Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за кожним. В позовній заяві зазначають, що 26.09.1981 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], від якого мають двох дітей [PERSON] та [PERSON] 29.06.2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 29.10.2002 року [PERSON] отримала у власність кооперативну квартину [ADDRESS] яка складається з 4-х кімнат, жилою площею 55,8 кв.м., загальна площа - 87,5 кв.м. [INFO] року [PERSON] померла. Згідно із свідоцтвами про право на спадщину від 28.07.2011 року право власності на зазначену вище квартиру належить позивачам по 1/2 частині кожному. Рішенням ЖБК «Річковик» від 03.11.1988 року № 47/2-88 [PERSON] затверджена членом ЖБК, їй дозволено внести кошти за 4-х кімнатну квартиру в сумі 5335,00 крб. на розрахунковий рахунок кооперативу. Так як коштів на внесення пайового внеску в ЖБК не було, [PERSON] звернулась за допомогою до своїх батьків, які надали їй свої кошти для внесення оплати паю за квартиру. Позивачі зазначають, що кошти, надані [PERSON] її батьками, є їх особисті кошти, а не сімейні [PERSON] та [PERSON] Посилаючись на Закон України «Про власність», ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України позивачі просять позов задовольнити. В судових засіданнях позивачі, їх представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. В своїх поясненнях зазначила, що перебуваючи у шлюбі відповідач та [PERSON] придбали кооперативну квартиру [ADDRESS], пайовий внесок за яку було повністю сплачено у квітні 1992 року. У серпні 1990 року на зазначену квартиру був виданий ордер на сім'ю з 4 осіб. Посилаючись на п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» № 9 віл 18.09.1987 року, ст. 15 Закону України «Про власність», ст.. 22 КпШС України зазначає, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Та обставина, що [PERSON] в 2002 році отримала свідоцтво про право приватної власності на вказану квартиру, не свідчить про те, що вона стала одноособовим власником квартири, так як майно, нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної власності в силу закону, незалежно від того, на кого з подружжя воно юридично оформлене. Представник відповідача зазначає, що пояснення позивачів про отримання [PERSON] від її батька грошових коштів, якими вона нібито оплатила пайовий внесок за спірну квартиру не є належним та допустимим доказом у розумінні ст..ст. 57-60 ЦПК України, так як відповідно до ЦК України 1963 року, який діяв на час оплати пайових внесків, договір дарування повинен був вчинятися у письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]., дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є необґрунтованими у повному обсязі та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2013 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: 15-та Київська державна нотаріальна контора в особі Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на 1/2 частину квартири, як на частину у спільному сумісному майні подружжя позов [PERSON] було задоволено; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS]; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], видане П'ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 28.07.2011 року за р.№ 10-1325 на ім'я [PERSON]; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], видане П'ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 28.07.2011 року за р.№ 10-1323 на ім'я [PERSON]. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2013 року було залишено без змін. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд та згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.09.1981 року по 29.06.2000 рік. (а.с.31,32). Від шлюбу подружжя мають доньку [PERSON] та сина [PERSON], відповідачі по справі. (а.с.29, 30) 08.08.1990 року сім'я Федорюк в складі чотирьох осіб - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], було видано ордер на вселення в жиле приміщення в будинку ЖБК «Річковик-2» №08557 серії «Ж». (а.с. 80). Перебуваючи в шлюбі, позивач з дружиною сплатили за квартиру [ADDRESS] 06.04.1992 року в повному обсязі пайовий внесок, що підтверджується довідкою ЖБК «Річковик-2» № 129 від 21.10.1992 року. (а.с.79). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, її частки визнаються рівними. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуде за час шлюбу. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Тобто факт розірвання шлюбу позивача жодним чином не вплинув на його права власності на спірну квартиру та не може бути підставою для початку перебігу позовної давності. Допитані в судовому засіданні свідки не спростували факт придбання подружжям [PERSON] спірної квартири під час їхнього перебування у шлюбі, а відрядження відповідача та його тривале проживання закордоном не є підставою для припинення на майно, набуте у шлюбі права спільної сумісної власності. Ніхто з подружжя не зобов'язаний доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, що було придбано у шлюбі. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 29.10.2002 року серії ККВ №74782, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за р.№ 788 від 30.10.2002 року, квартира [ADDRESS] видана на ім'я [PERSON] на праві приватної власності. (а.с.33, 34). [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 17.12.2002 р. (а.с.35). Як встановлено в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» №9 від 18.09.1987р. (з наступними змінами), при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст. 15 ЗУ «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб, враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. На момент виникнення права власності на спірну квартири, а саме на квітень 1992 року діяло законодавство, відповідно до якого виникнення права власності не залежало від державної реєстрації прав на нерухоме майно. А відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до ст. 146 ЖК України, поділ квартири в будинку житлово - будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. …... Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2013 року спірна квартира була визнана спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю. На підставі викладеного, ст. ст. 4, 10, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, ст. 146 ЖК України, ст. ст. 12, 15, 319, 321, 372 України, ст. ст. 60, 72 СК України, ст. ст. 10, 29 КпШС, Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» №9, суд -

Outcome: dismissed