Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

[PERSON] в листопаді 2012 року звернувся до суду з позовом про стягнення з Закритого акціонерного товариства «Київський славістичний університет» на його користь недоотримані грошові виплати у загальному розмірі 120952 грн. 65 коп. та 10000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог вказав те, що з 01 лютого 2005 року він працював за сумісництвом на 0,25 ставки, а з 01 вересня 2005 року за контрактом у Чернігівській філії Київського славістичного університету старшим викладачем на 1,5 ставки. З 01 вересня 2006 року [PERSON] був переведений на посаду заступника директора з питань виховної роботи, професійної орієнтації та проведення практики на 0,5 ставки і за внутрішнім сумісництвом доцентом кафедри міжнародних відносин на 1 ставку, з 01 вересня 2011 року - доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,5 ставки. 30 червня 2012 року [PERSON] був звільнений з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну контракту п.2 ст.36 КЗпП України. Позивач зазначив, що він не отримав належних виплат і надбавок за час роботи у відповідача, зокрема в порушення ст.57 Закону України «Про освіту» він не отримував щомісячної надбавки у розмірі 10 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати) за вислугу років понад 3 роки, яку позивачу повинен був виплачувати відповідач починаючи з 01 вересня 2008 року; в порушення вимог п.4 пп.3 наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26 вересня 2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» позивач не отримував доплати за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати), який присвоєний 14 січня 2004 року; в порушення вимог п.4 пп.3 наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26 вересня 2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» позивач не отримував доплати за наукове звання доцента кафедри міжнародних відносин у розмірі 25 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати), яке присвоєне 20 січня 2011 року; в порушення ст.57 Закону України «Про освіту» позивач не отримував допомоги на оздоровлення у розмірі одного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпуски, яку відповідач повинен був виплачувати, починаючи з 2006 року, а також в порушення цієї ж статті позивач не отримував щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків у розмірі одного посадового окладу (ставки заробітної плати), починаючи з 2006 року, також позивач зазначив, що в 2012 році він своєчасно не отримав належних йому відпускних виплат. Внаслідок невиплати позивачу відповідачем відпускних коштів, а також допомоги на оздоровлення позивачу було спричинено моральні збитки, які негативно вплинуло на стан його здоров'я, які він оцінює у 10000 грн. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 08 січня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з ЗАТ Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 118852 грн. 65 коп. та у відшкодування моральної шкоди 2000 грн. 00 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ЗАТ ВНЗ «Київський славістичний університет» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить дане рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення та закрити провадження у справі, посилаючись на недоведеність судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема апелянт зазначає, що суд при вирішенні справи взагалі не врахував умов типового контракту, а також те, що університет є приватним вищим навчальним закладом, а не закладом бюджетної сфери, тому грошова винагорода працівнику виплачується в розмірі передбаченому в контракті протягом строку його дії. На думку апелянта, ні позивачем, ні судом не було обґрунтовано та не надано розрахунок моральної шкоди заподіяної позивачеві. Крім того, апелянт зазначає, що судом було порушено норми процесуального права при надсиланні копії заочного рішення відповідачу. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що дійсно, відповідно п.п.1.1 контракту, укладеного між ЗАТ ВНЗ «Київський славістичний університет» та позивачем, передбачено, що на працівника, який уклав цей контракт, в частині не обумовленій цим контрактом, повністю поширюється законодавство про працю, Закони України «Про освіту» та «Про вищу освіту», акти Міністерства освіти і науки України, проте, відповідач не здійснював нарахування та виплату позивачу певних складових заробітної плати та, в порушення ст.ст.115, 116 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці», не здійснив повного розрахунку при звільненні позивача. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як зазначено в роз'ясненнях, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно зі ст.21 КЗпП України, ст.20 Закону «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту. Контракт, це особлива форма трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, можуть встановлюватися угодою сторін (ч.3 ст.21 КЗпП України). Укладання трудових контрактів з науково-педагогічними та педагогічними працівниками вищих навчальних закладів може здійснюватися на підставі ст.54 Закону України «Про освіту». Пунктом 5.11 Статуту ЗАТ «Вищого навчального закладу «Київський Славістичний Університет» визначено, що науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладання трудового договору (контракту) або на основі конкурсного відбору з додержанням вимог чинного законодавства З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 01 лютого 2005 року працював за сумісництвом на 0,25 ставки, а з 01 вересня 2005 року за контрактом у Чернігівській філії Київського славістичного університету старшим викладачем на 1,5 ставки, з 01 вересня 2006 року - заступником директора Чернігівської філії Київського славістичного університету з питань виховної роботи, професійної орієнтації та проведення практики на 0,5 ставки і за внутрішнім сумісництвом доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,0 ставки, з 01 вересня 2012 року - доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,5 ставки. 30 червня 2012 року [PERSON] був звільнений з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну контракту (а.с.6-7). Згідно зі ст.20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту, тобто, при укладенні контракту сторони обумовили умови оплати праці і [PERSON], підписавши контракт, погодився з його умовами. Відповідно до ст.57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує виплату педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема, надбавок за вислугу років щомісяця у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків та допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Проте, застосовуючи при розгляді справи зазначені положення закону, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Київський славістичний університет не є державним закладом освіти, а є вищим навчальним закладом приватної форми власності, та не отримує фінансування з державного бюджету на здійснення виплат передбачених ст.57 Закону України «Про освіту», а відповідно до положень ст.64 Закону України «Про вищу освіту», фінансування зазначених вищих навчальних закладів здійснюється їх власниками. Згідно з п.10.1 Статуту Вищого навчального закладу Київський Славістичний Університет, фінансування Університету здійснюється шляхом самофінансування, а також за рахунок коштів юридичних та фізичних осіб. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що оплата праці позивача була встановлена за угодою сторін в контракті, відповідач проводив оплату науково-педагогічної праці [PERSON] в розмірі, який був обумовлений в контракті і підстав для стягнення не обумовлених контрактом виплат немає. Як вбачається із укладених між Університетом та [PERSON] контрактів з науково-педагогічним працівником (а.с.8-9-, 10-11,12-13), в них встановлювалась щомісячна заробітна плата (оклад) позивача, тобто, в контракті чітко визначено конкретний розмір заробітної плати, з яким погодився позивач, підписавши даний контракт. За таких обставин ухвалене у справі судове рішення не може вважатись законним й обґрунтованим, тому, відповідно до ст.309 ч.1 п.4 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed