Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON] 24.06.2016 року звернулась до суду з позовом до МКП «ЖЕК№12» звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов»язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України ( УВД ФССНВВУ) у Вінницькій області продати їй по залишковій вартості автомобіль ЗАЗ 110377-40 « Славута», державний номерний знак [NUMBER] 2007 року випуску Y6D11037770114383, яким при житті був забезпечений її чоловік [PERSON] як інвалід другої групи. В позовній заяві [PERSON] вказала, що її чоловік [PERSON] був інвалідом 2 групи в наслідок трудового каліцтва та перебував на обліку в УВД ФССНВВУ у Вінницькій області, отримував відповідні виплати та був забезпечений транспортним засобом, який на разі є предметом спору. Автомобіль перебував в експлуатації менше 10 років, тому відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 19.07.2006 року № 999, в разі смерті інваліда залишається в користуванні сім»ї на певних підставах, одною з яких є те, що член сім»ї інваліда був зареєстрований за місцем його реєстрації на час смерті інваліда. Позивач посилається на те, що між нею та [PERSON]О. був зареєстрований шлюб, велось спільне господарство та спільне користування автомобілем. В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позову, вказала, що весь час перебування автомобіля ЗАЗ 110377-40 « Славута», державний номерний знак [NUMBER] у користуванні [PERSON], його ремонт, утримання відбувалась за спільні кошти подружжя та вважала, що має право на частку вказаного автомобіля. Отже вкладаючи спільні кошти ремонт авто вона стала власником його частки, а тому просила зобов»язати відповідача продати їй автомобіль по залишковій вартості. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що [PERSON] був інвалідом 2 групи в наслідок трудового каліцтва та перебував на обліку в УВД ФССНВВУ у Вінницькій області, отримував відповідні виплати та був забезпечений транспортним засобом автомобілем ЗАЗ 110377-40 « Славута», державний номерний знак [NUMBER] 2007 року випуску Y6D11037770114383. 20.02.2016 року [PERSON] помер. На момент смерті інваліда 2-ї групи з трудового каліцтва [PERSON] автомобіль перебував у його користуванні менше 10 років та не може бути безоплатно залишений сім»ї [PERSON] Відповідно до п.16 « Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» , затвердженого Постановою КМУ від 19.07.2006 року № 999, позивачу не може бути переданий автомобіль через те, щ вона зареєстрована в іншому місці ніж [PERSON] На разі осіб, яких належить забезпечити транспортними засобами на обліку в управлінні немає. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 02.10.2012 року ( свідоцтво про народження на а.с. 5) та спільно проживали в [INFO] ( довідка на а.с. 7). Отже відповідно до ст.. 60- СК України, майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. [PERSON] як інвалід 2-ї групи трудового каліцтва був забезпечений автомобілем ЗАЗ 110377-40 « Славута», державний номерний знак [NUMBER] 2007 року випуску. Згідно п. 12. Зазначеного вище Порядку, реєстраційні документи на автомобіль оформлюються на інвалідів, а недієздатним інвалідам і дітям-інвалідам - на їх законних представників. У реєстраційних документах на автомобіль підрозділом МВС робиться позначка про видачу автомобіля головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, а також про заборону відчуження автомобіля та передачі права користування ним без дозволу головного управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції. Свідоцтво про реєстраціє є документом про право власності на автомобіль. От же [PERSON] був власником автомобіля? про те записами в свідоцтві були обмежені права власника. Обставини набуття [PERSON] автомобіля не підпадають ознаки набуття майна особисту приватну власність передбачені статтею 57 СК України. За час користування автомобіль утримувався за кошти подружжя, в тому числі проводились ремонтні роботи та замінювались пошкоджені деталі, які вийшли ладу, на нові. Так згідно акту виконаних робіт 30.04.2014 року вартість ремонту та заміни деталей склала 7290 гр-н 09 коп. та на оплату були витрачені спільні кошти подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз вказаної норми надає підстави стверджувати про створення в процесі експлуатації автомобіля частки спільної сумісної власності подружжя на нього. 20.02.2016 року [PERSON]О помер ( свідоцтво про смерть на а.с. 6). Залишкова вартість автомобіля,яким був забезпечений [PERSON] на момент його смерті складала 3571 гр-ню. Відповідно до п.16 « Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» , затвердженого Постановою КМУ від 19.07.2006 року № 999, іншому члену сім'ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім'ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом. Позивач не була зареєстрована в місці реєстрації чоловіка [PERSON] Про те на утримання автомобіля використовувались кошти подружжя. Отже позивач просить захистити її право шляхом вчинення відповідачем певних дій продати їй у власність автомобіль по з його залишковій вартості. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення дій, які можуть порушити його право, або за вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення. Оскільки ідеологія ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод фактично відображена як в Конституції України ( ст. 41 ) так і в Цивільному кодексів України національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист прав власності, посилатися на висновки ЄСПЛ як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості і гуманності. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Україною 17.07.1997, підстава 475/97-вр передбачає захист права власності, а саме, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ ст. 1 Першого протоколу до конвенції практики містить три чітких норми: перша викладена на в п. 1 є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга міститься в 2 реченні п.1 , стосується підстав позбавлення такого права і умови такого позбавлення; третя, викладена в п.2 і визнає право держави серед іншого, здійснювати контроль над за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Рішеннями ЄСПЛ нагадує, що втручання в право мирного володіння майном повинно здійснюватись з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи ( див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції») вимога досягнення такого балансу. Зокрема має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, яку бажають досягти шляхом вжиття будь-якого вжиття заходу позбавлення особи її власності ( див. рішення по справі « Прессос компанія Нав»єра та інші проти Бельгії»). У кожній справі, в якій йдеться про порушення прав власності Євросуд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи ( див. рішення по справі « Джейсм та інші проти Сполученого Королівства», »Бронський проти [PERSON]», «Бурдов проти Росії» та інші). Як пояснив представник відповідача на разі потреби у вилученні автомобіля у [PERSON] у Управління ФССНВВ немає і немає осіб, які перебувають у черзі на отри- мання такого автомобіля. Отже фактично відсутня мета вилучення майна. Тобто перевага на разі у збереженні фундаментального права особи на володіння майном. Тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути відшкодування судових витрат оплати судового збору. . На підставі викладеного,

Outcome: approved