Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

[PERSON] 07 квітня 2014 року звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, поділ майна подружжя і стягнення витрат. Позивач у своїй заяві посилається на те, що вона з 1997 року мешкала спільно без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] за місцем його мешкання та реєстрації. Від цього спільного мешкання та таких відносин мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Вказані обставини мають докази. Вони спільно мешкали, вели спільне сумісне господарство та підтримували сімейні відносини. В період цього спільного сімейного життя вони придбали за спільні кошти рухоме і нерухоме майно, що було зареєстроване на відповідача. Сімейні стосунки згодом не склалися, зараз з 2009 року сім'я розпалась, спільно не мешкають і подружніх стосунків не підтримують, стало питання про розподіл спільного майна. Спільно мешкати в спірній квартирі не можливо, у них склалися неприязні стосунки. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила встановити юридичний факт і поділити спільне майно в рівних частинах кожному наступним чином: встановити факт сумісного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1997 року по 2009 рік включно, поділити майно, що є у їх спільній сумісній власності та визначити, що позивачці та відповідачу на праві спільної часткової власності належать по 1/2 частині наступного рухомого та нерухомого майна: нежитлового приміщення [ADDRESS] в житловому будинку літ.А-4 у підвалі поз. 1-6, ХVI-1, загальною площею 85.3 кв. м., літ. а4 - вхід в підвал; квартири [ADDRESS]; автомобіль марки «BMW», модель Е70/Х5, 2007 року випуску, номер кузову [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль марки «BMW», модель 730І, 2005 року випуску, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER] і стягнути з відповідача на її користь судові витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України і винесення рішення відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України. З'ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1997 року мешкала спільно без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] за місцем його мешкання та реєстрації. Від цього спільного мешкання та таких відносин мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується належними доказами. Вони спільно мешкали, вели спільне сумісне господарство та підтримували сімейні відносини. В період цього спільного сімейного життя вони придбали за спільні кошти рухоме і нерухоме майно, що було зареєстроване на відповідача. Сімейні стосунки згодом не склалися, зараз з 2009 року сім'я розпалась, спільно не мешкають і подружніх стосунків не підтримують, стало питання про розподіл спільного майна. Спільно мешкати в спірній квартирі не можливо, у них склалися неприязні стосунки. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини цього факту підтверджуються також письмовими поясненнями представника заявника та письмовими свідченнями свідків, затверджені тим же квартальним комітетом. Для упорядкування документів і можливого вирішення питань з майном та ін. позивач вимушений був звертатися до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки в певний час. Суд вважає заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Судом встановлено, що позивач дійсно спільно мешкала з відповідачем з 1997 року по 2009 рік як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що заперечень проти заяви не подано, зустрічні вимоги не заявлено, факт тривалого мешкання заявника по місцю знаходження житла відповідача підтверджується, крім вищенаведеного, також копіями паспортів сторін, технічним паспортом, договором, в квартирі є її речі, доказів на спростування позову суду не надано. Позивач не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся до суду. Під час сумісно мешкання без реєстрації шлюбу сторони придбали за спільні кошти рухоме та нерухоме майно: нежитлове приміщення [ADDRESS] в житловому будинку літ.А-4 у підвалі поз. 1-6, ХVI-1, загальною площею 85.3 кв. м., літ. а4 - вхід в підвал; квартиру [ADDRESS]; автомобіль марки «BMW», модель Е70/Х5, 2007 року випуску, номер кузову [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль марки «BMW», модель 730І, 2005 року випуску, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], право власності на вказане майно було зареєстроване на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою або будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є правом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч. 2 ст. 74 СК України). Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Крім того, шлюбні відносини між сторонами склалися в 1997 році, а отже спірні правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем врегульовані та повинні розглядатись за правилами Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року та Цивільного кодексу України 1963 року (а вищезазначені норми кореспондуються з ними). Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України майно набуте подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мають рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до вимог ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто домовленості про спосіб розподілу спільного майна, то за їх позовом, чи позовом одного з них суд може постановити рішення про розподіл майна в натурі, якщо це можливо без шкоди його господарському призначенню. Відповідно до вимог ст. 49 КпШС України визнання шлюбу недійсним тягне за собою припинення усіх прав та обов'язків, передбачених законом, для осіб, що знаходяться у шлюбі, які виникли раніше. До відносин з приводу майна, що було набуте під час недійсного шлюбу, застосовуються правила Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 112 ЦК України 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або декільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) та без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Вказані норми закону кореспондуються і з нині діючими нормами закону з цих питань. Отже придбані сторонами в період їх спільного сумісного мешкання як сім'ї нежитлове приміщення [ADDRESS] в житловому будинку літ.А-4 у підвалі поз. 1-6, ХVI-1, загальною площею 85.3 кв. м., літ. а4 - вхід в підвал; квартиру [ADDRESS]; автомобіль марки «BMW», модель Е70/Х5, 2007 року випуску, номер кузову [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль марки «BMW», модель 730І, 2005 року випуску, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER] за спільні кошти, є спільним сумісним майном подружжя сторін. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям в період шлюбу, належить чоловіку і дружині на правах загальної спільної власності. Відповідно до ч.1ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім'ї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і в частині поділу спільного майна подружжя. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності позивачки відповідачем на ? частину вказаного спірного майна фактично не оспорюється і визнається. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, сторони могли б в передбаченому законом порядку скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачем частини позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити і встановити факт сумісного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1997 року по 2009 рік включно; поділити майно, що є у їх спільній сумісній власності і визначити, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належать по 1/2 частині наступного рухомого та нерухомого майна: нежитлового приміщення [ADDRESS] в житловому будинку літ.А-4 у підвалі поз. 1-6, ХVI-1, загальною площею 85.3 кв. м., літ. а4 - вхід в підвал; квартири [ADDRESS]; автомобіль марки «BMW», модель Е70/Х5, 2007 року випуску, номер кузову [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль марки «BMW», модель 730І, 2005 року випуску, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати в сумі 3654 грн. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про встановлення юридичного факту і поділ майна подружжя, стягнення витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved