Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

[PERSON] \~30\~вересня 2019 року\~звернувся до\~суду із\~вказаною заявою,в обґрунтування якої посилається не те, що після смерті [INFO] його матері [PERSON] спадщину фактично прийняв його батько /чоловік померлої/ [PERSON] , який проживав зі спадкодавцем за однією адресою в [ADDRESS] , що є тимчасово окупованою територією. Після смерті [INFO] його батька відкрилася спадщина у вигляді недоотриманої пенсії його матері. Він є єдиним спадкоємцем після смерті батька та у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Але нотаріус листом від 24 вересня 2019 року повідомив мене про відсутність доказів спільного проживання його батьків. Тому просить встановити факт спільного проживання його батьків на час смерті [PERSON] за вищевказаною адресою. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилися, у заяві на ім`я суду просить розглянути справу без його та позивача участі, заявлені вимоги підтримує. Представник заінтересованої особи Ачкасов В. у судове засідання не з`явився, у заяві на ім`я суду просить розглянути справу без його участі. Тому суд відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України вирішив справу розглянути за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 цього Кодексу у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали\~справи,\~суд вважає\~за необхідне\~вимоги [PERSON] в інтересах [PERSON] задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно до п.23 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкоємцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне. Відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 8), свідоцтва про одруження (а.с. 8 зв), [PERSON] та [PERSON] є між собою подружжям та батьками заявника [PERSON] , Згідно копій паспортів (а.с. 9, 12), домової книги (а.с. 15-16), довідки про спільне проживання від 19 серпня 2019 року, виданої на тимчасово окупованій території (а.с. 17) [PERSON] та [PERSON] з 01 листопада 1968 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копій рішень Кремінського районного суду Луганської області (а.с. 10, 13), свідоцтв про смерть (а.с. 11, 14) [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала за вищевказаною адресою, померла [INFO] в м. Ровеньки Луганської області, а [PERSON] , який також проживав за вищевказаною адресою, помер [INFO] в м. Ровеньки Луганської області. Приватний нотаріус Кремінського районного нотаріального округу Тимошенко М.М. листом від 24 вересня 2019 року (а.с.18 зв.) повідомив [PERSON] про не підтвердження факту сумісного проживання його батьків на час смерті матері, оскільки довідка про сумісне проживання видана на непідконтрольній території. Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.19) після смерті [PERSON] відкрита спадкова справа за заявою [PERSON] Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про сумісне проживання, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації спадкових прав заявника. Неможливість отримати у місті Ровеньки Луганської області\~необхідних документів для підтвердження факту сумісного проживання батьків заявника виникла внаслідок розташування цього міста на тимчасово окупованій території України та проведення у зв`язку з цим на зазначеній території антитерористичної операції. З огляду на вказане суд вважає встановленим факт спільного проживання [PERSON] разом з дружиною [PERSON] на день смерті останньої за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved