Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

[PERSON] 17.04.2014 р. звернувся до суду із наведеним вище позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що перебуває у зареєстрованому 14.01.2005 р. відділом РАЦС Житомирського МУЮ із [PERSON], [INFO], від якого сторони мають трьох спільних неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] Заявлені вимоги позивач мотивувала тим, що їхнє подружнє життя не склалося через різні погляди на сімейне життя, шлюбні обов'язки, несумісність характерів. Крім того, [PERSON] вказала, що сім'я розпалася остаточно, спільного господарства сторони не ведуть, шлюб існує лише формально. Примирення вважає неможливим, оскільки ні хто із сторін цього не бажає. Спору щодо поділу спільного майна і місця проживання неповнолітніх дітей немає. У судове засідання, яке відбулось 27.06.2014 р. сторони не з'явились, надали суду заяви, в яких просять розглянути справу за їх відсутності. У поданій заяві [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити /а.с. 21/, відповідач позовні вимоги визнав повністю та проти розлучення не заперечує. /а.с. 22/ Так, згідно положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. Враховуючи, що у матеріалах справи є достатньо доказів про взаємовідносини сторін, розгляд справи відбувся у відсутності учасників процесу згідно до ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку із неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. /а.с. 23/ Суд оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Згідно до норм ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Зі змісту свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що 14.01.2005 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції зареєстрований шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 17. Дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». /а.с. 3/ Від даного шлюбу сторони мають трьох спільних неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с. 6, 7, 8/ Сторони припинили шлюбні відносини та проживають окремо, через те, що мають різні погляди на сімейне життя, обов'язки та побут. Спору щодо поділу спільно нажитого сумісного майна та місця проживання спільних дітей - немає. Беручи до уваги ступінь конфліктних відносин, а також причини припинення шлюбних відносин, суд вважає, що вживати заходів щодо примирення подружжя не доцільно. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За наведених вище обставин, суд вважає за доцільне згідно положень ст. 112 СК України шлюб розірвати, оскільки подружні стосунки фактично припинились, спільного господарства сторони не ведуть, збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення у справі. Оскільки позивач не заявляла вимоги про стягнення із відповідача судових витрат, суд,

Outcome: approved