Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в майні подружжя. Вимоги позивача мотивує тим, що з 26 січня 1980 року позивач перебувала у шлюбі із [PERSON] В період шлюбу за спільні кошти за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 10 грудня 1982 року ними був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вулиці 50 річчя Жовтня, 118 в смт Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області. За спільною домовленістю вказаний договір було оформлено на імя чоловіка позивача. Зазначив, що шлюб між ними було розірвано 24 травня 1983 року. У 2017 році позивачу стало відомо, що 23 червня 2015 року помер її колишній чоловік, [PERSON], а до складу спадщини увійшов придбаний позивачем та [PERSON] вказаний житловий будинок. Після його смерті із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся їх спільний з померлим син [PERSON], та донька померлого [PERSON] Син померлого, [PERSON], відмовився від належної йому частки спадкового майна на користь [PERSON] Дружина померлого, [PERSON], відмовилась від належної їй частки спадкового майна на користь [PERSON] На думку позивачки, вказані дії відповідачів порушують її права на частку у майні подружжя, оскільки житловий будинок є спільною сумісною власністю її та померлого колишнього чоловіка. Посилаючись на викладене, представник позивача просив визнати домоволодіння, розташоване за адресою: Миколаївська область, Арбузинський район, смт Арбузинка, вул.. Жовтнева № 146 спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння. Не погоджуючись із вимогами позову, [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] який уточнювала, та просила про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що 26 січня 1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який фактично припинився між ними у грудні 1980 року. З січня 1981 року вона проживала із [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу та мешкали у будинку, що належав бабі [PERSON] [PERSON] за адресою вул. Жовтнева ( на той час вул. 50 річчя Жовтня) 142 в смт Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області до серпня 1981 року. У квітні 1981 року [PERSON] продав належний його батькові будинок за адресою вул. Жовтнева 128 (на той час вул. 50 річчя Жовтня. 100) в смт Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області та за виручені кошти придбав житловий будинок по вул. Жовтнева, 146 (на той час вул. 50 річчя Жовтня, 118) в смт Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області для спільного з нею проживання. У серпні 1981 року вона разом із чоловіком переїхали до вказаного будинку, де і мешкали до дня смерті [PERSON], до 23 червня 2015 року. У грудні 1982 року [PERSON] оформив договір купівлі-продажу придбаного ним будинку, де на теперішній час проживає вона та їх донька [PERSON] За час спільного проживання у них народився син - [PERSON] та донька [PERSON] 31 травня 1986 року позивач уклала шлюб із [PERSON] за час спільного проживання із [PERSON], а саме з серпня 1981 року по 23 червня 2015 року вона з чоловіком спільно, істотно поліпшили даний будинок шляхом добудови веранди та тамбуру, побудовано три нові сараї, нову літню кухню та веранду до літньої кухні, новий гараж. Зазначені поліпшення привели до істотного збільшення вартості спірного будинку у своїй ціні. Так, на момент придбання будинок коштував 1355 крб., а станом на 5 травня 2017 року його вартість склала 48700 грн. Звертає увагу на той факт, що будинок купувався за радянський карбованець. Станом на 2017 рік 1 радянський карбованець дорівнює 1 гривні України. Тому істотне збільшення будинку у своїй цінності збільшилося у 36 разів. Будинок був придбаний [PERSON] у період їх з позивачкою спільного проживання, [PERSON] ніякої участі у придбанні спірного будинку та збільшення його вартості не приймала, тому спірний будинок не може бути спільним майном [PERSON] та [PERSON] Просила суд встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу між нею та [PERSON] з січня 1981 року по травень 1986 року, визнати житловий будинок № 146 по вул. Жовтневій в смт Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнати за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку та стягнути судові витрати. Ухвалою Арбузинського районного суду від 14 серпня 2017 року позови обєднано в одне провадження. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав заявлені вимоги останньої, просив суд їх задовольнити та пояснив суду, що дійсно позивач, перебуваючи у шлюбі з [PERSON], за кошти сімейного бюджету, придбали житловий будинок. Спору між позивачкою та її колишнім чоловіком з приводу права власності на будинок, не виникало, з вимогами про поділ майна до суду не звертались. Частки при купівлі будинку не визначались, шлюбного договору не укладалось. Вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з даними вимогами, оскільки про порушене своє право вона дізналася після смерті колишнього чоловіка. Заявлені вимоги зустрічного позову не визнав, просив суд відмовити в задоволенні вимог [PERSON] в звязку з безпідставністю. [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог первісного позову, суду пояснила, що спірний будинок придбала разом із [PERSON] за кошти від продажу батьківської хати чоловіка, тобто за кошти [PERSON] Будинок купували в період спільного з ним проживання без реєстрації шлюбу. Їй було відомо, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено в цей період шлюб, однак запевняє, що чоловік не проживав із [PERSON], в той період, коли купували будинок. Суду також пояснила, що [PERSON] та [PERSON] однією сімєю проживали до листопада 1980 року. З січня 1981 року вона стала проживати із [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу. У квітні місяці 1981 року чоловік продав належний батькові будинок, а у травні місяці придбав спірний житловий будинок, однак договір купівлі-продажу будинку оформили у грудні 1982 року. За період проживання із [PERSON], куплений будинок, за рахунок їх спільних трудових та грошових затрат, значно поліпшився, було добудовано веранду, тамбур, побудовано три сараї, літню кухню та веранду до неї, гараж. В той час чоловік працював у колгоспі, а вона своїми силами здійснювала будівництво вказаної нерухомості. Зазначила, що дозволу на отримання будівництва господарських будівель та споруд не отримувала. З наведених підстав просила задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Представник [PERSON] в судовому засіданні просила суд задовольнити вимоги останньої та відмовити в задоволенні вимог первісного позову з підстав не відповідності того факту, що [PERSON] та [PERSON] проживали сумісно. Зазначає, що фактично такі однією сім»єю прожили лише 11 місяців, спільного бюджету вони не мали, оскільки проживали окремо. Просила суд застосувати за вимог [PERSON] строк позовної давності, так як шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано у 1983 році. Така заява відповідає вимогам ст. 71 ЦК України (1963 року) та ст. 29 КпШС України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Проти задоволення вимог позову [PERSON] не заперечував (а.с. 47). Проти задоволення вимог зустрічного позову [PERSON] заперечував, та просив відмовити в їх задоволенні (а.с. 104) Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі, просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, застосувавши до вимог [PERSON] строк позовної давності, позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] підтримує в повному обсязі (а.с. 37, 88) Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі, позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] підтримує в повному обсязі (а.с. 88) Вислухавши представника [PERSON], [PERSON], її представника, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]) перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 січня 1980 року по 24 травня 1983 року, що стверджується копією свідоцтва про одруження серії 11-АГ № 708110 виданого 09 червня 1981 року Арбузинським райвідділом РАГС (а.с. 8) та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 11). За час перебування в зареєстрованому шлюбі на імя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 1982 року придбано жилий будинок № 118 по вул. 50 річчя Жовтня, в смт Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області, що стверджується копією цього договору, посвідченого державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1873 (а.с. 9-10). Відповідно до рішення виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області № 137 від 22 вересня 2000 року вулиця 50 річчя Жовтня перейменовано на Жовтневу (а.с. 15). Згідно повідомлення Арбузинської селищної ради від 28 квітня 2017 року (а.с. 13, 14) нумерація будинку № 118 по вул. Жовтнева змінена на № 146 згідно рішення виконавчого комітету № 17 від 24 лютого 1987 року. Згідно довідки Арбузинського районного КП БТІ № 129 від 23 грудня 2015 року власником житлового будинку з побутовими будівлями та господарськими спорудами, розташованого по вул. Жовтнева, № 146 в смт. Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області є [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 10 грудня 1982 року (а.с. 59). Сторонами не заперечувався той факт, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] 23 січня 1990 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище з «Сідень» на «Хильова», що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-ФП № 468816 актовий запис № 2 (а.с. 16). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 23 червня 2015 року помер, що слідує з копії свідоцтва про його смерть (а.с. 12). Згідно матеріалів спадкової справи № 121/2015 після смерті [PERSON], копію якої надано Арбузинською державною нотаріальною конторою Миколаївської області ( а.с. 49-63), спадщину після смерті спадкодавця прийняли [PERSON], [PERSON], подавши до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини від 30.06.2015 року та від 15.12.2015 року; [PERSON], [PERSON] в порядку ст. 1273 ЦК України відмовилися від спадщини на користь [PERSON], подавши 30.06.2015 року відповідні заяви до нотаріальної контори. Також [PERSON] 30.06.2015 року надала нотаріусу заяву, що вона не претендує на видачу свідоцтва про право власності на 1\\2 частку спадкового майна. Свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не видавалось. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі, на домоволодіння по вул. Жовтневій, № 146 в смт. Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області, та на яке претендують спадкоємці за законом, відповідачі у справі. Згідно розяснення державного нотаріуса [PERSON] від 23 травня 2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, у звязку з тим, що один із подружжя помер та рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх майнових прав (а.с. 106) Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в Постанові від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС України). В судовому засіданні представник позивача зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] не укладались договори щодо нерухомого майна, та будь-яким чином вони між собою не домовлялись щодо віднесення спірного нерухомого майна до особистого майна [PERSON], спору між ними з приводу права власності на будинок не було,частки при купівлі будинку не визначались, шлюбного договору не укладали. Суд вважає, що сам по собі факт розірвання шлюбу та створення нової сімї не є безумовною підставою вважати, що у колишнього подружжя у звязку з цим виник спір щодо спільного майна, набутого у шлюбі. З наведеного випливає, що за життя [PERSON] визнавав право позивачки, що будинок по вул. Жовтневій, № 146 в смт. Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області. Зазначене [PERSON] в судовому засіданні не спростовано. Частиною 2 статті 28 КпШС України встановлено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Проте, відповідачами не було доведено, що спірний житловий будинок був придбаний виключно на особисті кошти [PERSON], а тому спірний житловий будинок за загальним правилом ст.ст. 22, 28 КпШС України є спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] і їх частки у спільному майні є рівними. З наведеного суд вважає, що достеменно встановлено, що будинок по вул. Жовтневій, № 146 в смт. Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки в якому не визначались, а відтак є підстави вважати, що [PERSON] в силу закону належить ? частина вказаного будинку. Тому заявлені вимоги [PERSON] суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог заявленого зустрічного позову. [PERSON] просила встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу між нею та [PERSON] з січня 1981 року по травень 1986 року. Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], свекруха [PERSON], показала, що її син [PERSON] та [PERSON] прожили разом 10 місяців у батьківській хаті сина. В період шлюбу, крім меблів, нічого більше не купували. Потім син познайомився із [PERSON] та відразу на ній одружився. Після одруження син продав батьківський будинок та ні виручені кошти придбав спірний будинок. Біля придбаного будинку спочатку нічого не робили, потім сумісно, за спільні кошти та сумісною працею син та невістка прибудували веранду, побудували кухню, сараї. Площа будинку така ж і залишилась, лише збільшилась за рахунок прибудованої веранди. Ніякі угоди [PERSON] та [PERSON] щодо майна, між собою не укладали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] та [PERSON] одружилися в січні 1980 року та разом проживали 9-10 місяців. З 23 березня 1981 року [PERSON] став проживати разом із [PERSON] Потім [PERSON] продавши батьківський будинок, на виручені кошти придбав будинок по вул. Жовтневій 146 в смт. Арбузинка, який знаходився у недбалому сталі. Разом, [PERSON] та [PERSON], а також їх батьки поліпшували стан придбаного житлового будинку, побудували кухню, гараж, веранду, сарай, арку, зробили двір. Свідок зазначила, що їй було відомо про всі фінансові відносини між [PERSON] та [PERSON], оскільки жила поруч. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, [PERSON] та [PERSON] разом прожили близько року. Його батьки були колишніми власниками будинку № 146 по вул. Жовтневій в смт Арбузинка. Вказаний будинок приходили дивитись, щоб купити, [PERSON] разом із [PERSON] За які кошти останній придбав будинок, свідку не відомо, хоча вказав, що він продав батьківську хату. Будинок був у жахливому стані, його поліпшення здійснювали [PERSON] та [PERSON], оскільки остання працювала на цегельному заводі та мала можливість купувати будівельні матеріали. На сьогодні біля будинку побудований сарай, кухня, гараж. [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що їй було відомо, що в період, коли [PERSON] проживав разом із нею, він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Тобто, наявні матеріали справи вказують на те, що [PERSON] та [PERSON] з січня 1981 року по травень 1986 року проживали однією сімєю, але не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі. Поряд із цим, діючи на свій розсуд і не реєструючи шлюб сторони не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тому таке спільне проживання не породило цивільних прав і обовязків саме подружжя (не є юридичною підставою для цього), а для встановлення судовим порядком до запровадження законом відповідного правового інституту факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу передбачених законом підстав немає. Таким чином, відсутній в юридичному розумінні факт проживання сторін однією сімєю без шлюбу між собою у період до 01.01.2004 року, виходячи з такого. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обовязки визначаються на підставах, передбачених СК України. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Таким чином, з вказаного вбачається, що встановлення фактів проживання однією сімєю у період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено. Крім того, [PERSON] з 26 січня 1980 року по 24 травня 1983 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Дана обставина взагалі виключає можливість визнавати проживання однією сімєю чоловіка та жінку за вказаний період, якщо вони перебувають в іншому шлюбі. Системний аналіз ст.ст. 3, 21, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1222, 1264 ЦК України та розяснення Пленуму Верховного Суду України, які є постановах № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.21), а також розяснення, що є в Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (п. 5.1), свідчить про те, що проживання чоловіка та жінки без шлюбу, як підстава для виникнення відповідних цивільних прав та обовязків, в т.ч. і щодо спадкування, можливе лише за умови, що жоден з них не перебуває у іншому зареєстрованому шлюбі. Виходячи з наведеного, вимоги позивача [PERSON] в даній частині заявленого позову, задоволенню не підлягають. Щодо вимог [PERSON] про визнання житлового будинку № 146 по вул. Жовтнева в смт Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними доказами відповідно до ст. 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України). Відповідно до розяснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12.06.98 № 16 , спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 №20. Правила ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР від 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст.ст. 17, 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім»ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Права і обовязки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна, придбаного до 2004 року, і правовідносини між сторонами із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тобто, якщо, як стверджує позивачка, вона брала участь у придбанні будинку, то до даних правовідносин застосовується КпШС, який діяв на той час та позивачу необхідно, як зазначено вище, довести не тільки факт її спільного проживання із померлим, а й довести ступінь її участі працею та коштами, відповідно складеними договорами або правовстановлюючими документами. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 січня 1980 року по 24 травня 1983 року. В період перебування у даному шлюбі, на імя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 1982 року придбано спірний житловий будинок загальною жилою площею 29, 50 кв.м., літ. А-1, сарай, літ. Б, погріб, літ. В, басейн №1. Згідно копії паспорта [PERSON] (а.с. 114-116) така зареєстрована у спірному житловому будинку з 18 лютого 1991 року. 23 червня 2015 року [PERSON] помер. Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що за період проживання із [PERSON], куплений будинок, за рахунок їх спільних трудових та грошових затрат, значно поліпшився, було добудовано веранду, тамбур, побудовано три сараї, літню кухню та веранду до неї, гараж. Крім того, будинок збільшився у своїй цінності у 36 разів. Згідно технічного паспорта на житловий будинок № 146 по вул. Жовтнева в смт Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області виготовленого 15 грудня 2015 року (а.с. 81-85) розмір житлової площі становить 28,5 кв.м. Як видно, з моменту придбання будинку, розмір житлової площі не змінився. Літня кухня, веранда до літньої кухні два сараї побудовані у 1983 року, гараж та сарай літ. К побудовані 1985 році, тобто у період перебування [PERSON] із [PERSON] у шлюбі. Таким чином, у справі не встановлено, що за участю [PERSON] та [PERSON] була збільшена житлова площа будинку, який належав [PERSON], а тому підстав визнавати спірний жилий будинок спільною сумісною власністю відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» немає, оскільки після проведених ремонтних та будівельних робіт у вказаному будинку жила площа будинку не змінилася. Що ж стосується доводів щодо участі позивача [PERSON] у збільшенні цінності будинку за рахунок його капітального ремонту, будівництва та поліпшення допоміжних приміщень, то відповідно до згаданих норм матеріального права, розяснень Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» (п.п. 4, 5) така участь дає право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування затрат на будівництво. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості обєкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкта. Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкту, його якісних характеристик. Також, будівництво та поліпшення допоміжних приміщень біля будинку, на які посилається позивачка, не може свідчити про істотні зміни у будинку, оскільки не змінює призначення будинку та не збільшує його житлову площу. Також, позивачкою не було надано суду належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку. Покази свідків щодо участі [PERSON] у придбанні спірного будинку не є беззаперечними, оскільки не підтверджуються належними та допустимими письмовими доказами відповідно до вимог ст.ст. 58-59, 64 ЦПК України. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що між нею та [PERSON] не укладались будь-які договори щодо спірного майна, та будь-яким чином вони між собою не домовлялись щодо віднесення спірного нерухомого майна до особистого майна [PERSON], шлюбного договору між собою не укладали, письмової угоди про спільну участь у будівництві не укладали. Таким чином, позивачкою за зустрічним позовом не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за їх сумісного проживання та за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання обєктів нерухомості. [PERSON] також не надала в судове засідання будь-яких письмових доказів про те, що вона своєю працею чи коштами приймала участь у набутті спірного будинку (внесення власних грошових коштів). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог в частині визнання спірного житлового будинку спільною власністю, в звязку з недоведеністю такого. Оскільки в задоволенні даної частини вимоги відмовлено, то заявлена вимога, яка є похідною від попередньої, про визнання права власності на частку у спільному майні, задоволенню не підлягає. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Посилання представника [PERSON] та [PERSON] на пропуск [PERSON] строку позовної давності не можна прийняти до уваги з огляду на нижчевикладене. Так, згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. За такого, враховуючи, що права позивача на спірний будинок до часу відкриття спадщини (смерті [PERSON]М.) порушені не були, а про можливість порушення свого права власності на частку у спірному будинку [PERSON] дізналась тільки після звернення [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], то перебіг строку позовної давності почався саме з цього часу, а тому строк позовної давності [PERSON] не пропущений. Сторона відповідача, вказуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду, фактично ототожнює його зі строком позовної давності про поділ майна подружжя після його розірвання. Разом з тим, [PERSON] звернулась до спадкоємців померлого чоловіка з позовом про захист права власності, яке за законом є непорушним і не могло припинитись розірванням шлюбу за відсутності доказів протилежного. Згідно ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги за первісним позовом задоволено, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір (а.с. 5, 105) по 320,00 грн. з кожного.

Outcome: approved