Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та показав, що 27.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким останній отримав у борг 30000 грн. та зобов'язався повернути вказані гроші в тримісячний строк, про що склав розписку. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань позивач був змушений звернутися з позовом до суду. На підставі ст.ст.625, 1049, 1050 ЦК України просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму боргу в розмірі 30000 грн. та 3% річних від простроченої суми за період з 01.10.2012 року по 01.10.2013 року в сумі 900 грн., а всього - 30900 грн. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував та показав, що його довіритель [PERSON] планував позичити у позивача [PERSON] гроші та почав складати проект розписки, але у зв'язку з виниклим між сторонами протиріччям з приводу необхідності залучення свідків при передачі грошей, від позики відмовився та розписку не дописав, своїм підписом її не засвідчив. Відповідач вважає, що позивач [PERSON] безпідставно використовує проект розписки від 27.06.2012 року та просить в позові про стягнення коштів відмовити, оскільки гроші в борг [PERSON] не отримував; розписка позичальника не засвідчена його власним підписом; двосторонній договір позики між сторонами не укладався; свідків, на яких є посилання в розписці, немає. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши надані докази - розписку від 27.06.2012 року (а.с.12), відомості викладені в якій підписом позичальника не підтверджені, вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з наведених положень закону, договір позики є двостороннім договором, який, як правило, укладається в письмовій формі. Письмова форма договору згідно ст.639 ЦК України передбачає підписання його сторонами. При цьому підписаний сторонами договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. По даній же справі встановлено, що двосторонній письмовій договір позики між [PERSON] та [PERSON] не укладався. Факт позики грошових коштів позивач [PERSON] намагається довести розпискою позичальника [PERSON] від 27.06.2012 року, представленою у матеріалах справи на а.с.12. Дійсно ч.2 ст.1047 ЦК України передбачається можливість посвідчення передавання позикодавцем грошей позичальнику розпискою останнього. В такому випадку згідно ст.202 ЦК України розписка є одностороннім правочином, який створює обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Відповідно до ч.5 ст.202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Враховуючи вищенаведені загальні положення про договір позики, який згідно ст.ст.1046, 1047 ЦК України передбачає письмову форму з наявністю підписання правочину, то й до одностороннього правочину - розписки застосовуються аналогічні вимоги. Так, згідно ст.205 ч.1, ст.207 ч.2 ЦК України правочин може вчинятися зокрема в письмовій формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Представлена позивачем [PERSON] та досліджена судом розписка від 27.06.2012 року про боргові зобов'язання відповідача [PERSON] (а.с.12) є неналежним доказом та не доводить правовідносин позики, оскільки не підписана позичальником. Представник відповідача у судовому засіданні наполягав на тому, що гроші в борг [PERSON] не отримував. З огляду на такі заперечення факту вчинення правочину, інша сторона не скористалася правом, передбаченим ст.218 ЦК України, доведення правочину іншими письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. За таких обставин, доводи позивача [PERSON] про існування перед ним боргових зобов'язань відповідача [PERSON] та вимоги про стягнення суми боргу з процентами за прострочення виконання грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України) в загальній сумі 30900 грн. є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», у зв'язку з прийняттям судом рішення про відмову в позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed