплати від Фонду соціального страхування, пенсію за віком та пенсію за інвалідністю. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в частині, що не визнається відповідачем, навівши доводи, аналогічні викладеним у відзиві. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Сторонами визнано, копією трудової книжки серії БТ-І №3951367 на ім'я позивача підтверджено, що останній перебував з відповідачем у трудових відносинах з 04.06.1991 по 15.08.2012 та з 17.09.2012 по 04.05.2014, перебуваючи на посадах машиніста гірничих виїмкових машин 5 та 6 розрядів підземним з повним робочим днем у шахті; звільнений 04.05.2014 на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з невідповідністю робітника виконуємій роботі внаслідок стану здоров'я (а.с.7-10). Відповідно до медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії Інституту медицини праці НАМНУ про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 06.05.2015 №16/348, складеного відносно позивача (місце роботи: ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», гірник підземний) у останнього встановлені такі професійні захворювання: - хронічний бронхіт II ст., фаза затухаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст.; - хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії загострення з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим компонентом. Захворювання професійні, встановлені вперше. У вказаному висновку зазначено, що підґрунтям для визначення професійної категорії захворювань явились: дані клінічного обстеження, динаміка захворювань, їх розвиток під час роботи в шкідливих умовах праці; інформація про умови праці, представлена в інформаційній довідці [PERSON] №11/2.3 від 05.01.15, згідно якої хворий підлягав дії пилу, концентрації якої перевищували ГДК та дії фізичного навантаження, параметри якого перевищували допустимі величини, стаж в шкідливих умовах праці - 22 роки 9 місяців (а.с.23). За змістом Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 08.06.2015, затвердженого Головним державним санітарним лікарем міста Красноармійська, Димитрова, Красноармійського району [PERSON], комісія, до складу якої входили, в тому числі, відповідальні особи відповідача, провела розслідування причин виникнення у позивача вказаних професійних захворювань. За пунктами 16-19 вказаного Акту такі захворювання у позивача виникли у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах праці, обумовленими впливом промислового фактора - вугільний пил, важкість праці. Причина професійного захворювання: запиленість повітря робочої зони сягала 295, 2 мг/м3 при ГДК 2мг/м3. Потужність зовнішньої праці при роботі за участю м'язів нижніх кінцівок і тулуба 176,0 Вт (ПДР - 90 Вт), теж саме при роботі з переважною участю м'язів плечового поясу 187,5 Вт (ПДР 45 Вт) (а.с.11-13). Зверненню позивача до Центральної лікарсько-експертної комісії Інституту медицини праці НАМНУ передували факти його неодноразового амбулаторного та стаціонарного лікування за діагнозами попереково-крестцового радикуліту з явними болями, хронічного бронхіту, про свідчать копії виписок з амбулаторної картки та довідки з лікарні (а.с.17-22, 24-26). За Довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 10 ААВ №482842 позивача 30.04.2014 вперше визнано інвалідом 3 групи за загальним захворюванням (а.с.14). 30.09.2015 позивач був оглянутий на МСЕК за професійним захворюванням, за результатом огляду позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності, група інвалідності 3, переогляду не підлягає, безстроково (довідки №0607358, №0039374). Визначено потребу у медикаментозному лікуванні за профзахворюванням, рекомендовані «Д» невролога, пульмонолога (а.с.15-16). Копією свідоцтва про укладення шлюбу підтверджується, що позивач з 22.02.1986 перебуває в шлюбі з [PERSON], яка відповідно до Довідки МСЕК від 12.07.2017 має інвалідність 2 групи за загальним захворюванням(а.с.27, 30). На підставі наведених доказів суд доходить висновку, що аргументи, наведені позивачем щодо спричинення йому відповідачем моральної шкоди, є слушними та заслуговують на увагу з огляду на такі норми права. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами ст.173 КЗпП України за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Обов'язки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. В своєму Рішенні від 27.01.2004 Конституційний Суд України визначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Враховуючи викладені обставини справи та наведені норми права з урахуванням роз'яснень Верховного Суду України та Конституційного Суду України, суд доходить висновку, що факт отримання позивачем на підприємстві відповідача професійних захворювань, які призвели до втрати його професійної працездатності на 65% та встановлення 3 групи інвалідності безстроково, необхідність медикаментозного лікування такого захворювання, апріорі свідчить про спричинення позивачу моральних страждань, втрати нормального життєвого укладу, притаманного віку позивача, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, а отже вказує на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди. Доводи відповідача про обізнаність позивача із фактом його хвороби з 2011 року, але продовжуванням працювати у відповідача та не повідомленням про це останнього, не спростовують факт того, що професійне захворювання отримане позивачем саме внаслідок тривалого - майже 22 роки, тобто й до 2011 р., періоду роботи в шкідливих умовах у відповідача. Крім того, наведені доводи відповідача, як і інші його аргументи не спростовують наявність у відповідача обов'язку дотримуватись вимог ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання приписів законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №3, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість отриманих захворювань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до наслідків що наступили, які підтверджуються наведеними вище медичними документами, а саме, встановлення позивачу 65% втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності безстроково, глибину фізичних та моральних страждань позивача, обумовлену необхідністю подальшого лікування та спостереження, неможливість працювати в подальшому за спеціальністю, а також необхідність докладання додаткових зусиль, зважаючи на те, що позивач отримав професійне захворювання, працюючи у відповідача протягом достатньо тривалого часу (з 1991 р. по 2014 р.) в умовах важкої фізичної праці та несприятливого мікроклімату, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що в рахунок відшкодування моральної шкоди позивача з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 48 000 грн. Відтак позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд зазначає, що згідно з пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Отже, стягнута за рішенням суду моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я не є об'єктом оподаткування доходу платника податку. Окремо суд відмічає, що за змістом ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Враховуючи, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витраті у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 477 грн. (53% від 900 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial