Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

[PERSON] в червні 2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 28.08.2004 року перебуває в шлюбі з відповідачем, від шлюбу подружжя має двох дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON],[INFO], які на теперішній час мешкають разом зі своєю матір'ю, перебувають на її утриманні. [PERSON] повідомляє, що їхня родина розпалася у січні 2016 року з причин різних поглядів на життя, нерозуміння один одного, між подружжям стали виникати часті сварки, були втрачені почуття взаємної любові та поваги, тому подальше спільне проживання з відповідачем та збереження сім`ї позивач вважає неможливим. З огляду на це, [PERSON] просить розірвати шлюб, зареєстрований в установленому законом порядку між нею та [PERSON], після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище «[PERSON]». До вересня 2015 року відповідач надавав матеріальну допомогу [PERSON] на утримання дітей добровільно, проте на теперішній час припинив надання такої допомоги, оскільки між сторонами виник спір щодо розміру такої допомоги, відповідач вважає, що такий розмір має бути визначено судом. [PERSON], за твердженням позивача, є працевлаштованим, не має інших утриманців, окрім власних дітей, не страждає на хронічні захворювання та в змозі сплачувати аліменти. У добровільному порядку домовленості між подружжям щодо надання матеріальної допомоги на утримання дітей досягнуто не було, тому позивач змушена звертатись до суду для захисту майнових прав неповнолітніх сина та доньки, вважає достатнім для їхнього утримання матеріальну допомогу від чоловіка в розмірі по 1/4 частині його доходів (заробітку), на кожну дитину, просить стягувати аліменти з [PERSON] від часу пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги підтримала, наголошувала на необхідності їх задоволення, навела аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні частково визнав вимоги позивача - в частині розірвання зареєстрованого шлюбу між подружжям, оскільки також вважає, що відновлення нормальних сімейних відносин є неможливим. Водночас відповідач заперечував проти задоволення вимог [PERSON] про стягнення з нього 1\\2 частини заробітку для виконання аліментних зобов'язань, вказав, що розуміє свій обов'язок утримувати сина та доньку і здатний його виконувати, але стягнення з його доходів аліментів у розмірі 1/2 частини вважав надмірним; повідомив, що готовий сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини свого заробітку щомісяця на утримання обох дітей; наголошував на отриманні позивачем більших доходів, ніж має він сам, на наявності рівного обов'язку обох із подружжя утримувати спільних дітей,на своїй особистій сплаті грошових коштів на утримання спільного житла, на належності квартири, в якій до цього часу мешкає родина [PERSON], на праві власності батькові позивача, на проживанні сина [PERSON] впродовж тривалого часу в родині батьків відповідача. Суд,з'ясувавши зміст позовних вимог, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. 28.08.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 28.08.2004 року відділом РАЦС Краснолиманського МУЮ Донецької області (а.с.8). В шлюбі народились двоє спільних дітей - [PERSON],[INFO], та [PERSON],[INFO] (а.с.9,10). Неповнолітні діти перебувають на утриманні батьків, мешкають разом з ними в квартирі за адресою [ADDRESS], що підтверджено довідкою відділу реєстрації місця проживання осіб виконавчого комітету Лиманської міської ради від 16.06.2016 року № 596/18-08 (а.с.12). Водночас зі змісту акта, складеного 15.08.2016 року комісією у складі представників місцевого самоврядування мікрорайону «Південний» м. Лиман, вбачається, що неповнолітній [PERSON], [INFO], з серпня 2015 року фактично мешкає як член сім`ї з [PERSON] та [PERSON], які є його дідусем та бабусею по батьківській лінії, в квартирі за адресою [ADDRESS], знаходиться на утриманні вказаних осіб, в зазначеній квартирі створені всі умови для нормального проживання і розвитку дитини(а.с. 25). Діти є фізично та психічно здоровими, здійснення додаткових витрат, зумовлених особливими обставинами, не потребують що визнається і позивачем, і відповідачем. Позивач і відповідач проживають в квартирі, яка належить на праві власності батькові відповідача [PERSON], що підтверджено наданими відповідачем копією технічного паспорту на житло, копіями договорів про постачання комунальних послуг (а.с. 28-41). Однак згідно з оглянутими в судовому засіданні квитанціями про сплату комунальних послуг обов'язок щодо утримання житла виконує також і позивач [PERSON]. Сторонами не заперечується, що [PERSON] та [PERSON] є батьками відповідача. Позивач [PERSON] працює в структурному підрозділі «Колійна машинна станція» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», отримує заробітну плату, її дохід за період з грудня 2015 року по травень 2016 року складав 54215,56 грн. (а.