Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 15 червня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини і припинення стягнення аліментів, відповідач заявила зустрічний позов до [PERSON] про захист честі та гідності матері і малолітньої дитини, ухвалою суду вказані позови були об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позовні вимоги сторін доповнювалися і уточнювалися. Позивач [PERSON] у своєму позові та з представником посилаються на те, що перебували з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, в них народилася дитина дока [PERSON] , в свідоцтві про народження і актовому записі про народження він вказаний батьком, відповідачка матір`ю, стосунки сторін не склалися, стало питання про розлучення і рішенням суду їх шлюб було розірвано. Мешкали не разом і відповідачка подала позов на стягнення аліментів на утримання дитини і на своє утримання, рішеннями судів вказані аліменти були стягнені. Згодом позивачу достеменно стало відомо, що відповідачка змінили ім`я своєї дочки з [PERSON] на [PERSON] і що він не є її батьком. Він почав з`ясовувати вказане питання і переконався, що не є біологічним батьком вказаної дитини і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, про вказане є докази, але він готовий і на експертизу, проте відповідачка не бажає проводити генетичну експертизу. Позивач звернувся з питанням до відповідачки і з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька, поновлення своїх прав, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Відповідач заперечує проти позову. Позивач просив виключити запис про нього, як батька, з актового запису № 1146 від 16 вересня 2008 року про народження [PERSON] (ім`я до внесення виправлення імені дитини в актовому записі про народження № 1146 від 16 вересня 2008 року було [PERSON] ), [INFO] , вчиненого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану виконкому Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області і припинити стягнення аліментів з нього на користь відповідачки на утримання доньки [PERSON] , що стягуються відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2009 року по справі № 2-8769/09, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, вважає його безпідставним і не доведеним і просив в його задоволенні відмовити. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні і в письмовому зверненні до суду позовні вимоги до неї не визнала, заперечувала проти викладених в ньому обставин і доказів, доводами цього позову і додатків до нього та просила в задоволенні цього позову відмовити. Свій зустрічний позов підтримала, дії свої обгрунтовувала інтересами малолітньої дитини, вважала позов доведеним і справедливим. Діяла по закону, нічиїх прав не порушувала. Просила винесення рішення за наявними матеріалами справи про задоволення саме зустрічного позову. В задоволенні первісного позову просила відмовити. Представники третіх осіб Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) і служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. В письмовому зверненні до суду не заперечували проти позовних вимог і просили винесення рішення за наявними матеріалами справи на розсуд суду і справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення відповідача і її представника, з`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні з`ясовано, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2006 року. [INFO] [PERSON] народила дитину дочку, в актовому записі про народження якої були записані батьками сторони. Стосунки сторін не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2009 року їх шлюб було розірвано. Мешкали не разом і відповідачка відразу подала позов на стягнення аліментів на утримання дитини і на своє утримання, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2009 року були стягнуті аліменти на утримання дитини, а потім були стягнуті аліменти і на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. Згодом після аналізу їх відносин і стосунків з відповідачкою, порівняння часу вагітності і народження дитини, роботи і їх дійсно спільного мешкання, позивачу достеменно стало відомо, що він не є батьком вказаної дитини, також відповідачка змінила без його відома і згоди ім`я своєї дочки з [PERSON] на [PERSON] , що також підтверджує, що він не є її батьком. Позивач почав з`ясовувати вказане питання і переконався, що не є біологічним батьком вказаної дитини і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, про вказане є докази, але він готовий і на експертизу, проте відповідачка не бажає проводити генетичну експертизу. Позивач звернувся з питанням до відповідачки і з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька, поновлення своїх прав, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Фактично виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає первісний позов підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей\~122,\~124,\~126\~і\~127\~цього\~Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини (ч. 1\~ст. 136 Сімейного кодексу України). Частина 2\~ст. 136 Сімейного кодексу України\~передбачає, що у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 14 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON] ) було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 153. [INFO] відповідач народила доньку [PERSON] , про що в Книзі реєстрації народжень 16 вересня 2008 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану виконкому Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис за № 1146. Батьком народженої дитини було записано позивача. 17 листопада 2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Позивач вважає, що актовий запис про народження дитини, в якому він записаний батьком [PERSON] , не відповідає дійсності, і відомості про нього як батька повинні бути виключені. Ухвалою від 09 жовтня 2019 року за клопотанням позивача було призначено судово-генетичну експертизи, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертиз» Дніпропетровської обласної ради», проте відповідач разом із дитиною до експертної установи для відбору порівняльних зразків не з`явилася два рази, що підтверджується повідомленнями експертної установи. Ухвалу про призначення експертизи повернуто без виконання, у зв`язку з повторною неявкою відповідачки з дитиною. Позивачем було подано клопотання про повторне направлення матеріалів цивільної справи до Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертиз» Дніпропетровської обласної ради» для проведення судово-генетичної експертизи. Задовольнивши клопотання позивача, суд направив справу до Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертиз» Дніпропетровської обласної ради» для проведення судово-генетичної експертизи. Але судово-генетична експертиза знову не була проведена, оскільки відповідачка подала експертній установі заяву-відмову від надання порівняльних зразків для експертного дослідження. Ухвалу про призначення експертизи було повернуто без виконання. Згідно із пунктом 9\~постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це, зокрема висновку експертизи, у тому числі судово-генетичної. Згідно з п. 11\~постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК) шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Таким чином, у даній категорії справ для встановлення кровного споріднення передбачено проведення судово-генетичної експертизи. Згідно зі\~статтею 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, шостою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Не дивлячись на рівність вищезазначених доказів, основним і найбільш достовірним є генетична експертиза. Її вірогідність складає 99.99%. Висновок судово-генетичної експертизи є підставою для категоричного висновку про відсутність кровного споріднення між батьком та дитиною, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення/спростування батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Хоча висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України, у справах про оспорювання батьківства він має особливе, вирішальне значення. Він містить дані спеціального характеру, які тісно пов`язані з предметом доказування, і не може бути замінений ніякими іншими засобами доказування, оскільки вони не містять достатньої інформації. Такого висновку додержується Європейський суд з прав людини. Суд зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення ЄСПЛ у справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07 травня 2009 року N 3451/05, § 34, «Kalacheva V. Russian Federation»). Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У частині першій\~статті 44 ЦПК України\~передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини першої\~статті 109 ЦПК України\~у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Судом встановлено, що відповідач, яка була достовірно обізнана про дату, час та місце проведення судово-генетичної експертизи (експертизи ДНК), не з`являлася для забору біологічних зразків разом із дитиною два рази, а на третій раз надала експертній установі заяву-відмову від надання порівняльних зразків для експертного дослідження, що свідчить про її ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі. Нез`явлення відповідача разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи, а потім відмова від надання порівняльних зразків свідчить про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про відсутність кровного споріднення з дитиною. Суд приходить до висновку, що відповідач не довела наявність поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися разом із дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків її та дитини, а також надати відповідні зразки. Доводи відповідача, що інтереси дитини не потребують призначення такого дослідження, проведення дослідження ДНК локусів достатньо серйозно зачіпає як особисті права дитини-підлітка так і особисті права матері, не приймаються до уваги судом на підставі наступного. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини встановлюється, що питання оскарження батьківства включається до кола питань приватного життя, які захищаються ст. 8 Конвенції. Дитина має право підтримувати відносини зі своїм біологічним батьком, а юридичне батьківство може бути оскаржено, якщо воно не відповідає біологічному (Справа «Shofman v. Russia»). Суд неодноразово встановлював, що провадження щодо встановлення батьківства або його оспорювання стосуються «приватного життя» чоловіка за\~статтею 8\~Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності (рішення у справі «А.Л. проти Польщі» (A.L. v. Poland)). У рішенні Європейського суду з прав людини від 13 липня 2006 року у справі «Яггі проти Швейцарії», суд відзначив, що людина, котра намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією та полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що стосується важливого аспекту її особистої ідентичності. Отже, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, встановлення, чи є особа біологічним батьком, окрім захисту немайнового права самої особи, яка записана батьком дитини, відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 136 СК України, також є і в інтересах самої дитини, оскільки може представляти важливість з точки зору історії її хвороб, донорства тощо. Щодо доводів відповідача, що проведення генетичної експертизи обмежує право на повагу до гідності її та дитини, є вторгненням до сфери особистих інтересів, то суд зазначає наступне. Ухвала суду від 09 жовтня 2019 року була оскаржена відповідачем в апеляційному порядку саме з мотивів того, що призначення та проведення генетичної експертизи порушує права на особисту недоторканість відповідача та малолітньої дитини. Але Дніпровським апеляційним судом було винесено постанову від 21 листопада 2019 року, якою встановлено законність призначення експертизи, а також те, що проведення генетичної експертизи не порушує честь та гідність усіх учасників судового процесу. Дана постанова вступила в законну силу. Крім того, Служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, яка покликана захищати права та законні інтереси дітей, і яку саме відповідачка клопотанням просила залучила в якості третьої особи, у судовому засіданні зазначила, що в даній справі є доцільно проведення судової генетичної експертизи. Отже, ніяких порушень прав малолітньої дитини при проведенні генетичної експертизи, на які посилається [PERSON] , Служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради також не встановила. Отже, суд доводи відповідача, що проведення генетичної експертизи порушить права дитини, як підставу поважності не проходження генетичної експертизи, не приймає до уваги. Також, суд приймає до уваги докази, надані позивачем, а саме: заяву до експертної установи, довідки про з`явлення лише позивача до експертної установи, листи відповідачу з доказами їх направлення, які підтверджують ухилення відповідача від проведення генетичного дослідження в добровільному порядку. При цьому, під час судового засідання 05 березня 2019 року з розгляду клопотання про проведення генетичної експертизи, відповідачка зазначала, що заперечує проти призначення експертизи, оскільки позивачем не доведено, що експертизу неможливо провести добровільно, і що до неї ніхто не звертався для проведення в добровільному порядку експертизи. Так, позивач направляв листи відповідачу, в яких повідомляв, що він звернувся до КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертиз» Дніпропетровської обласної ради із заявою про проведення генетичної експертизи для встановлення того, чи являється він біологічним батьком малолітньої дитини, та просив для забору біоматеріалів дитини прибути разом з дитиною до експертної установи. Але відповідач з дитиною неодноразова не з`являлись до експертної установи, причини нез`явлення не направила позивачу. Згодом відповідач зовсім перестала отримувати кореспонденцію від позивача щодо прибуття до експертної установи, що підтверджується відповідними доказами, наданими позивачем. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надають суду можливість визнати факт, який відповідачем заперечується, та встановити, з урахуванням інших доказів, відсутність кровного споріднення дитини з позивачем. Суд прийшов до висновку, що відповідачка неодноразово ухилилась від проходження експертизи як у добровільному порядку, так і після призначення експертизи в судовому порядку, внаслідок чого затягувався розгляд справи, а висновок експерта мав суттєве значення для вирішенні спору, тому суд розцінює таку поведінку Відповідача умисною з метою перешкодити суду встановити істину у справі, що є підставою для задоволення позову. Верховний суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що у разі підтвердження факту ухилення відповідача від прийняття участі в призначеній судово-генетичній експертизі та від надання експертам зразків своєї крові та крові дитини, внаслідок чого проведення призначеної експертизи не відбулось і ці обставини позбавили позивача надати суду докази з приводу визначення кровної спорідненості між ним та дитиною, суд повинен застосовувати положення ст. 109 ЦПК України, оскільки тест ДНК станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; доказова цінність такого тесту переважає будь-який доказ на підтвердження, або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії. Верховний суд скасовує рішення у справах, в яких відповідач разом з дитиною ухилився від проходження генетичної експертизи, а суди не прийняли дані факти до уваги та винесли рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що наявність або відсутність кровного споріднення не підтверджено (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року по справі № 149/2562/18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 серпня 2020 року по справі № 478/690/18, судом також встановлено, що у разі не доведення відповідачем наявність поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися разом із дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків її та дитини, надали суду можливість визнати факт, який відповідачем (її представником) заперечується. Стосовно доводів відповідача, що сам факт шлюбу укладеного між жінкою та чоловіком, є достатнім підтвердженням походження дитини, що народилася у шлюбі, а також, що матеріали справи містять письмові докази, які спростовують сумніви [PERSON] про те, що він є біологічним батьком дитини, та спростовують підстави для проведення генетичної експертизи, то суд не приймає до уваги ці доводи у зв`язку з наступним. Згідно\~ст. 136 СК України\~особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей\~122, 124, 126\~і\~127\~цього\~Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Право особи, яка записана батьком дитини, оспорити своє батьківство закріплено у нормах СК України, а тому твердження відповідача, що дитина народжена у сім`ї, апріорі є дитиною саме цієї подружньої пари, і позов про оспорення батьківства є таким, що не відповідає нормам Сімейного кодексу, не приймається судом. Відповідно до ч. 3 ст. 136 СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Позивач має право звернутися з позовом про оспорювання батьківства до досягнення дитиною 18 років, це є його правом, яке передбачено та захищається нормами Конституції України, Сімейного кодексу та ЦПК України. Презумпція батьківства не позбавляє особу, яка записана батьком дитини, відповідно до ст. 122, 124, 126, 127 СК України, прав оспорити своє батьківство. Крім того, шлюб між позивачем та відповідачем було укладено 14 червня 2008 року, а дитина народилась [INFO] (після двох місяців з моменту укладення шлюбу). Тобто, відповідач завагітніла, коли позивач з відповідачем не перебували ще у шлюбі. Тому твердження відповідача, що сам факт шлюбу, укладеного між жінкою та чоловіком, є достатнім підтвердженням походження дитини, що народилася у шлюбі, не заслуговує взагалі на увагу. Також, судом приймаються до уваги наступні докази, надані позивачем, а саме: копію трудової книжки, в якій місцем роботи зазначено Державне підприємство «СИНЕЛЬНИКІВСЬКЕ», а також зауваження на письмові заперечення відповідача від 12 жовтня 2009 року по справі № 2-8769/2009. Дані докази підтверджують ті обставини, які зазначає позивач, а саме те, що він мав ненормований робочий тиждень, цілодобовий графік роботи підприємства, працював в місті Синельникове, а орендував квартиру у м. Новомосковську, тому дуже рідко приїздив до м. Новомосковськ. Відповідачка, відповідно до наданих документів, сама підтверджує, що позивач, працюючи в м. Синельникове, багато часу проводив на роботі, а тому вдома був рідко. Тобто, викладені позивачем обставини підтверджуються самою відповідачкою. Стосовно доказів, які були надані відповідачем, а саме: сторінки паспорту [PERSON] , медична документація, висновки ДУ «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України» та результатів дослідження щодо групи крові та резус-фактору, які, по твердженню відповідачки, доводять той факт, що суд має широке коло доказів, які давали би суду змогу встановити походження дитини без судової генетичної експертизи, суд зазначає наступне. Надані суду документи щодо груп крові, на які вказує відповідач, як на доказ батьківства позивача, не визнаються судом належними доказами. Відповідно до\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідач не обґрунтовує належність цих доказів, не вказує, які обставини ці докази підтверджують. Лист ДУ «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України» від 13 грудня 2018 року, в якому зазначається, що батьківство особи 1 і особи 2 по відношенню до особи 3 (дитини) не виключається, не є належним доказом, оскільки не стосується предмета доказування. В даній справі предметом доказування є встановлення наявності або відсутності кровного споріднення між конкретними особами: позивачем та малолітньою дитиною, а не можливість/неможливість батьківства відповідно до груп крові. Обставини, які викладені у документах, наданих відповідачем, в даній конкретній справі не підтверджують нічого, не мають значення для розгляду справи і не підлягають встановленню у цій справі, а мають суто інформативний характер щодо правил наслідування груп крові та резус факторів, тому судом не приймаються до уваги. Відповідно до ч. 10\~ст. 7 СК України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, враховуючи відмову відповідача від проходження генетичного дослідження без наявності поважних підстав, дають об`єктивні підстави вважати, що позовні вимоги щодо виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини підлягає задоволенню повністю. Також, позивачем було заявлено позовну вимогу про припинення стягнення аліментів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2009 року по справі № 2-8769/09 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 серпня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 4\~ст. 273 ЦПК України\~якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. У відповідності до\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати своїх дітей. Отже, виключно батьки несуть обов`язок по утриманню дитини. Відповідно до\~ст. 188 СК України\~батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо припинення правовідносин зі сплати аліментів на користь відповідача підлягають задоволенню, оскільки з виключенням відомостей про батьківство позивача, відносно малолітньої дитини, відпали підстави для стягнення з нього аліментів. Стосовно зустрічної позовної заяви [PERSON] про захист честі та гідності матері та малолітньої дитини, суд вважає зустрічний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Даний позов [PERSON] обґрунтовує тим, що [PERSON] в своєму позові викладає обставини, які принижують честь та гідність жінки і людини; позов прямо втручається в життя її малолітньої доньки, прямо порушує її права та інтереси.; позовом про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини [PERSON] намагається не встановити справедливість, а навпаки протиправно уникнути необхідності сплачувати аліменти на малолітню дитину. Право особи, яка записана батьком дитини, оспорити своє батьківство закріплено у нормах чинного законодавства, а отже право особи на звернення до суду за захистом особистого немайнового права не розцінюється судом як приниження честі та гідності матері, суд не вбачає, що звернення [PERSON] з позовом про оспорення батьківства є втручанням в життя дитини та порушенням її прав та інтересів. Стосовно твердження [PERSON] у зустрічному позові, що позовна заява [PERSON] за своїм змістом та вимогами є образливою, [PERSON] , фактично використовує суд, як інструмент для завдання болю та страждань матері та дитині, суд зазначає наступне. Суд не вбачає, що у позовній заяві [PERSON] викладаються обставини у принизливій формі, ніяких образ у позові [PERSON] не має, використання права на звернення до суду не є «інструментом для завдання болю та страждань», а є закріпленим у Конституції та Законах України правом кожної особи захистити свої порушені, невизнані або оспорювані права. Суд є органом, що здійснює правосуддя, а тому не являється інструментом для якихось принизливих дій. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 15, 21\~постанови №\~1\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 27\~лютого 2009\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За роз`ясненнями п.п. 15, 19\~постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з ч. 1 ст. 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок порушення цього було порушено його особисті немайнові права. Але позивачем за зустрічним позовом не доведено своїх позовних вимог. Позивач за зустрічним позовом не надала до суду жодного належного та допустимого доказу того, що внаслідок дій відповідача за зустрічним позовом їй було заподіяно будь-яких моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивачем не доведено наявність як самого факту душевних, психічних чи фізичних страждань, їх обсягу, тривалості, тяжкості і т.п., так і не доведено протиправних дій Відповідача про поширення недостовірної інформації. Згідно п. 17 постанови №\~1\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 27\~лютого 2009\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Отже, зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Відповідно до п. п. 2.13.1 п. 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження. Згідно ч. 2 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01 липня 2010 року державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органами державної реєстрації актів цивільного стану є відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного\~з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. У разі смерті батьків або в разі якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження дитини, державна реєстрація проводиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина чи в якому вона перебуває. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Відповідно до ч. 6 ст. 136 СК України до вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Згідно п. 10 постанови № 3 Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`ясняється, що в судовому порядку батьківство може бути оспорено яку випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір ю дитини (статті 126, 127 СК). Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до і в період шлюбу, виховання та утримання неповнолітньої дитини, спірного питання, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження позову, суд погоджується з викладеними у первісному позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про відсутність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідачки з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. При таких обставинах суд вважає доведеними ті обставини, що позивач не є батьком [PERSON] , а тому можливо позовну заяву задовольнити та виключити запис про [PERSON] , як батька, з актового запису № 1146 від 16 вересня 2008 року про народження [PERSON] (ім`я до внесення виправлення імені дитини в актовому записі про народження № 1146 від 16 вересня 2008 року було [PERSON] ), [INFO] , вчиненого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану виконкому Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області і припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] (ім`я після внесення виправлення імені дитини в актовому записі № 1146 від 16 вересня 2008 року, вчиненого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану виконкому Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області стало [PERSON] ), [INFO] , що стягуються відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2009 року по справі № 2-8769/09, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1\~409 грн. 60 коп., у задоволенні ж зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності матері і малолітньої дитини слід відмовити. \~ \~ \~ \~Таким чином первісні позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved