Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] , від імені та інтереси якого за договором представляє адвокат Ковальчук Ірина Миколаївна звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що між [PERSON] та [PERSON] тривалий час існували стосунки. [INFO] народився [PERSON] . Батьком в свідоцтві про народження записаний [PERSON] . Позивач стверджує, що він не є батьком малолітнього [PERSON] , що підтверджується результатом дослідження аналізу ДНК на батьківство медико-генетичного центру «МАМА-ПАПА» №28456. В зв`язку з чим просить суд виключити [PERSON] з актового запису №179 від 15.09.2017 року про народження [PERSON] , вчиненого Бериславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, даних про те, що він є батьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 23.11.2020 року було відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження, із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 18.01.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Ковальчук І.М. не з`явилися. Від представника позивача адвоката Ковальчук І.М. надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі її клієнта, на позовних вимогах наполягають, норми ст.12 ЦПК України та правові наслідки їм роз`яснені та зрозумілі, додаткових клопотань не мають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи в суді була повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення, причина неявки суду ненадана, клопотань про відкладення справи від останньої не надходило. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надала. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Бериславської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про розгляд справи в суді був повідомлений належним чином, подав до суду заяву, про розгляд справи без участі їх представника, з позовними вимогами погоджується в повному обсязі. Суд з урахуванням ч.3 ст.211, ст. 223 ЦПК України, визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи, від яких не надійшло клопотання про відкладення розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав: У відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Так, засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України). Судом встановлено, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Між сторонами виник спір щодо батьківства позивача стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Порядок визначення походження дитини регулює глава 12 СК України. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бериславського районного управління юстиції у Херсонській області від 15.09.2017 за №179 вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Оскільки у спорах про виключення з актових записів відомостей про батьківство зачіпаються права не лише сторін спору, а й дитини, то згідно пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII). Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. З актового запису №179 від 15.09.2017 року про народження [PERSON] , [INFO] , вбачається, що підставою запису відомостей про батька є заява матері та батька дитини про визнання батьківства від 15.09.2017 року що узгоджується з ч.2 п.1 ст.125 СК України (а.с.16). В судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК України) (пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі - Постанова ПВСУ № 3). Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини (абзаци другий та третій пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено (ч.6 ст.136 СК України). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, на суд покладаються певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Відповідно, з урахуванням частини третьої статті 12, статті 81 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз, при цьому для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що «експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо». Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Суд роз`яснив право сторони на звернення до суду з клопотанням про призначення судово-молекулярно-генетичної експертизи та наслідки не вчинення певної дії ( а.с.25). Суд встановив, що жодного клопотання чи заяви про призначення експертизи та запитань перед експертами позивач та його представник не заявляли, надали суду заяву, де просили розглянути справу у їх відсутність. В рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Тобто ЄСПЛ наголосив на необхідності дотримання особою належної процесуальної поведінки, спрямованої на отримання інформації щодо ходу розгляду справи відносно неї. Право на захист може вважатися ефективним, тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи,; орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справа «Мала проти України» від 3 липня 2014 року; справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року; справа «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; справа «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року). Оспорюючи факт свого батьківства у позовній заяві позивачем представлено суду як доказ результат дослідження №28456, аналіз ДНК про біологічне батьківство наданого Медико-генетичним центром «МАМА ПАПА» від 10.11.2020 року, відповідно до якого біологічне батьківство [PERSON] відносно дитини [PERSON] повністю виключено (вірогідність батьківства 0%) (а.с. 7). Судом не може бути прийнято вказаний документ в якості належного та допустимого доказу, оскільки він не відповідає вимогам частин 6,7 статті 102 ЦПК України. Цей висновок є конфіденційним та застосовується для особистих мотивів замовника, оскільки як вбачається з тексту висновку, вказана установа не несе відповідальності за походження зразків, наданих замовником, за достовірність яких несе відповідальність виключно замовник. У вказаному висновку також зазначено, що взяті зразки не були отримані з дотриманням встановленої юридичної процедури, а тому результати проведених аналізів можуть не мати доказової сили при судовому розгляді. Всі учасника дослідження розуміють та приймають той факт, що результати проведеного ДНК аналізу видають виключно для особистої інформації. У позовній заяві позивачем не зазначено, коли він дізнався про те, що він не є біологічним батьком дитини. Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, та беручи до уваги, що надання у даній категорії справі доказів про те, що [PERSON] в момент реєстрації батьком дитини він не знав, що не є її батьком та обов`язкове проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка проводиться саме за клопотанням [PERSON] та саме експертний висновок щодо відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком і дитиною є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства по справі і підставою для виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини, суд вважає у задоволенні позову належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed