Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом права власності в рівних частках (по 1/2 частці) на нерухоме майно, яке складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 95,7 кв.м, в тому числі житлової площі 42,3 кв.м, і господарських будівель та споруд: сараю - літ. В, сараю - літ. Г, що розташоване за адресою: [ADDRESS], та про визнання в порядку спадкування за законом права власності в рівних частках (по 1/2 частці) на земельну ділянку загальною площею 0,83 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Більської сільської ради Котелевського району Полтавської області. В обґрунтування позовних вимог [PERSON], [PERSON] зазначили, що після смерті матері - [PERSON] вони є спадкоємцями за законом спадкового майна, що складається з житлового будинку і земельної ділянки, яку мати прийняла у спадщину після померлого [INFO] чоловіка [PERSON], але за життя не оформила своїх спадкових прав на спадщину. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачі звернулися до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обов'язки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори Рой Т.В., яка відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у рівних частках (по 1/2 частці) на житловий будинок та земельну ділянку, оскільки не подано нотаріусу документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії. На даний час позивачі не мають змоги прийняти спадщину за законом. Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 74-76, 80). Позивачі подали до суду письмові заяви, в яких просять справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 68, 69). Відповідач - Більська сільська рада Котелевського району Полтавської області 06.02.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON], [PERSON] визнає в повному обсязі (а.с. 63). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER], видане 10.07.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Котелевського районного управління юстиції у Полтавській області (а.с. 16). Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]; та на земельну ділянку загальною площею 0,83 га, яка надана для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, й для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території с. Більськ Більської сільської ради Котелевського району Полтавської області. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Більської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 19.10.2017 року №911, домоволодіння в [ADDRESS], згідно погосподарської книги №6, особовий рахунок №345 на 01.07.1990 року відноситься до робочого двору, головою робочого двору є [PERSON], [INFO] (а.с. 22). Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 08.08.1997 року Більською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3 (а.с. 26). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Більської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 14.11.2014 року за №535, [PERSON], [INFO], яка помер [INFO], мешкав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. При цьому на час відкриття спадщини з [PERSON] за вказаною адресою постійно проживала дружина [PERSON], [INFO] (а.с. 24). Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємцем за законом спадкового майна була [PERSON], її родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про одруження [NUMBER], виданим 04.11.1966 року Міськбюро ЗАГС м. Нiкополь Дніпропетровської області (а.с. 60). Спадкова справа після смерті [INFO] щодо майна [PERSON], заведена 30.12.2014 року за №181/2014 на підставі заяви про прийняття спадщини від імені дружини [PERSON]. В матеріалах спадкової справи міститься заява від імені [PERSON] та від імені [PERSON] про відмову від прийняття спадщини. Також, згідно матеріалів справи заповіти від імені спадкодавця не посвідчувалися (а.с. 51). [INFO] померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER], видане 02.12.2016 року Котелевським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 17) Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]; та на земельну ділянку загальною площею 0,83 га, яка надана для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, й для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території с. Більськ Більської сільської ради Котелевського району Полтавської області, яку вона прийняла у спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Більської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 03.10.2017 року за №862, [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. При цьому на час відкриття спадщини з [PERSON] за вказаною адресою ніхто не проживав (а.с. 18). Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцем за законом спадкового майна є [PERSON], [PERSON], їх родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Міськбюро ЗАГС м. Нікополь Дніпропетровської області 16.09.1967 року, свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], виданим Більською сільською Радою Котелевського району Полтавської області 20.10.1985 року; та свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Більською сільською Радою Котелевського району Полтавської області 05.05.1975 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00019495234 від 01.02.2018 року (а.с. 19, 20, 59). Позивачі не мають можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обов'язки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори Рой Т.В. відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину в рівних частках за законом на житловий будинок та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з тим, що не подано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії (а.с. 23). За даними Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від імені [PERSON] заповітів не виявлено (а.с. 55). За даними Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) в провадженні Котелевської державної нотаріальної контори знаходиться справа №1/2017 на майно [PERSON] (а.с. 53, 54). Відповідно до довідки приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 06.09.2017 року №8862, у відповідності до матеріалів Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], не проводилася (а.с. 31). Згідно з ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням належності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом ЦК УРСР 1963 року, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, виникнення права власності на житлові будинки у сільському населеному пункті не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю [NUMBER] від 08.08.1997 року, земельна ділянка надана для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем пред'явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved