Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] (далі Відповідач) про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 2013 року. Від даного шлюбу у них дітей немає. [PERSON] вони прожили кілька місяців, сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. На даний час ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. За глибоким переконанням Позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки вони спільно не проживають із 2014 року, кожен живе своїм життям. Збереження шлюбу не можливе та суперечить їх інтересам, а тому просить розірвати шлюб. Сторони, будучи повідомленими про дату і час судового розгляду, в судове засідання не зявилися. Позивач подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позов підтримала, просить задовольнити з підстав наведених у ньому, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-АК №886078, виданим 08 жовтня 2013 року Відділом ЗАГС Кронштадтского району Комітету у справах ЗАГС Уряду Санкт-Петербурга, 08 жовтня 2013 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «Яремій». Від шлюбу у сторін дітей немає. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до чч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач і Відповідач не мають бажання зберегти сімю та дальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки Позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, при поданні позовної заяви вказала, що не бажає відновити дошлюбне прізвище, тому вона вправі залишити після розірвання шлюбу прізвище «Яремій». Таким чином суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved