Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

[PERSON] в своїх інтересах та в інтересах двох малолітніх онуків [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO], звернулась до суду з позовом, зміненим та уточненим під час розгляду справи в суді, до [PERSON] та [PERSON], треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору органи опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації та виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради та приватний нотаріус Володимир-Волинського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору дарування квартири недійсним усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. У позовній заяві в остаточній редакції покликається на ту обставину, що житлове приміщення у квартирі [ADDRESS], у якому вона зареєстрована та постійно проживала протягом тривалого часу, належало на праві власності її доньці, [PERSON] У даній квартирі вона проживала разом із донькою та її двома малолітніми дітьми. У серпні місяці 2016 року позивач виїхала у Польщу на заробітки, де була неповний місяць. Повернулася 16 вересня 2016 року і не змогла потрапити в квартиру, так як донька з незрозумілих причин і без жодних пояснень змінила замки від вхідних дверей і не допускає її до квартири. З цього приводу вона зверталася в міський відділ поліції і дочка за адміністративне правопорушення була притягнута до адміністративної відповідальності. Належні позивачу речі першої необхідності та одяг відповідачка винесла в гараж, до якого вона також не має доступу. Всі інші речі, які належать їй на праві приватної власності, а саме: меблі, побутова техніка, телевізор, холодильник, посуд, тощо знаходяться у спірній квартирі. Отже, відповідач чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, так як вважає, що позивач не має права на проживання у цій квартирі, через що вона вимушена тимчасово проживати у свого сина в одній кімнаті з його сімєю, яка складається з чотирьох чоловік. Житла, яке належало б позивачу на праві приватної власності, у неї немає, так як у свій час нею, разом з вже покійними батьками, було прийняте рішення про оформлення права власності на квартиру на дочку. Жодних підстав для виселення її з квартири або втрати права користування квартирою у відповідача не було, оскільки позивач добросовісно користується житловим приміщенням, сплачує за комунальні послуги. У звязку з тим, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні квартирою, безпідставно не допускає її до спірної квартири, вона позбавлена охоронюваного законом права користування житловим приміщенням. Тому з метою захисту своїх законних прав та інтересів, так як через неправомірні дії відповідача [PERSON] позбавлена права користування житлом, де зареєстрована і постійно проживає, 04 жовтня 2016 року вимушена була звернутися до суду з позовною заявою про вселення. В ході розгляду справи нею було встановлено, що на підставі договору дарування квартири, укладеного 29 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2201, відповідач [PERSON] подарувала спірну квартиру співвідповідачу по справі [PERSON] Вважає даний договір дарування квартири незаконним, нікчемним, укладеним з порушенням норм чинного цивільного законодавства та всупереч моральним засадам суспільства. При його укладенні грубо порушені права та законні інтереси малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які є рідними внуками позивача. Зокрема, в п.7 договору вказується, що «Дарувальник стверджує, що предмет договору на момент укладення договору нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, а також прав. щодо нього в третіх осіб немає: внаслідок дарування предмету договору не буде порушено прав та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних громадян та інших осіб, яких Дарувальник зобовязується утримувати за законом чи договором. Про що свідчить відсутність записів про проживання та реєстрацію малолітніх та неповнолітніх дітей у будинковій книзі квартири та свідчить усна заява Дарувальника про відсутність малолітніх та неповнолітніх дітей, які проживали чи були зареєстровані в квартирі, що дарується ...». Наведені дарувальником факти про те, що предмет дарування не перебуває в спорі та що її малолітні діти не проживали в квартирі на момент її дарування є неправдивими і не відповідають фактичним обставинам справи. Порушення прав та законних інтересів внуків позивача виражається в тому, що їх мати при укладенні спірного договору дарування надала нотаріусу недостовірну інформацію про відсутність малолітніх та неповнолітніх дітей, які проживали в квартирі, що дарується. Відповідно, договір дарування квартири був вчинений без дозволу органу опіки та піклування. Насправді, в даному житловому приміщенні на момент укладення договору постійно проживали її внуки і ні за якою іншого адресою вони не вибували, а тому дарування квартири мало би