Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» (далі - відповідач), в якому просить визнати договір споживчого кредиту № 2009160977 недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 10.08.2014 року уклала договір споживчого кредиту № 2009160977 з ПАТ «ОТП Банк» для оплати договору з ФОП [PERSON] № EU- 1673L на виготовлення та поставку ПВХ-конструкцій, а саме вікон. При укладанні кредитного договору відповідачем була надана інформація у нечіткий, незрозумілий спосіб, а також кредитні договори були надруковані дуже маленьким шрифтом, що позбавило позивача можливості прийняти свідоме і обмірковане рішення щодо укладання кредитного договору. 20.08.14 року позивач звернулася із заявою до відділення ПАТ «ОТП Банк» з вимогою про розірвання договору споживчого кредиту № 2009160977 від 10.08.14 року відповідно до п.6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», заяву прийняли та надіслали лист від 01.09.2014 року, де повідомили, що гроші надійшли зовсім другому ФОП, а саме, ФОП [PERSON], та договір потрібно розірвати з нею. Позивач зазначає, що не має уяви, хто така ФОП [PERSON], адже укладала договір з ФОП [PERSON] та гроші на руки від банка не отримувала. У зв'язку з викладеним, позивач уважає, що умови договору споживчого кредиту № 2009160977 від 10.08.2014 року є несправедливими, так як згідно пункту 3.2. кредитного договору Позичальник не має права в односторонньому порядку змінювати умови нього Договору, в тому числі у випадку придбання Товару неналежної якості, заміни чи повернення Товару або його ремонту, що суперечить вимогам частини 1 статті 203 ЦК України та статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів». У судове засідання представник позивача не з'явилась, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, в якій проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача, тричі належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями і телефонограмою (а.с. 17, 20, 22), у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заперечень проти позову не надав. Ураховуючи неодноразову неявку належним чином повідомленого представника відповідача в судове засідання, відповідно до статті 224 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини. 10.08.2014 року між сторонами укладено Договір споживчого кредиту № 2009160977, згідно з яким Банк надає Позичальнику кредит на придбання товару/послуг у продавця 1 у сумі 7000 грн., на придбання послуг зі страхування у продавця 2 у сумі 1680 грн. строком на 24 місяці під 0,01 % річних. При цьому визначено, що продавець 1 - це фізична особа-підприємець [PERSON], що реалізує товари в рамках програми споживчого кредитування банку. Товар/послуга - це товар згідно рахунку-фактури № 234 від 10 серпня 2014 року, що позичальник купує у продавця 1 із залученням кредитних коштів банку, а саме, французький балкон Lider 1500*2600 за ціною 11 000 грн. Датою надання кредиту є 10 серпня 2014 року (п. 1.3.1 кредитного договору), кредит позичальник зобов'язаний повернути Банку не пізніше 10 серпня 2016 року. 20.08.14 року позивач звернулась із заявою до відділення ПАТ «ОТП Банк» з вимогою про розірвання договору споживчого кредиту № 2009160977 від 10.08.14 року відповідно до п. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (а.с. 9). Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно з частиною 4 вказаної статті, забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Частиною 6 вказаної статті передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем. Згідно зі статтею 21 вказаного Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем доведено, що нею 21.08.2014 року на підставі статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» подано відповідачеві заяву про розірвання договору споживчого кредиту від 10.08.2014 року, що підтверджується відбитком вхідного штампу № 1 АТ «ОТП Банк» № 21/191 від 21.08.2014 року (а.с. 9), проте доказів задоволення відповідачем вимог позивача про розірвання договору суду не надано. Крім того, враховуючи, що відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача про те, що при укладанні кредитного договору відповідачем була надана інформація у нечіткий, незрозумілий спосіб, кредитні договори були надруковані дуже маленьким шрифтом, що позбавило позивача можливості прийняти свідоме і обмірковане рішення щодо укладання кредитного договору, а також про те, що пункт 3.2. кредитного договору суперечить вимогам статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved