Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

[PERSON] 19 вересня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі наказу від 11 березня 2013 року він був переведений на посаду завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ Підприємства з іноземними інвестиціями «ЛУКОЙЛ-Україна» (перейменовано наказом від 13 травня 2015 року в ПІІ «АМІК Україна»). Попередній завідуючий базою [PERSON] був звільнений з посади 22 лютого 2013 року. Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення [PERSON], поновлено його на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. [PERSON] був поновлений на роботі, але рішення суду першої інстанції скасовано апеляційним суду Дніпропетровської області 04 липня 2016 року. В січні 2016 року позивач захворів, у нього стався інфаркт міокарду, став до роботи 19 квітня 2016 року. 01 червня 2016 року позивача викликали до м. Києва на нараду. 02 червня 2016 року під час наради позивача повідомили про те, що у звязку з поновленням на роботі іншого працівника позивача повинні звільнити, при цьому позивачу надали для ознайомлення список вакантних посад. Позивачу стало зле, він викликав швидку та не ознайомився під підпис з наказом про звільнення від 30 травня 2016 року. Позивач знаходився на лікарняному з 02 червня 2016 року по 19 серпня 2016 року. При цьому на лікування було витрачено 4809,44 грн. Внаслідок дій працівників відповідача позивач отримав психологічний стрес, у нього сталось гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні ЛВСА, позивач змушений був додатково витратити кошти на лікування, на переїзди до лікарні в м. Дніпропетровську, загальна сума витрат складає 4809,44 грн. + 294,05 грн. + 336,04 грн. = 5439,53 грн. Листом від 03 червня 2016 року відповідач запропонував позивачу прибути до відділу кадрів та забрати трудову книжку. В наказі від 30 червня 2016 року вказано, що позивач звільнений з посади завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» з 03 червня 2016 року в звязку з поновленням на роботі іншого працівника, який раніше виконував цю роботу, на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України. З наказом від 30 травня 2016 року позивач був ознайомлений 22 серпня 2016 року під підпис. Також 22 серпня 2016 року позивач був ознайомлений з наказом від 24 червня 2016 року, в якому зазначено, що в звязку з наданням [PERSON] листа непрацездатності, виданого 02 червня 2016 року були внесені зміни до наказу від 30 травня 2016 року та скасована дата звільнення із займаної посади 03 червня 2016 року, зазначено, що датою звільнення вважати дату вказану в листі непрацездатності в графі «стати до роботи». В листі непрацездатності, виданому 12 серпня 2016 року, в графі «стати до роботи» зазначено 20 серпня 2016 року, але це був вихідний день, тому на роботу позивач вийшов 22 серпня 2016 року. Вказані накази позивач вважає незаконними, оскільки його було звільнено з роботи в період тимчасової непрацездатності. Крім того, рішення на підставі якого був поновлений попередній працівник станом 24 червня 2016 року не набрало законної сили та було скасовано апеляційним судом 04 липня 2016 року. В наказі від 24 червня 2016 року не зазначена повна дата його звільнення, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 27 березня 2017 року, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ПІІ «АМІК Україна» від 30 травня 2016 року в частині звільнення [PERSON] з займаної посади; визнати незаконним та скасувати наказ ПІІ «АМІК Україна» від 24 червня 2016 року в частині зміни дати звільнення позивача з займаної посади; поновити позивача на посаді завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ ПІІ «АМІК Україна»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 121213,74 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 300000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача спричинену матеріальну шкоду в розмірі 5439,53 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача ПІІ «АМІК Україна» в судове засідання не зявився. У своїй заяві від 24 квітня 2017 року просив справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист, гарантованого ст. 43 Конституції України, права на працю. У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України, практику Верховного Суду України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5!КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] наказом від 11 березня 2013 року № 202 переведений з 11 березня 2013 року на посаду завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ Підприємства з іноземними інвестиціями «ЛУКОЙЛ-Україна» (а.с. 97). Згідно рішення власника № 29/04/15 Підприємства з іноземними інвестиціями «ЛУКОЙЛ-Україна» від 29 квітня 2015 року, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, у звязку із продажем приватною компанією «ЛУКОЙЛ ЄВРОПА ХОЛДІНГЗ Б.В.» на користь компанії АМІК 100 % своїх корпоративних прав в підприємстві, здійснено відповідну зміну власника, яким став [PERSON] МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ, змінено назву на Підприємство з іноземними інвестиціями «АМІК Україна». Наказом ПІІ «АМІК Україна» від 30 травня 2016 року № 56-в позивача було направлено у відрядження в м. Київ строком на 3 дні з 01 по 03 червня 2016 року (а.с. 28). 02 червня 2016 року під час наради Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» в м. Києві позивача повідомили про те, що у звязку з поновленням на роботі іншого працівника його повинні звільнити. Позивачу стало зле та його було госпіталізовано до Олександрівської міської клінічної лікарні м. Києва з діагнозом цереброваскулярна хвороба, гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні ЛВСА, наслідки перенесеного ГПМК за ішемічним типом в вертебро-базилярному басейні, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 3 ст. ІХС, постінфарктний кардіосклероз СН І ст. Ризик дуже високий (а.с. 34, 37). У звязку з чим 02 червня 2016 року позивач не був ознайомлений з наказом про звільнення від 30 травня 2016 року. Наказом від 30 травня 2016 року № 557-к [PERSON] звільнено з 03 червня 2016 року з посади завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» у звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, п. 6 ст. 40 КЗпП України (а.с. 98). Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року, зокрема, було поновлено [PERSON] на посаді завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (а.с. 151-158). Наказом від 24 червня 2016 року № 714-К внесено зміни до наказу від 30 травня 2016 року № 557-к, відмінивши дату звільнення з займаної посади 03 червня 2016 року, дату звільнення з займаної посади завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» [PERSON] у звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, п. 6 ст. 40 КЗпП України вважати дату, зазначену в листі непрацездатності в полі «стати до роботи» (а.с. 99). Позивач перебував на лікарняному з 02 червня 2016 року по 19 серпня 2016 року, що підтверджується листками непрацездатності серії АГЮ № 022383, виданим 08 червня 2016 року; серії АГШ № 899948, виданим 09 червня 2016 року; серії АДБ № 217402, виданим 01 липня 2016 року; серії АДБ № 344541, виданим 11 серпня 2016 року; серії АДБ № 677434, виданим 12 серпня 2016 року (а.с. 34, 42, 45, 48, 49). В листі непрацездатності серії АДБ № 677434, виданому 12 серпня 2016 року, в графі «стати до роботи» зазначено «20 серпня» (а.с. 49). Оскільки 20 та 21 серпня 2016 року були вихідними днями, [PERSON] зявився на роботу 22 серпня 2016 року. В цей же день його було ознайомлено з наказом від 30 травня 2016 року № 557-к та наказом від 24 червня 2016 року № 714-К. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», ратифікованої Постановою Верховною Радою України № 3933-ХІІ від 04.02.1994 року, ця Конвенція поширюється на всі галузі економічної діяльності та на всіх осіб, які працюють за наймом. Згідно ст. 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. На підставі ст. 9 Конвенції тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведене звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевірити їх відповідність законові. Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не було дотримано порядок звільнення позивача з роботи, оскільки наказом від 30 травня 2016 року № 557-к [PERSON] було звільнено з роботи з 03 червня 2016 року, тобто в період тимчасової непрацездатності, що є порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а в наказі від 24 червня 2016 року № 714-К, яким були внесені зміни до наказу від 30 травня 2016 року № 557-к, не зазначено конкретну дату, з якої позивача звільнено з займаної посади, що є недопустимим. Отже, накази від 30 травня 2016 року № 557-к та від 24 червня 2016 року № 714-К є незаконними, а [PERSON] необхідно поновити на посаді завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна». На підставі п. 7 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з пунктом 5 вищезазначеного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Таким чином, з підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» на користь [PERSON] необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 серпня 2016 року по 23 травня 2017 року. Середньоденна заробітна плата позивача складає 656,82 грн., кількість робочих днів за період з 22 серпня 2016 року по 23 травня 2017 року становить 193 дні. Отже, загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає: 656,82 грн. х 193 = 126766,26 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих звязках, і наслідків, що наступили, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 5439,53 грн., що полягала у витратах коштів на лікування та на переїзди до лікарні в м. Дніпропетровську, суд зауважує наступне. На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичною особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак позивачем в порушення ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності між діями відповідача та хворобою позивача причинно-наслідкового звязку. З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 5439,53 грн. Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням того, що позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі по 1600 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial