Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Біловодської селищної радиБіловодського району Луганської області, третя особа\~ без самостійних вимог Біловодська районна рада Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що з 2000 року зареєстровані і постійно проживають у двокімнатній квартирі по [ADDRESS] . Зазначали, що до 2000 року їх родина на виконання договору, укладеного із колишнім наймачем квартири [PERSON] слідкувала за належним її станом і своєчасною сплатою відповідних платежів, оскільки сімя [PERSON] виїхала на заробітки до Росії. Вказували, що у 2000 році [PERSON] повідомив що родина не має наміру повертатися на постійне місце проживання до смт. Біловодськ Луганської області, так як вони є громадянами Російської Федерації і отримали у м. Ростов квартиру, а тому запропонував батьку [PERSON] [PERSON] оформити користування квартирою на [PERSON] і передав йому ордер на цю квартиру. Дане питання останні узгодили із власником на той час будинку, де знаходилася вказана квартира головою правління ВАТ «ПМК-146» [PERSON] . У подальшому вони заселилися та зареєстрували своє місце проживання у\~ квартирі по [ADDRESS] і з 2000 року по теперішній час, більше 17 років відкрито і безперервно нею володіють. З 2000 року по 2007 року [PERSON] декілька разів приїзджав до смт. Біловодська, заходив до позивачів у гості, оскільки зупинявся у родичів в с. Литвинівка Біловодського району Луганської області, підписував із [PERSON] якісь документи, однак вони після смерті останнього не збереглися. З 2007 року зв`язок із [PERSON] та членами його родини втрачено. Посилалися й на те, що за час проживання у спірній квартирі вони зробили ремонт, що значно збільшило її вартість, своєчасно та у повному обсязі сплачують комунальні платежі. Згідно довідки КП «Біловодське БТІ» від 14 листопада 2016 року право власності на дану квартиру в бюро не зареєстроване. З огляду на вищевикладене, просили суд визнати за [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/3 частину кожному квартири\~ [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судовому засідання просила суд задовольнити її позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] теж підтримав позов, просив суд його задовольнити з наведених у ньому підстав. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився з огляду перебування на військовій службі в в/ч пп [NUMBER] Дніпропетровської області, у заяві просив суд\~ розглянути справу за його відсутності, задовольнити позовні вимоги. Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, у заяві, поданій до суду просила розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача Біловодської селищної ради у судове засідання не з`явився, у заяві, поданій до суду просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи\~ без самостійних вимог Біловодська районна рада Луганської області надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі її представника. Суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, заслухавши сторін в межах заявлених позовних вимог, допитавши свідків, приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства і підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та розмір житлово-комунальних платежів від 02 листопада 2016 року № 9680, виданої Біловодською селищною радою Біловодського району Луганської області (а.с. 10). Із довідки б/н наданої Головою правління АТ «ПМК-146»\~ Войцеховським Г.А. вбачається, що у 2000 році на балансі вказаного АТ знаходилася квартира [ADDRESS] і воно не заперечувало щодо прописки в ній позивачі за згоди власника квартири [PERSON] (а.с.12).\~ А із листа № 4 від 13 лютого 2017 року, наданого Головою правління АТ «ПМК-146»\~ Войцеховським Г.А. вбачається, що до 1995 року саме на його балансі знаходився будинок [ADDRESS] (а.с. 49). Картками прописки позивачів, що містяться на а.с. 13, 14 підтверджується, що вони були прописані у спірній квартирі з 2000 року, а [PERSON] у 1987 році та [PERSON] 1988 році знялися з реєстрації у ній (а.с. 15,16). Ордер №18\~ на спірну квартиру [PERSON] отримав 1973 році (а.с. 18). Також факт проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у кв. [ADDRESS] підтверджується Актом обстеження житлових умов від 08 жовтня 2015 року, складеним депутатом Біловодської селищної ради Самардак Т.В. (а.с. 19) та Актом про фактичне проживання позивачів від 16 вересня 2016 року, складеним депутатом Біловодської селищної ради Оберемок В.А. (а.с. 20). Про те, що право власності на квартиру [ADDRESS] ні за ким не зареєстроване свідчить відповідь КП «Біловодське бюро технічної інвентаризації» від 14 листопада 2016 року № 107 (а.с. 21). На а.с. 22-24 міститься технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , виготовлений 14 листопада 2016 року на замовлення [PERSON] . Вартість квартири [ADDRESS] згідно Звіту про оцінку майна складає 129\~000 грн. 00 коп. (а.с. 25-29). Із листа Біловодської селищної ради №0213/58 від 13 лютого 2017 року вбачається, що квартира [ADDRESS] знаходиться на балансі Біловодського ремонтно-експлуатаційного підприємства та у власності територіальної громади селища Біловодськ Луганської області, що підтверджується рішенням №15/3 від 14 вересня 2004 року Біловодської селищної ради (а.с. 97). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є сусідкою позивачів, їй відомо, що родина [PERSON] відмовилася від спірної квартири на користь батька позивача [PERSON] і вони більше 10 років не приїзджали з Росії, куди виїхали на постійне місце проживання. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивачів, та зазначила, що всі інші сусіди, у тому числі і вона знають, що ця квартира належить родині [PERSON] . Свідок [PERSON] суду також показав, що на момент вселення позивачів до квартири [ADDRESS] працював Головою правління АТ «ПМК-146», на балансі якого вона у той час знаходилася. Їх вселення та прописка відбулися за згоди АТ «ПМК-146» та письмової згоди [PERSON] , який отримував ордер на цю квартиру. Підставою такого вселення було те, що позивач [PERSON] працював у АТ «ПМК-146», а попередній її користувач виїхав за кордон на постійне місце проживання і вказана квартира йому була не потрібна. Допитаний свідок [PERSON] є представником відповідача Біловодської селищної ради Біловодського району Луганської області, йому відомо що ордер на вказану квартиру було видано на [PERSON] , у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру. Допитана як свідок [PERSON] показала суду, що у 1987-1988 роках родина [PERSON] виписалася із квартири [ADDRESS] . Після чого туди заселилися вона та позивачі, вони погасили існуючий на той час борг за централізоване опалення, що залишився від попередніх квартирокористувачів, всі абонентські рахунки по комунальних послугах оформлені на [PERSON] , вони вступили у ОСББ по обслуговуванню будинку, де знаходиться квартира, вселення і прописка відбулися за згоди АТ «ПМК-146» та письмової згоди [PERSON] . Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з положеннями ст. 3 ЦК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» дано в рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК (справа про охоронюваний законом інтерес). Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного\~ процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Дана норма кореспондується зі ст. 41 Конституції України та ст. 344 ЦК України. Таким чином, позивачі наділені правом на звернення до суду з даним позовом. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України. Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного факту, а то й їх сукупності. Тому, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Як роз`яснено у п. п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -\~ володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Таким чином, особи, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути законними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України). Проте, законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном як добросовісність володіння за набувальною давністю, який саме зміст сюди вкладався. Оскільки вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то умова про добросовісність є відомою у римському приватному праві умовою про добру совість. Так, відсутність правовстановлюючого документа ще не вказує на недобросовісність володільця. Для визнання володільця добросовісним не вимагається, щоб він протягом всього строку давності володіння не знав про відсутність у нього права власності. На думку суду, в даному випадку повинна враховувати добросовісність тільки на момент передачі фактичному володільцю майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Разом з тим, незаконний володілець на протязі всього володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Для визнання володільця добросовісним суд вважає достатнім, щоб він не набув майно злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Позивачі почали користуватися спірною квартирою після того як з неї виїхали попередні користувачі родина [PERSON] , а отже їх дії не можна вважати таким, що завідомо суперечать основам правопорядку та моралі. Вихідними положеннями для наповнення поняття «добросовісність» певним змістом, на думку суду, можливо взяти критерії стосовно набувача (ст. 330 ЦК України), власника (ст. 390 ЦК України), особи, яка виготовила рухому річ шляхом переробки з матеріалу, що їй не належить (ст. 332 ЦК України) та ряду інших (статті 212, 1215 ЦК України). Аналіз зазначених статей, в яких йдеться про недобросовісних учасників цивільних правовідносин, приводить до висновку, що особу слід вважати добросовісною у тому випадку, коли вона діє без умислу причинити шкоду іншій особі, а також не допускає легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди. Ще однією важливою обставиною, є відкритість володіння, тобто очевидне для третіх осіб, які повинні мати можливість це бачити, не перешкоджання доступу до нього інших осіб, які мають право отримувати про це майно інформацію. Суд вважає, що позивачі як володільці в контексті ст. 344 ЦК України не повинні були спеціально інформувати інших осіб про своє володіння майном. Володіння квартирою здійснювалось без будь-якого приховування цього факту. Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобов`язаний відноситися до об`єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Стаття 344 ЦК України про набувальну давність не вказує, що вважається перериванням володіння за давністю. Безперервність володіння, яке відповідає всім зазначеним в законі умовам, повинна бути на протязі визначених законом строків і цей строк диференціюється в залежності від об`єкта (для нерухомого майна - 10 років, для рухомого - 5 років, для земельної ділянки - 15 років). Судом встановлено, що позивачі безперервно володіють квартирою протягом 17 (сімнадцять) років, що перевищує термін визначений ст. 344 ЦК України. Загальним правилом є те, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК 2003 року). Виключенням із цього загального правила є застосування норм ЦК відносно строків набувальної давності. Такі спеціальні положення в тому, що правила про набувальну давність поширюються також і на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК (п. 8 тих же Положень ЦК). Отже, визнання судом права власності на квартиру (як нерухоме майно) може мати місце з 1 січня 2011 року. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є особами, в розумінні ст. 344 ЦК України, які добросовісно заволоділи чужим майном і продовжують відкрито, безперервно володіти ним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно-Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вжити певних заходів втручання в право власності, у тому числі позбавляти громадян власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявної об`єктивної необхідності у формі публічного інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - справедливої рівноваги між інтересами держави (суспільства) пов`язаними з втручаннями, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. У той же час, втручання держави в право особи на мирне володіння майном не може вважатися виправданим, якщо порушення закону має суто формальний характер. Такий висновок випливає із аналізу практики справ, розглянутих ЄСПЛ, зокрема рішень у справах: «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, де вказано, що навіть у разі, якщо публічний орган порушив закон чи допустив помилки у його застосуванні, суб`єкт приватного права не може відповідати за такі помилки публічних органів, а позбавлення особи майна на підставі цього є неприпустимим. Європейський Суд наголошує, що навіть у разі, якщо майно чи право на майно були набуті особою з тим чи іншим порушенням зі сторони третіх осіб, позбавлення власника такого майна чи права на майно вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог ст.1 Першого протоколу згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Суду. А згідно з усталеною практикою Суду, при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, тобто, повинен дотримуватися принцип пропорційності. У справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II), Європейський суд з прав людини зазначив, що «втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне». Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Частиною 2 статті 1 Протоколу № 1 передбачено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Для того, щоб відповідати Конвенції, позбавлення повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника (справа «Стреч проти Сполученого Королівства», справа «Рисовський проти України»). Суд нагадує, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (справа «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (справа «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Щоб оцінити поведінку держави щодо дотримання статті 1 Протоколу 1, Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що ціль Конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». Суд повинен встановити наявність спірної ситуації. Дійсно, коли питання суспільної користі виникає у справі, державні органи влади повинні реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю (справа «Васілеску проти Румунії», справа «Бейлер проти Іспанії»). Вирішуючи спір, судом встановлено, що позивачі у 2000 році вселилися та зареєструвалися у квартирі [ADDRESS] за згоди попереднього квартиронаймача та АТ «ПМК-146», на балансі якого вона у той час знаходилася, протягом 17 років нею користуються, а власник квартири Біловодська селищна рада Біловодського району Луганської області не бачать порушень інтересів держави та громадян, «порушення суспільного інтересу» чи інтересів окремих громадян. Наслідки, спричинені судовими рішеннями про повернення спірної квартири у власність держави чи комунальну власність з огляду на те, що громадяни тривалий час користувалися цим майном, утримували, ремонтували, ставилися до нього як до свого, не можна передбачити. З огляду на вищенаведене, враховуючи, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є особами, які добросовісно заволоділи чужим майном і продовжують відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом більше десяти років, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за ним права власності за набувальною давністю на це майно.

Outcome: approved