відбутися за обовязковою попередньою згодою органу опіки та піклування. Зняття дітей з реєстрації місця проживання за 5 днів до укладення договору дарування ще раз підтверджує порушення їх прав та законних інтересів зі сторони матері, яка, діючи всупереч інтересам дітей, неправомірно позбавила їх права користування житловим приміщенням, у якому вони постійно проживали. Очевидним є той факт, що зняття дітей з реєстрації постійного місця проживання і укриття факту про їх фактичне користування квартирою було зроблено з метою уникнути звернення до органу опіки та піклування про надання дозволу на відчуження квартири шляхом дарування чужій особі. Вважає, що даний договір був укладений дочкою, як протест і заперечення проти того, щоб позивач не мала можливості вселитись в спірну квартиру. А тому є усі підстави вважати даний договір фіктивним, так як він вчинений дочкою без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, а тому є недійсним. При цьому вона, даруючи квартиру чужій особі, до кінця не усвідомлювала, що своїми непродуманими діями завдає істотної шкоди інтересам своїх дітей. Зазначає, що спірна квартира, це єдине житло, яке належало на праві приватної власності її дочці, і, відповідно, єдине житло, у якому на законній правовій підставі можуть проживати її внуки. Окрім цього, відповідач [PERSON] приховала від нотаріуса відомості про наявність спору щодо предмета дарування, який на момент вчинення правочину вже розглядався у Володимир-Волинському міському суді. Дана обставина також є ще однією підставою для визнання договору дарування недійсним. Вважає, що дарувальник при укладенні договору дарування діяла всупереч інтересам своїх двох малолітніх дітей, що є неприпустимим як з точки зору моральних засад суспільства, так і з точки зору норм цивільного законодавства, що регулює спірні правовідносини. Просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 29 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON]. Вселити її в квартиру №9, що знаходиться у житловому будинку по вул. Луцькій № 223 у м. Володимирі-Волинському Волинської області та зобовязати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні вказаною квартирою. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. У позовній заяві, зміненій та уточненій під час розгляду справи, покликається на ту обставину, що він є власником квартири [ADDRESS] за договором дарування від 29 листопада 2016 року. За даною адресою зареєстроване місце проживання [PERSON] На його усні прохання щодо зняття з реєстрації відповідач не реагує. Вважає, що права користування даним житлом [PERSON] не має і зазначає, що його права, як власника вказаного нерухомого майна, є порушені відповідачем, а тому підлягають захисту. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою №9 в будинку № 223 по вулиці Луцькій в місті Володимир-Волинський, Волинської області та зобовязати Володимир-Волинський районний відділ Управління Державної Міграційної Служби України у Волинській області, зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити. В своїх поясненнях суду послались на обставини, викладені у тексті позовної заяви в остаточній редакції. В задоволенні зустрічного позову просять відмовити за безпідставністю вимог. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов не визнали, заперечили проти його задоволення. Ствердили, що жодних перешкод в користуванні житлом для позивача відповідач не чинила, а реалізувала своє право власника. Крім цього, дійсно з доброї волі подарувала квартиру [PERSON], з яким в даний час зареєструвала шлюб. На момент дарування квартири в шлюбі з ним не перебувала, однак це було її волевиявлення як власника житла. Житлових прав дітей вона не порушила, оскільки за тиждень часу до укладення договору вона дітей виписала з даної квартири в село до знайомих, а після дарування квартири діти знов проживають разом із нею у спірній квартирі. Просить відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов [PERSON] просить задовольнити та зняти [PERSON] з реєстрації за даною адресою. Представник відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] первісний позов [PERSON] не визнав та заперечив проти його задоволення покликаючись на ті самі обставини, що й відповідач [PERSON] та її представник. Просить відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов [PERSON] підтримав та просить його задовольнити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві в остаточній редакції. Представники третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору органів опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації та виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради відповідно [PERSON] та [PERSON], [PERSON], первісний позов просять задовольнити в інтересах малолітніх дітей, оскільки матір»ю було створено штучні умови для укладення спірного договору дарування та умисно позбавлено права дітей на житло, без дозволу органу опіки та піклування, з їх реєстрацією за місцем проживання в селі, в непридатному для проживання помешканні. При цьому діти фактично залишались постійно проживати у спірній квартирі, яка в результаті спірного договору вже не належить їхній матері і перейшла у приватну власність [PERSON] Інші треті особи для участі у розгляді справи не з»явились. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що на момент звернення до суду з позовом, позивач [PERSON] була зареєстрована у [INFO], що стверджується копією будинкової книги, довідкою про склад сім»ї та не заперечується відповідачами. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копією договору міни стверджується, що дана квартира належала на праві приватної власності відповідачу [PERSON] Як пояснила позивач, у серпні місяці 2016 року вона виїхала у Польщу на заробітки, де була неповний місяць. Повернулася 16 вересня 2016 року і не змогла потрапити в квартиру, так як донька з незрозумілих причин і без жодних пояснень змінила замки від вхідних дверей і не допускає її до квартири. З цього приводу вона зверталася в міський відділ поліції і дочка за адміністративне правопорушення була притягнута до адміністративної відповідальності. Належні позивачу речі першої необхідності та одяг відповідачка винесла в гараж, до якого вона також не має доступу. Всі інші речі, які належать їй на праві приватної власності, а саме: меблі, побутова техніка, телевізор, холодильник, посуд, тощо знаходяться у спірній квартирі. Ці доводи позивача про створені відповідачем [PERSON] перешкоди у користуванні житловим приміщенням, яке є її єдиним місцем проживання, підтверджуються також постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП щодо [PERSON], а також дану обставину ствердили свідки [PERSON], яка є рідною сестрою позивача, а також син позивача - [PERSON] Частиною 3 статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст.156 цього ж Кодексу, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави виселення членів сімї власника будинку (квартири) передбачені статтею 157 ЖК України та частиною 1 статті 116 ЖК України. Виселення члена сімї згідно із частиною 1 статті і і 6 ЖК України може мати місце за умови систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим проживання в одній квартирі, а заходи запобігання і громадянського впливу виявилися безрезультатними. З огляду на здобуті докази, оцінені судом в їх сукупності, суд вважає, що позовна вимога про вселення її в квартиру №9, що знаходиться у житловому будинку по вул. Луцькій № 223 у м. Володимирі-Волинському Волинської області та зобовязання відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні вказаною квартирою, знайшла своє підтвердження в суді та підлягає до задоволення з метою захисту житлових прав позивача. З приводу захисту свого житлового права позивач [PERSON] звернулась до суду 06 жовтня 2016 року. Під час вирішення справи в суді відповідач [PERSON], на підставі договору дарування квартири, укладеного 29 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2201, відчужила дану квартиру, подарувавши її співвідповідачу по справі [PERSON] Як зазначено у п.7 договору, «Дарувальник стверджує, що предмет договору на момент укладення договору нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, а також прав щодо нього в третіх осіб немає: внаслідок дарування предмету договору не буде порушено прав та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних громадян та інших осіб, яких Дарувальник зобовязується утримувати за законом чи договором. Про що свідчить відсутність записів про проживання та реєстрацію малолітніх та неповнолітніх дітей у будинковій книзі квартири та свідчить усна заява Дарувальника про відсутність малолітніх та неповнолітніх дітей, які проживали чи були зареєстровані в квартирі, що дарується.». Даний договір дарування квартири був вчинений без дозволу органу опіки та піклування, про що ствердили всі особи, які беруть участь у справі. Як пояснила відповідач [PERSON] в суді, дійсно з доброї волі вона подарувала квартиру [PERSON], з яким в даний час вже зареєструвала шлюб. На момент дарування квартири в шлюбі з ним не перебувала, однак це було її волевиявлення як власника житла. Житлових прав дітей вона не порушила, оскільки перед тим, як укладати договір, дітей виписала з даної квартири в село до знайомих, а після дарування квартири діти знов проживають разом із нею у спірній квартирі. При цьому вважає, що не порушила їхніх житлових прав. Повідомленням ЦНАП виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради стверджується, що 24 листопада 2016 року було проведено зняття з реєстрації місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом із матір»ю з попереднього місця проживання квартирі №9, що знаходиться у житловому будинку по вул. Луцькій № 223 у м. Володимирі-Волинському на нове місце проживання на територію Зимнівської сільської ради Володимир-Волинського району. Як вбачається з письмових пояснень [PERSON], [PERSON], [PERSON], відібраних в ході перевірки умов проживання начальником служби у справах дітей Володимир-Волинської РДА [PERSON], малолітні діти [PERSON] та [PERSON] за місцем їх реєстрації в с.