Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

[PERSON] 16 липня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на частину квартири. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2020 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотримання вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 21 серпня 2020 року подано до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради було витребувано відомості про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року клопотання [PERSON] про виклик та допит свідка було залишено без задоволення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя та об`єднано з первісним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2021 року було витребувано від КП «ДМБТІ» відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2021 року клопотання [PERSON] про виклик та допит свідка було повернуто. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року [PERSON] у задоволенні клопотання про виклик і допит свідка було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2021 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач за первісним позовом в позовній заяві, відзиві на зустрічну позовну заяву та судовому засіданні 22 грудня 2021 року, а її представник у ході судового розгляду 22 грудня 2021 року, посилалися на те, що сторони зареєстрували шлюб 08 серпня 2015 року. Також вони є батьками малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . За час перебування у зареєстрованому у шлюбі подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] , яка на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , якій належить 2/3 частини квартири, 1/3 частина спірної квартири належить [PERSON] . З 2018 року між [PERSON] і [PERSON] почалися постійні конфлікти і суперечки, через що позивач за зустрічним позовом виїхав із спільної квартири та по теперішній час проживає у квартирі [ADDRESS] . Усі комунальні платежі сплачує вона з моменту придбання квартири. Позивач за зустрічним позовом участі у витратах на комунальні послуги не приймає. З 2018 року вони не є членами однією родини, спільне господарство не ведуть. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Спірна квартира є неподільною. [PERSON] неодноразово пропонувала [PERSON] викупити належну йому 1/3 частину квартири, проте, він не погоджувався. Спільне володіння та користування квартиро неможливе, оскільки між сторонами виникли неприязні стосунки та їй видано припис. Крім цього, позивач за зустрічним позовом завдав їй легкі тілесні ушкодження та постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2020 року його було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насилля. Зазначили, що позивач за зустрічним позовом має зареєстроване місце проживання та приймав участь у приватизації квартири [ADDRESS] , власником якої є його матір, його батько подарував йому квартиру по [ADDRESS] , тому припинення права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , належну [PERSON] , не завдасть йому істотної шкоди. Зазначення позивачем за зустрічним позовом, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, є безпідставними, у договорі купівлі-продажу квартири від 31 січня 2017 року між сторонами досягнуто усної домовленості, що позивач за первісним позовом є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , а [PERSON] - 1/3 частини спірної квартири, оскільки 1/3 її частина за договором повинна була бути придбана на ім`я дочки сторін, але на час укладення договору вона не мала РНОКПП, тому розмір часток було визначено саме так. Просили суд припинити право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , виплатити [PERSON] вартість належної йому 1/3 частини спірної квартири, внесеної на депозитний рахунок суду, судові витрати у справі стягнути з відповідача, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представник позивача надала судові заяву, в якій просила суд справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Позивач за зустрічним позовом у своєму зустрічному позові, а його представник у ході судового розгляду 22 грудня 2021 року, посилалися на те, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами за спільні кошти подружжя за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Позивач за первісним позовом не спростувала, що спірна квартира є об`єктом спільно сумісної власності подружжя. Окрім 1/3 частини спірної квартири, [PERSON] не володіє на праві власності квартирою [ADDRESS] , а має лише зареєстроване в ній місце проживання. Твердження [PERSON] про те, що йому на праві власності належить квартира по [ADDRESS] не підтверджено належними доказами та є припущенням позивача за первісним позовом. Розмір вартості спірної 1/3 частини квартири, внесеної [PERSON] на депозитний рахунок суду, не відповідає дійсній її вартості. 1/3 частина квартири не може вважатися незначною, є єдиною власністю [PERSON] . Таким чином, презумпцію права спільної сумісної власності подружжя не спростовано, доказів зворотного позивачем за первісним позовом не надано. Просили суд визнати квартиру [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] і [PERSON] право власності по Ѕ частині квартири [ADDRESS] за кожним, стягнути з позивача за первісним позовом судові витрати по справі. Представник позивача за зустрічним позовом у своїй заяві до суду зустрічні позовні вимоги, підтримав, просив у задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] відмовити. Представник третьої особи ООП адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради у судовому засіданні 22 грудня 2021 року просила ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд приходить до наступного висновку за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 травня 1996 року, виданого АТ «Дніпропетровський трубний завод», квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 155). [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 2015 року (а.с. 7). Сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 6 оберт). Рішенням виконкому Новокодацької районної у м. Дніпропетровську ради № 37 від 24 січня 2017 року було надано дозвіл [PERSON] на придбання 1/3 частини квартири [ADDRESS] на ім`я малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 125, [PERSON] і [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] (а.с. 10), право власності на 2/3 частини якої у встановленому порядку зареєстровано за [PERSON] (а.с. 161), 1/3 - за [PERSON] (а.с. 11). Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2020 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 103). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 8-9). Згідно з відомостями КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради від 31 березня 2021 року станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 188). Щодо позовних вимог за первісним позовом суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають з огляду на таке. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Ч. 1 ст. 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. З аналізу зазначеної правової норми право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п. 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України № 357/11232/14-ц від 23 листопада 2016 року, постанові Верховного Суду України № 6-1599ц16 від 15 липня 2016 року у справі; постанові Верховного Суду України № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно з положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільного необхідності, на підставі і в порядку, встановленому законом та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. В постанові Верховного Суду № 61-4860св18 від 30 травня 2018 року Верховний Суд дійшов висновку про те, що в силу положень ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. В ухвалі ВССУ № 6-12402ск15 від 27 січня 2016 року суд зазначив, що відсутність іншого житла у співвласника квартири, частка якого припиняється на підставі ст. 365 ЦК України, є істотною шкодою, що завдається йому, у зв`язку з таким припинення права власності. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини 1 статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника,та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) також зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини 1 статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. При цьому, суд зауважує, що сторони наділені рівними процесуальними правами, а судочинство здійснюється за принципом диспозитивності. Так, позивачем за первісним позовом вартість спірної 1/3 частини квартири відповідно до звіту про оцінку від 02 червня 2020 року (а.с. 72-100) вказана у розмірі 160 000 гривень. Позивачем за зустрічним позовом заперечувалося, що вартість належної йому 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яку зазначено позивачем за первісним позовом, відповідає дійсній вартості належного йому майна, ним до матеріалів справи долучено звіт про оцінку майна, згідно з яким ринкова вартість спірної 1/3 частини квартири складає 327 639 гривень. Судом не призначалося проведення судової товарознавчої експертизи про визначення ринкової вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS] , оскільки сторонами таке клопотання не заявлялося. При цьому суд приходить до висновку про те, що частка [PERSON] у праві власності є значною та йому буде спричинено шкоду. Суд критично оцінює твердження [PERSON] про те, що між подружжям існувала домовленість, що їй на праві власності буде належати 2/3 частини квартири тому, що малолітня дитина сторін проживає з нею, оскільки, не зважаючи на наявність рішення ООП Новокодацької районної у м. Дніпрі ради № 37 від 24 січня 2017 року про надання дозволу на придбання 1/3 частини квартири на ім`я малолітньої дитини, право власності на зазначену частину остання не набула, договори про набуття малолітньою [PERSON] , [INFO] , не укладалися. Разом з тим, позивачем за первісним позовом не було спростовано твердження позивача за зустрічним позовом про те, що квартира [ADDRESS] була придбана подружжям [PERSON] за спільні кошти за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим суд не приймає як належний доказ квитанції про сплату [PERSON] платежів за надані комунальні послуги, оскільки на власника покладено тягар утримання майна. Також суд критично ставиться до тверджень про те, що [PERSON] з 01 жовтня 2018 року не проживає у спірній квартирі, оскільки у даному випадку непроживання власника у житловому приміщенні не є підставою для припинення права власності на належну йому частину. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Грошова компенсація власнику може бути надана тільки за його згодою, відповідач не надав такої згоди на отримання грошової компенсації. З урахуванням викладеного, суд не може погодитись з доводами позивача за первісним позовом про те, що частка [PERSON] є незначною, та вважає, що нею не надано доказів того, що припинення права власності на належну позивачеві за зустрічним позовом частку у майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, [PERSON] не згоден на отримання компенсації вартості його частки, бажає користуватись належним йому на праві власності майном, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність обставин, за наявності яких можливе припинення права особи на частку у спільному майні, а наведені вище обставини свідчать про те, що припинення права власності [PERSON] на належну йому 1/3 частину спірної квартири завдасть істотної шкоди його інтересам, тому підстави для задоволення первісного позову відсутні. Щодо зустрічних позовних вимог про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ спільного сумісного майна подружжя суд зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, квартиру [ADDRESS] було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, а відтак на підставі ст. 60 СК України, на вищевказане майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, докази зворотнього стороною позивача за первісним позовом судові надано не було. За таких обставин, зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначається попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у тому числі які він може понести у майбутньому, і які становлять 35 743 гривні. Всупереч зазначеним вимогам стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду розрахунок вартості гонорару, відсутня детальна фіксація та опис послуг, що надаються в межах ведення відповідної судової справи, їх обсяг; витрати, що понесені адвокатом у зв`язку з наданням послуг щодо ведення відповідної судової справи (участь у судових засідання), до матеріалів справи стороною позивача за зустрічним позовом не надано акту прийнятих робіт, підписаного [PERSON] та не надано доказів сплати витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача за зустрічним позовом про відшкодування витрат на правничу допомогу [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що у задоволенні первісного позову було відмовлено, сплачений [PERSON] у розмірі 1 600 гривень (а.с. 1) слід віднести за її рахунок. Внесені на депозитний рахунок ТУ Державної судової адміністрації у Дніпропетровській області позивачем за первісним позовом грошові кошти у розмірі 160 000 гривень (а.с. 2), підлягають поверненню [PERSON] . Позивачем за зустрічним позовом при зверненні до суду із зустрічним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 2 730 гривень 00 коп. (а.с. 133), враховуючи, що зустрічні позовні вимоги було задоволено, сплачений судовий збір підлягає стягненню з позивача за первісним позовом на користь [PERSON] . Відповідно до положень ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, [PERSON] було сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру, тому зі [PERSON] на користь держави слід стягнути судових збір у розмірі 840 гривень 80 за позовну вимогу немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved