Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Меланчук І.В., звернувся до суду з позовною заявою в якій просить суд стягнути з АТ «Марганецького гірничо-збагачувального комбінату» на свою користь 90 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я (без урахування податку з доходів фізичних осіб, інших зборів і платежів). Позовні вимоги мотивував тим, що позивач станом на 02.01.1979 року перебував в трудових відносинах з Марганецьким державним гірничо-збагачувальним комбінатом, правонаступником прав та обов`язків якого на теперішній час являється відповідач. У вказаний день, позивач перебував на робочому місці, під час виконання покладених на позивача трудових обов`язків, стався нещасний випадок, за наслідками якого позивач отримав травми, що призвели до безстрокової втрати професійної працездатності в ступені 15 %. Вказав, що зазначене ушкодження здоров`я та втрата професійної працездатності призвели до спричинення позивачу немайнової шкоди, яка полягає у необхідності проходження тривалого лікування, суттєвого обмеження в рухомості правої верхньої кінцівки, формування культі великого пальця правої верхньої кінцівки, що призвело до невідновного понівечення травмованого пальця, а також повноцінно працювати. Зазначив, що вказану шкоду позивачу завдано з вини відповідача. Вказав, що викладені обставини свідчать про наявність у позивача права на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, за рахунок відповідача. Оцінюючи розмір завданої моральної шкоди позивач виходив з огляду на ступінь втрати працездатності, а також розмір мінімальної заробітної плати, який визначений Законом України «Про державний бюджет на 2021 рік», враховуючи глибину, характер та тривалість душевних страждань, переживань, істотних недоотриманих благ внаслідок втрати працездатності в сумі 90\~000 грн. (з розрахунку: 15 *6000 грн.), яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Представник відповідача надав відзив на позов, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що нещасний випадок з позивачем стався у 1979 році. Первинно ступінь втрати працездатності в розмірі 15% позивачу встановлено з 16.01.1997 р. Станом на 1979 р. питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, регулювалось Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з їх роботою затвердженими постановою ради міністрів СРСР від 09.10.1961 р. З 01.01.1985 р. питання відшкодування шкоди працівникам було врегульовано Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з їх роботою затвердженими постановою ради міністрів СРСР від 03.07.1984 р. Жодних нормативних актів не передбачав обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди. Також, норми ЗУ «Про охорону праці» не передбачають відшкодування власником моральної шкоди взагалі. Виплата робітникам комбінату моральної шкоди колективним чи трудовим договором не передбачена.\~Крім того,\~позивачем не\~наведено жодних\~доказів,\~якими підтверджується\~факт заподіяння\~йому моральних\~страждань,\~що унеможливлює\~задоволення позовних\~вимог. Згідно\~абзацу «а» пп.164.2.14 Податкового кодексу України зобов`язано відповідно до чинного законодавства здійснити утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору від суми моральної шкоди (оподаткованого доходу), та перерахувати належну суму утриманого податку до бюджету. Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що станом на 02.01.1979 року позивач перебував в трудових відносинах з Марганецьким державним гірничо-збагачувальним комбінатом, правонаступником прав та обов`язків якого на теперішній час являється відповідач, що підтверджується актом від 03.01.1979 року про нещасний випадок та відомостями внесеними до трудової книжки позивача (а.с.9-23). 02.01.1979 року позивач перебував на робочому місці та виконував покладені на нього трудові обов`язки. Під час проведення позивачем робіт стався нещасний випадок, під час якого позивачем отримано тілесні ушкодження у виді травматичної ампутації нігтьової фаланги великого пальця правої руки. За наслідками розслідування нещасного випадку компетентною комісією встановлено, що причиною його настання стали наявність задирок на торці лежана спеціального взаємозамінного профілю 27; неперевірені перед спуском у шахту кріплення зі спеціального взаємозамінного профілю 27 на наявність задирок на них і не вжиття щодо їх ліквідації, при цьому вини самого позивача в настанні нещасного випадку не встановлено. У зв`язку з вказаним трудовим каліцтвом позивач 31.07.1997 року вперше пройов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено втрату професійної працездатності в ступені 15% бестроково (а.с.8). Частиною першою статті 58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно- правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1- зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком 31.07.1997 року, тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу\~України 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно. Згідно статті 3\~Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43\~Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 4\~Закону України\~«Про охорону\~праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст.\~153\~КЗпП України та ст.\~17\~Закону України\~«Про охорону\~праці» передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до ст.\~12\~ЗУ «Про\~охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків,вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного\~Суду України\~від 30\~січня 2003\~року №\~3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які полягають у болісних відчуттів в травмованій області руки при її навантаженні, спостерігається порушення функції захвату травмованої кисті, часто виникає відчуття оніміння кисті, обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, постійному перенесенні страждань у повсякденному житті, зміни звичайного способу життя, погіршення матеріального становища, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача у зв`язку із трудовим каліцтвом, яке призвело до безстрокової втрати позивачем професійної працездатності в ступені 15%, тому суд приходить до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача, що станом на момент встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності законодавство не передбачало право працівника на відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків. Дане твердження відповідача не заслуговує на увагу оскільки ЗУ «Про\~охорону праці» набрав чинності 24.11.1992 року, а позивачу вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності з 31.07.1997 року. Положеннями статті 12 даного закону передбачалось права працівника на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця, у разі спричинення такої шкоди небезпечними умовами праці. Отже, судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що втратив працездатність внаслідок виробничої травми. Таким чином, встановивши, що виробнича травма позивача, яка завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», яким було допущено порушення трудового процесу, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем працездатності, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок виробничої травми (постанова Верховного Суду від 20 лютого 2019 року по справі № 211/2524/16-ц). В своєму Рішенні від 27.01.2004 №2 Конституційний Суд України визначив, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. Дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року по справі № 6-3149цс15. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди, суд враховує істотність вимушених змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, приймає до уваги відсутність вини позивача в настанні нещасного випадку, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування. Відповідно до\~Закону №466\~внесено зміни до п.п.164.2.14\~статті 164 Податкового кодексу України\~щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року). \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених\~Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14\~п.164.2\~ст.164 Податкового кодексу України). \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~В зв`язку з вищевикладеним, розмір моральної шкоди необхідно стягнути з урахуванням утримання з нього обов`язкових податків і зборів. Відповідно до ст.141\~ЦПК\~України з відповідача підлягає також стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 908 гривень.

Outcome: partial