Володимирівка, Володимир-Волинського району, по вул. Першотравневій, 37 , зареєстровані, однак не проживають. Дана обставина також стверджується двома актами обстеження матеріально-побутових умов [PERSON], яким також стверджується, що умови проживання за місцем реєстрації дітей відповідача незадовільні. Копією будинкової книги, довідкою про склад сім»ї, показаннями свідків [PERSON], яка є рідною сестрою позивача, а також сина позивача - [PERSON], повідомленням служби у справах дітей від 15.06.2017 року, актом обстеження умов проживання дітей, стверджується, що на момент відчуження квартири [PERSON] та після нього, єдиним постійним місцем проживання двох її малолітніх дітей, бабусею яких є позивач [PERSON], є житло в квартирі №9, що знаходиться у житловому будинку по вул. Луцькій № 223 у м. Володимирі-Волинському Волинської області. Таким чином суд приходить до висновку, що у спірній квартирі на момент укладення договору постійно проживали малолітні онуки позивача і не вибували з спірного житла за іншого адресою, а тому дарування квартири мало би відбутися за обовязковою попередньою згодою органу опіки та піклування. Зняття відповідачем [PERSON] дітей з реєстрації місця проживання за декілька днів до укладення договору дарування свідчить про порушення їх прав та законних інтересів зі сторони матері, яка, діючи всупереч інтересам дітей, неправомірно позбавила їх права користування житловим приміщенням, у якому вони постійно проживали. Очевидним є той факт, що зняття дітей з реєстрації постійного місця проживання і скриття факту про їх фактичне користування квартирою було зроблено з метою уникнути звернення до органу опіки та піклування про надання дозволу на відчуження квартири шляхом дарування чужій особі. Суд звертає увагу також на ту обставину, що спірна квартира є єдиним житло, у якому на законній правовій підставі можуть проживати малолітні онуки позивача. Суд також бере до уваги ту обставину, що відчуження квартири відповідачем [PERSON] було вчинено під час вирішення спору в суді щодо предмета дарування. Визнання договору недійсним можливе у разі недодержання в момент укладення договору стороною (сторонами) таких вимог: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.ст. 67, 71 Цивільного кодексу України, ст.ст. 171, 173, 176, 177, 178 Сімейного кодексу України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно майнових прав дітей потрібна попередня згода органу опіки та піклування. Законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти, шляхом надання органами опіки та піклування згоди на вчинення зазначених правочинів. Відповідно до статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобовязані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. До переліків правочинів, які вчиняються з дозволу органу опіки та піклування відносяться договори, які підлягають державному посвідченню та державній реєстрації, у відповідності до ст. 71 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина перша ст. 224 ЦК України встановлює, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач [PERSON] як дарувальник, при укладенні договору дарування, діяла всупереч інтересам своїх двох малолітніх дітей, що є неприпустимим як з точки зору моральних засад суспільства, так і з точки зору норм цивільного законодавства, що регулює спірні правовідносини. Відповідно до ст. 258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків. Вони мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. З огляду на це, суд вважає, що заявлена в інтересах двох малолітніх онуків позивачем вимога про визнання недійсним договору дарування квартири, в інтересах цих дітей, підлягає задоволенню. Враховуючи наявність запису про реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідного реєстраційного запису, з огляду на недійсність договору дарування, суд одночасно із вирішенням даного спору приходить до висновку про необхідність скасувати запис про його реєстрацію. Зустрічний позов не підлягає до задоволення з огляду на безпідставність позовних вимог, заявлених [PERSON], який набув право власності на спірну квартиру, в результаті недійсного правочину, який в силу закону не створює юридичних наслідків, а тому його право внаслідок реєстрації місця проживання у спірній квартирі позивача [PERSON] не порушене і не підлягає судовому захисту шляхом задоволення його зустрічних вимог. Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачів відповідно до заявлених до кожного з них позовних вимог.

Outcome: approved