Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] 18.10.2017р. звернулась в суд з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2013 року між нею та відповідачем було розірвано шлюб. Від спільного шлюбу мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Від спільного проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. За період сумісного життя у шлюбі ними було придбано спільне майно, зокрема, однокімнатна квартира, що знаходиться у [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2097. Вона самостійно виховує та забезпечує трьох малолітніх дітей, чоловік матеріальної допомоги на їх утримання не надає, тому вважає, що має право на поділ зазначеного вище майна та визнання за нею права особистої приватної власності на 2/3 частки однокімнатної квартири, що знаходиться у м. Луцьку, вул. Львівська 61 Б, кв. 15. Вважає, що строк позовної давності щодо її звернення із позовною заявою до суду про поділ майна нею не пропущений, оскільки після набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу, вони з відповідачем продовжували проживати однією сімєю, при цьому 16 січня 2016 року у них народилася спільна дитина. Дана обставина, на її думку, є визначальною у перериванні строку позовної давності. Після народження останньої дитини спільного господарства не ведуть. Посилаючись на вищенаведене, позивач просила суд виділити їй 2/3 частки квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності подружжя та знаходиться у [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, вважає, що квартира належить лише йому на праві приватної власності. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами набуте наступне майно: однокімнатна квартира, що знаходиться у [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2097. Відповідно до ст. 69 СК України д ружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо постійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом, права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Як встановлено судом, взаємної згоди щодо поділу спірної квартири сторони не дійшли, будь-яких договорів не укладали. Відповідно, позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині спірної квартири кожному. Належних доказів про придбання відповідачем одноособово спірної квартири, а також належних доказів про використання грошових коштів з банківських рахунків відповідача на придбання саме спірної квартири останнім в судове засідання не надано. Разом з тим, суд не знаходить підстав для збільшення розміру частки позивача у спірній квартирі. Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід виділити [PERSON] у приватну власність 1/2 частки квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності подружжя та знаходиться у [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача в користь позивача 1169,30 грн. судових витрат по справі. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial