Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач 1) та [PERSON] (далі Позивач 2) звернулись в суд з вказаним позовом до Кам`янської міської ради Черкаської області. В обґрунтування своїх вимог вказали, що 17 лютого 2020 року їм стало відомо про існування рішення Кам`янської міської ради Черкаської області № 35-11 від 31 січня 2020 року «Про передачу земельних ділянок громадянам», яким [PERSON] надано в приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки з кадастровим номером 7121887000:01:001:0512, що розташована по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Між тим, згідно рішення виконавчого комітету Юрчиської сільської ради народних депутатів № 31 від 10 грудня 1994 року «Про приватизацію земельних ділянок» [PERSON] передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку 0,23 га. \~ \~ \~ \~Така земельна ділянка розташовувана за однією адресою з земельною ділянкою, що була надана згодом [PERSON] і являється одним і тим же майном. \~ \~ \~ \~Позивачі являються спадкоємцями вказаного нерухомого майна і існування рішення Кам`янської міської ради Черкаської області № 35-11 від 31 січня 2020 року «Про передачу земельних ділянок громадянам» в частині надання [PERSON] у власність належної померлій земельній ділянці перешкоджає реалізації ними спадкових прав. \~ \~ \~ \~Просили визнати незаконним вказане рішення органу місцевого самоврядування. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 13 липня 2020 року по справі відкрито провадження, цією ж ухвалою до справи залучено в якості третьої особи [PERSON] . \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 27 січня 2021 року у справі закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд по суті. \~ \~ \~ \~ В судовому засіданні сторона Позивача наполягала на позовних вимогах, просила їх задовольнити. Позивач [PERSON] також зазначила, що рішення має бути не тільки визнано незаконним, а й скасоване судом, оскільки тільки таким чином можна буде поновити її права як спадкоємця. Представник Відповідача Кам`янської міської ради Черкаської області надав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступних висновків. Як було встановлено в ході судового розгляду, [PERSON] (Позивач 1) подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON] (а.с. 5-6, 17-20). Свого часу померла [PERSON] та [PERSON] (Позивач 2) стали спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] (а.с. 13) та почали оформлювати свої спадкові права. До складу спадщини після смерті [PERSON] входить і земельна ділянка передана їй за життя в порядку приватизації розміром 0,23 га згідно рішення виконавчого комітету Юрчиської сільської ради народних депутатів № 31 від 10 грудня 1994 року «Про приватизацію земельних ділянок» (а.с. 15). Як слідує зі змісту технічного паспорту на будинок (а.с. 7-12) та свідоцтва про право на спадщину на користь [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13) вказана земельна ділянка знаходиться під успадкованим будинком за адресою по [ADDRESS] (а.с. 59). [PERSON] та [PERSON] подали до органу місцевого самоврядування заяву про закриття погосподарського номеру за цим домоволодінням через непридатність його до життя (а.с. 87-89). Рішенням виконавчого комітету Юрчиської сільської ради № 38 від 13 липня 2004 року їх заяву задоволено і закрито відповідний погосподарський номер. При цьому, жодна сторона не надала суду доказів того, що отримані права на земельну ділянку в порядку приватизації були припинені. До остаточного оформлення спадкових прав Позивачами на спірну земельну ділянку третя особа [PERSON] оформила проект землеустрою щодо її відведення для ведення селянського господарства (а.с. 49-51, 53, 57-58). \~ \~ \~ \~Рішенням Кам`янської міської ради Черкаської області № 35-11 від 31 січня 2020 року «Про передачу земельних ділянок громадянам» [PERSON] надано в приватну власність для ведення особистого селянського господарства спірну земельну ділянку з кадастровим номером 7121887000:01:001:0512, що розташована по [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до змісту статей\~1216,\~1217 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини першої\~статті 1222 ЦК України\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки [PERSON] померла [INFO] , при вирішенні питання про перехід спадкових прав на належну їй спірну земельну ділянку згідно рішення органу місцевого самоврядування від 10 грудня 1994 року, слід керуватися законодавством, яке також існувало на той період часу. Згідно частини 2 статті 6 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення цих правовідносин) громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі їх одержання у спадок. Таким чином, при отриманні свідоцтва про право на спадщину на будинок за адресою по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] також являються спадкоємцями за законом при оформленні спадкових прав на земельну ділянку під чим будинком, так як право на неї покійна [PERSON] отримала в порядку приватизації на підставі рішення виконавчого комітету Юрчиської сільської ради народних депутатів № 31 від 10 грудня 1994 року «Про приватизацію земельних ділянок». Сам факт тривалого не оформлення ними спадкових прав на цю земельну ділянку не спростовує того факту, що спадкоємці вчасно подали заяви на прийняття усієї маси спадкового майна в цілому, і відповідно в разі виявлення ще не оформленого після смерті [PERSON] можуть претендувати на нього. [PERSON] померла [INFO] і не встигла оформити спадкових прав на частку спірної земельної ділянки, а тому після подання заяви про прийняття спадщини її донькою [PERSON] , остання має право на частку спірної земельної ділянки в порядку спадкової трансмісії згідно статті 1276 ЦК України. Посилання сторони Відповідача та третьої особи на відсутність таких прав у Позивачів через наявність рішення органу місцевого самоврядування про закриття по господарського номеру домогосподарства на спірній земельній ділянці не спростовує наявність прав власності як на будинок, так і земельну ділянку під ним, які являються непорушними. В даному випадку закриття погосподарського номеру по будинковолодінню має своїм наслідком тільки оформлення облікових документів по господарської книги та внесення змін до баз даних комунальних послуг, про що йдеться у пунктах 15 та 16 Інструкції з ведення по господарського обліку в сільських (селищних) радах, затв. наказом № 234 від 17 липня 2000 року (який діяв на час прийняття відповідного рішення). Стосовно тверджень сторони Відповідача про відсутність державного акту на спірну земельну ділянку та не проведення реєстрації речового права за спадкодавцем чи спадкоємцями, суд зазначає наступне. Як слідує з рішення органу місцевого самоврядування у спадкодавця [PERSON] виникли права на спірну земельну ділянку саме 10 грудня 1994 року. Таким чином, при вирішенні питання щодо достатності документів для визначення обсягу майнових прав [PERSON] на спірну земельну ділянку слід керуватись тим земельним законодавством, яке існувало на час прийняття відповідно рішення органу місцевого самоврядування про передачу їй земельної ділянки в порядку приватизації. Так, згідно частини 1 статті 22 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення цих правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право. Такі документи були визначення статтею 23 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення цих правовідносин), але дія такої статті була зупинена відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Пункт 3 вказаного Декрету передбачив, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених пунктом 1 Декрету, в тому числі будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, посвідчення права на землю могло бути зробленим і через відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Також, абзац 2 пункт 1 розділу Х «перехідних положень Земельного кодексу України» встановлює, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до вказаного вище Декрету є підставою не тільки для реєстрації прав власності на земельні ділянки цих громадян, а й являються підставою для реєстрації таких прав їх спадкоємців. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Приймаючи оспорювань рішення Відповідач вказаних вище положень законодавства не врахував, зазіхнув на право власності Позивачів, які його успадкували, тобто набули правомірно і від такої власності не відмовлялись. У зв`язку з порушенням прав Позивачів оскаржуване рішення є незаконним. Суд виходить з положень статті 21 ЦК України, згідно яких у разі визнання правового акту органу місцевого самоврядування, який стосується цивільних прав, незаконним, він підлягає скасуванню. \~ \~ \~ \~Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів, щоб не виникала необхідність повторного звернення до суду, а тому з огляду на те, що саме по собі визнання оскаржуваного акту незаконним без його подальшого скасування не може поновити прав Позивачів, суд вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування слід скасувати. На підставі викладеного та

Outcome: approved