с.13). Відповідач [PERSON] працює в структурному підрозділі «Станція Красний Лиман» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», отримує заробітну плату, його дохід за період з січня 2016 року по червень 2016 року складав 31970,05 грн. (а.с. 27). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень(ст. 60 ЦПК України). Згідно зі ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою (ч.2 ст. 118 ЦПК України). З приводу вимог позивача про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем, суд зазначає таке. Відповідно до ст.ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно із ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони визнали, що на теперішній час між ними відсутні спори щодо поділу майна, визначення місця проживання дітей, виховання дітей, однак існує спір у визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що вже протягом досить тривалого часу фактично мешкає зі своїми батьками, з позивачем продовжує зустрічатись лише заради спільних дітей. Позивачем визнана ця обставина. Отже, суд вважає доведеним, що сторони на теперішній час фактично припинили спільне проживання однією родиною. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що сторони не підтримують шлюбні відносини, позивач наполягає на розлученні та не згодна на примирення, як і відповідач. Тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Нормами ч.1 ст. 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 56 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в частині вимог щодо розірвання шлюбу не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача та вважає, що заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що при реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище з «Кучинська» на «[PERSON]» і наполягає на своєму праві після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем «[PERSON]», її клопотання слід задовольнити. Вирішуючи спір між сторонами щодо розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд вказує на наступне. Нормами ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову(ч.1 ст. 191 СК України). Судом встановлено, що неповнолітні діти подружжя проживають разом з матір'ю та знаходиться на її матеріальному утриманні, позивач здійснює догляд за дітьми. Позивач на теперішній час працює, отримує регулярний дохід, але потребує матеріальної допомоги від [PERSON], який таку допомогу може надавати, оскільки є працевлаштованим, отримує заробітну плату. Отже, суд прийшов до висновку про те, що відповідач може сплачувати аліменти на утримання дитини, бо є працездатним та зобов'язаний утримувати своїх сина та доньку до досягнення дітьми повноліття. Водночас суд враховує наявність у відповідача батьків похилого віку, факт проживання неповнолітнього [PERSON] з батьками відповідача, перебування дитини на їхньому утриманні, належність житлового приміщення, в якому мешкає подружжя [PERSON], на праві власності батькові відповідача [PERSON], суттєву різницю у розмірі доходів, які отримують позивач та відповідач. Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних способу регулювання сімейних відносин в Україні (ст. 7 СК України), суд за таких обставин вважає за можливе щомісячно стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на утримання його неповнолітніх дітей в розмірі в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 30% встановленого законом прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 17.06.2016 року і до повноліття дітей. Отже, суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів з відповідача. При цьому на підставі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач [PERSON] в червні 2016 року звернулась до суду з вимогами до відповідача За подання позовної заяви немайнового характеру (в частині вимог про розірвання шлюбу) позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн.(квитанція АБ «Експрес-Банк» від 16.06.2016 року № 1 - а.с. 2). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи задоволення вимог [PERSON] в частині розірвання шлюбу, суд стягує ці витрати з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів. Якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ст. 88 ЦПК України). Чинним законодавством України визначена ставка судового збору в таких справах 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що в грошовому вираженні складає 551,20 грн.. При цьому згідно з п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. З урахуванням часткового задоволення вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд також стягує з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 275,60 грн..

Outcome: partial