Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник-адвокат Печінка П.В. звернулися до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради та просять визнати протиправним наказ директора комунального некомерційного підприємства «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради №125-к від 30 жовтня 2020 року про звільнення [PERSON] з посади медичної сестри з фізіотерапії фізіотерапевтичного відділення КНП «Гусятинська КРЛ» на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України та скасувати його; поновити [PERSON] на посаду медичної сестри з фізіотерапії фізіотерапевтичного відділення КНП «Гусятинська КРЛ» із 30 жовтня 2020 року; стягнути з відповідача компенсацію за час вимушеного прогулу [PERSON] за період із 30 жовтня 2020 року по день прийняття судом рішення про поновлення її на роботі, із розрахунку її середньомісячного заробітку який за серпень-вересень 2020 року становив - 291,20 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач працювала в Гусятинській районній лікарні із 10.08.1994 року, а з 21.10.1997 року обіймала посаду медичної сестри фізіотерапевтичного відділу. 26 жовтня 2020 року директор КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» видав наказ №157-од про переміщення середнього медичного персоналу фізіотерапевтичного відділу підприємства у інфекційний госпіталь і на підставі вказаного наказу був розроблений графік чергувань, яким позивачку зобов`язано здійснювати добове чергування в госпіталі 29 жовтня 2020 року. У період із 29 по 30 жовтня 2020 року позивачка упродовж доби, у відповідності до вимог інструкцій щодо лікування хворих на Covid-19, здійснювала чергування у обов`язкових засобах захисту, а саме у захисних комбінезоні, масці, шапці, захисному щитку та інш. Цілодобове використання засобів захисту, які перешкоджали доступу свіжого повітря призвело до того, що у позивачки, яка хворіє гіпертонічною хворобою 2 ступеня, раптово погіршилось самопочуття у вигляді головокружіння, запаморочення, підвищення кров`яного тиску і викликало у останньої відчуття реальної небезпеки для власного здоров`я. По закінченні чергування 30.10.2020 року позивач прийшла до директора підприємства та повідомила його про вказану обставину, що об`єктивно перешкоджає їй виконувати обов`язки у засобах індивідуального захисту та попросила перемістити її на іншу роботу, не пов`язану із таким рівнем захисту. Проте, директор підприємства в емоційній формі заявив позивачці, що його не цікавить її стан здоровя, відпустки він їй не надасть і якщо вона не бажає виходити на чергування то може звільнятись з роботи за власним бажанням. Вимоги щодо конкретної підстави та дати звільнення, директор підприємства позивачці не висловлював. Оскільки керівник підприємства розмовляв із позивачкою у грубій формі, що супроводжувалось словесними образами та викриками на підвищеному тоні, позивачка перебуваючи як у хворобливому так і пригніченому психологічному стані унаслідок морального приниження з боку директора лікарні, одразу зайшла у відділ кадрів та написала заяву про звільнення її з роботи, сформулювати текст заяви на звільнення їй допомогла інспектор відділу кадрів. Проте, за час вихідних днів заспокоївшись та одержавши медичну допомогу позивачка 03 листопада 2020 року знову прийшла до директора та подала останньому заяву про відкликання попередньої заяви про звільнення з роботи, оскільки бажала продовжувати працювати, а заяву на звільнення написала під психологічним тиском. Під час розмови директор підприємства повідомив, що вона може повертатись на попереднє місце роботи, але у разі необхідності може ним бути переведена на роботу у поліклініку, завізував заяву позивачки своїм підписом та написом «В наказ» та її позивач залишила секретарю директора для реєстрації. Проте, через годину до неї зателефонував працівник відділу кадрів [PERSON] та повідомила, що напис директора підприємства на її заяві закреслений, наказ про її звільнення залишається в силі. Посилається на те, що звільнення позивачки проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки остання y момент подання заяви про звільнення не мала волевиявлення на звільнення з роботи за угодою сторін і домовленості про дату припинення трудового договору за взаємною згодою між сторонами не було. Написання позивачкою заяви про звільнення було лише реакцією на дії керівника підприємства якому вона, у відповідності до ч.5 ст. 153 КЗпП України повідомила про її право відмовитись від дорученої роботи, якщо створилась виробнича ситуація, небезпечна для її здоровя чи життя. Зазначене вказує на порушення норм трудового законодавства відповідачем при розірванні трудового договору і стало підставою для звернення позивачки до суду із захистом своїх трудових прав. Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.11.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі № 596/1645/20 за позовною заявою [PERSON] в інтересах якої діє її представник-адвокат Печінка Павло Володимирович до Комунального некомерційного підприємства «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради про визнання протиправним наказу та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 05.03.2021 року замінено відповідача Комунальне некомерційне підприємство «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради на Комунальне некомерційне підприємство «Гусятинська комунальна лікарня» Гусятинської селищної ради. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача Печінка П.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представники відповідача Місяць А.В. , [PERSON]. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві. А саме, згідно поданого відзиву зазначили, що тиску зі сторони адміністрації на позивача не було, нею подано заяву за згодою сторін, а не за власним бажанням і в той же день було видано наказа про звільнення, трудову книжку і проведено розрахунок. Наступний день чергування позивачки припадав на 02.11.2020 року, проте [PERSON] не з`явилась на роботу, будь-яких заяв чи звінків не поступало. Оскільки в інфекційному відділенні знаходились хворі на СОVID, тому адміністрація вимушена була залучити іншу особу. Згідно поданої відповідді на відзив 30.12.2020 року, позивач не погодилась із доводами наведеними у відзиві та посилається на те, що підстав у відповідності до трудового законодавства провести звільнення позивачки в день подання нею заяви без надання двохтижневого строку, не було. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) і у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації про припинення трудового договору за вказаним пунктом ст. 36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є: по-перше, самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору; по-друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору. Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року у справі № 805/5045/15-а висловив позицію, що трудовий договір може бути розірваний за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) тільки у тому випадку, коли працівник і роботодавець дійшли взаємної згоди щодо припинення трудових відносин. В даному випадку така пропозиція може надходити як від власника або уповноваженого ним органу, так і від працівника. Якщо з поданою однією зі сторін пропозицією про припинення трудового договору погоджується інша сторона, то вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи в обумовлений сторонами строк. При відсутності згоди однієї сторони на пропозицію іншої трудовий договір не може бути припинений за пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суд з`ясовує чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про вільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. У відповідності до частини 1 статті 76, частини 1 статті 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах, у яких оспорюється законність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, що узгоджується із Постановою Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16. Судом встановлено, що позивач з 10.08.1994 року працювала в Гусятинській центральній райлікарні Тернопільської області, з 21.10.1997 року обіймала посаду медичної сестри фізіотерапевтичного відділу та 30.10.2020 року звільнена за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП(Наказ № 125-К від 30.10.2020 року), що видно із копії трудової книжки серії [NUMBER] . Наказом директора КНП «Гусятинська КРЛ» Гусятинської районної ради А.Місяця №157-од від 26.10.2020 року «Про посилення постів інфекційного госпіталю», тимчасово переміщено середній медичний персонал фізіотерапевтичного відділу у інфекційний госпіталь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до табелю обліку робочого часу в інфекційному госпіталі підрозділу №1 КНП «Гусятинська КРЛ» за жовтень 2020 року [PERSON] здійснювала чергування 29 жовтня 2020 року. Як видно із матеріалів справи, 30.10.2020 року позивач подала на ім`я директора КНП «Гусятинська КРЛ» Гусятинської районної ради А.Місяця заяву про звільнення її від займаної посади сестра медична з фізіотерапії за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України з 30.10.2020 року. Згідно Наказу директора КНП «Гусятинська КРЛ» А.В.Місяць № 125-К від 30.10.2020 року «Про рух кадрів» [PERSON] - сестру медичну з фізіотерапії фізіотерапевтичного відділення КНП «Гусятинська КРЛ» Гусятинської районної ради звільнено із займаної посади за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП з 30.10.2020 р. Підстава: Особиста заява [PERSON] . Бухгалтерії здійснити розрахунок згідно чинного законодавства. Розрахунок 25 календарних днів. Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). [PERSON] посилається як на підставу для скасування наказу про її звільнення на те, що домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою не було, оскільки після заяв директора лікарні Місяця А.В. до неї в підвищеному тоні, криків про те, що відпустки він їй не дасть, а якщо вона не може працювати по стану здоров`я, то нехай звільняється, перебуваючи в тяжкому психологічному та фізичному стані після добового чергування в інфекційному відділенні, вона в відділенні кадрів під диктовку працівника кадрів, написала заяву про звільнення за роботи за згодою сторін. Доводи позивача в цій частині підтверджуються: - показаннями свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні підтвердила те, що дійсно позивач перебуваючи на чергуванні з 29 на 30 жовтня 2020 року в інфекційному госпіталі, їй ставало погано та підвищувався артеріальний тиск. Захисного костюма її розміру не було, тому на позивача наділи два одноразових халати; -свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно 30 жовтня 2020 року в відділення кадрів прийшла в емоційно схвильованому стані [PERSON] , яка плакала та сказала, що буде звільнятись. Яка розмова відбувалась між нею та директором їй невідомо. Вона підготувала наказ про звільнення у відповідності до змісту заяви про звільнення, в якій зазначалось за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. В кабінеті перебувала ще працівник кадрів [PERSON] . Особисто вона заяви на звільнення [PERSON] не диктувала; -довідкою сімейного лікаря № 455 від 12.11.2020 року про перебування позивачки на «Д» обліку в сімейного лікаря з діагнозом: «Гіпертонічна хвороба II cт. Гіпертезивне серце. Високий КВР »; -письмовою заявою [PERSON] від 03.11.2020 року про анулювання заяви про звільнення від 30.10.2020 року, адресованої директору КНП «Гусятинська КРЛ» Місяця А.В. Окрім того, представник відповідача Місяць А.В. в судовому засіданні не заперечував щодо доводів [PERSON] про звернення до нього 30.10.2020 року із заявою про неможливістю продовжувати роботу в інфекційному відділенні у зв`язку із погіршенням самопочуття та проханням переведення чи надання їй відпустки. Також про звернення позивачки 03.11.2020 року із заявою про відкликання заяви про звільнення. Про відсутність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та волевиявлення [PERSON] на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, свідчать і письмові заперечення відповідача наведені у відзиві на позов, а саме, про те, що [PERSON] , на наступний день чергування, який припадав на 02.11.2020 року згідно затвердженого графіку, на робоче місце не з`явилась та будь-яких заяв чи звінків від неї не поступало. Таким чином, звільнення позивача на підставі п.1 ст.36 КЗпП України суд визнає незаконним, оскільки судом не встановлено, відповідачем не доведено, що дійсно 30.10.2020 року існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та мало місце волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено дотримання процедури звільнення позивача за п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з положеннями статті 5-1 КЗпП, держава гарантує працездатним громадянам, правовий захист від незаконного звільнення. У постанові Верховного суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс 14 зроблено висновок, згідно якого «під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом». Згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. В даному випадку, суд прийшов до висновку, що мало місце порушення відповідачем трудового законодавства при звільненні 30 жовтня 2020 року позивача з посади сестри медичної з фізіотерапії фізіотерапевтичного відділення КНП «Гусятинська КРЛ» Гусятинської районної ради за п.1 ст.36 КзПП України, тому наказ директора КНП «Гусятинська КРЛ» А.В.Місяць № 125-К від 30.10.2020 року «Про звільнення» [PERSON] слід визнати незаконним та скасувати, а [PERSON] поновити на роботі. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. (далі - Порядок) Як вбачається із довідки про середню заробітну плату (дохід) № 1141 від 13.11.2020 року виданої КНП «Гусятинська КРЛ» Гусятинської районної ради, [PERSON] за два останні місяці роботи, що передували звільненню, отримала наступну заробітну плату: серпень 2020 року - 4726,80 грн.; вересень 2020 року - 7503,70 грн. Середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 291,20 грн. Час вимушеного прогулу за період часу з 30 жовтня 2020 року (початок вимушеного прогулу) по 23 червня 2021 року (день ухвалення рішення судом) - становить 161 робочий день. За наведених вище обставин, беручи до уваги встановлені законодавством гарантії нарахування, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 46 883, 20 грн. (161 робочий день х 291,20 грн.). Крім того, в силу статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу, не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved