Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

[PERSON] 08.04.2014 року звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник», 3 особа - [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивачка [PERSON] зазначала, що з 07.08.1975 року вона працювала на посаді інженера ІІ категорії у відповідача; розмір її посадового окладу з 01.12.2008 року становив 1205,00 грн. на місяць. 16.01.2014 року позивачку було ознайомлено з наказом №6 від 11.01.2014 року про розірвання безстрокового трудового договору у зв»язку з скороченням чисельності працівників з 15.03.2014 року - згідно п.1 ст.40 КЗпП України; 16.01.2014 року позивачці також було запропоновано посаду контролера-сторожа на контрольно-пропускному пункті заводу відділу №740 з окладом 795 грн. на місяць, від якої позивачка відмовилась; при цьому, позивачкою було подано заяву від 16.01.2014 року, якою просила привести її заробітну плату у відповідність до встановленого з 01.12.2013 року нового рівня мінімальної заробітної плати у розмірі 1214,00 грн.; 17.03.2014 року її було звільнено з роботи та видано трудову книжку. Вважаючи, що звільнення її з роботи мало місце з порушенням трудового законодавства, а саме: звільнення відбулось без належного отримання згоди профкому заводу на звільнення працівника; запропонована адміністрацією заводу посада контролера-сторожа з окладом 795 грн. на місяць свідчить про намір роботодавця (відповідача) звільнити позивачку за будь-яких умов, оскільки запропонована посада не відповідала рівню кваліфікації та досвіду, рівню оплати праці тощо; в той же час адміністрацією відповідача вживались заходи по залученню сторонніх осіб для роботи у відділі №728, в якому вона працювала, на умовах контракту (за цивільно-правовою угодою); звільнення позивачки було здійснено в неробочий день - суботу 15.03.2014 року; фактом незаконного звільнення позивачці завдано значної моральної шкоди, яку позивачка оцінює грошовою сумою 15000,00 грн., тому позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом та відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 13.07.2015 року просить суд постановити рішення, яким: визнати звільнення [PERSON] 15.03.2014 року незаконним; поновити [PERSON] на посаді інженера ІІ категорії відділу №728 Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник»; стягнути з Відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.03.2014 року по день поновлення на роботі та в порядку відшкодування моральної шкоди - 15000,00 грн. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] уточнені (збільшені) позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві; представник відповідача Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» [PERSON] та представник 3-ої особи [PERSON] - [PERSON] позов не визнали; стверджуючи, що звільнення позивачки з роботи відбувалося відповідно до норм трудового законодавства, будь-яких порушень законодавства, які б були підставою для задоволення позову, допущено не було, тому просили в задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення представників сторін та 3-ої особи в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.10, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В судовому засіданні встановлено: [PERSON] (позивачка) відповідно до записів у трудовій книжці згідно наказу №201-к від 18.08.1975 року була прийнята на роботу до Відповідача на посаду техніка-плановика - після закінчення Іванівського індустріального технікуму; згідно наказу №15-к від 31.01.1995 року [PERSON] була призначена на посаду інженера ІІ категорії у відділі технічної документації, яку обіймала до дня звільнення (а.с.5, 221 т.1). Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - рішенням Господарського суду м. Києва №15/175-б від 30.11.2011 року було порушено справу про банкрутство Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» (відповідача) - а.с.155-157 т.1. 16.01.2014 року [PERSON] (позивачку) було ознайомлено з наказом №6 від 11.01.2014 року про розірвання трудового договору у зв»язку з скороченням чисельності працівників - з 15.03.2014 року, згідно п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.174-175 т.1) та вручено попередження про наступне вивільнення з 15.03.2014 року (а.с.184 т.1). 16.01.2014 року [PERSON] (позивачці) також було запропоновано посаду контролера-сторожа на контрольно-пропускному пункті охорони заводу - відділу №740 з окладом 795 грн. на місяць, від якої Позивачка відмовилась (а.с.185 т.1). Отже, наказом №6 від 11.01.2014 року з [PERSON] було розірвано трудовий договір у зв»язку з скороченням чисельності працівників - з 15.03.2014 року, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, про що в трудовій книжці [PERSON] було зроблено відповідний запис за №8 (а.с.221 т.1). Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами. В судовому засіданні представником позивачки - [PERSON] не заперечується факт ознайомлення позивачки з наказом про звільнення та видачі їй на руки трудової книжки із внесеним до неї записом про звільнення - відповідно до наказу №6 від 11.01.2014 року. Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку - змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Ствердження представників відповідача та 3-ої особи про те, що скорочення штату працівників станом на січень 2014 року відбувалось у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці, оптимізації структури підприємства (відповідача) та за умови порушення господарським судом справи про банкрутство відповідача, підтверджуються також наказами №118 від 20.12.2012 року «Про затвердження штатного розпису» на 2013 рік (а.с.176-177 т.1); №10 від 03.02.2014 року «Про затвердження штатного розпису» на 2014 рік (а.с.172-173 т.1), листом Державного Концерну «Укроборонпром» від 25.11.2013 року тощо (а.с.171 т.1). Посилання позивачки на те, що «адміністрацією відповідача вживались заходи по залученню сторонніх осіб для роботи у відділі №728, в якому вона працювала» на момент звільнення позивачки з роботи, є безпідставними та не підтвердженими будь-якими належними доказами в судовому засіданні. Згідно наказу №12 від 18.02.2014 року та на підставі наказу №10 від 03.02.2014 року «Про затвердження штатного розпису» на 2014 рік посаду інженера ІІ категорії відділу №728, яку обіймала позивачка [PERSON], було переміщено на період з 03.02.2014 року до 15.03.2014 року (у зв»язку з скороченням цієї посади згідно наказу №6 від 11.01.2014 року) у створену інженерно-технічну службу №713 (а.с.173, 177 т.1). При цьому, згідно наказів №90 від 01.11.2013 року та №99 від 02.12.2013 року, на підставі відповідних спільних рішень адміністрації та профкому підприємства (відповідача) - всі робочі дні з 02.01.2014 року по 31.03.2014 року було оголошено вважати додатковими вихідними днями, про що було фактично відомо [PERSON] (позивачці), яка фактично не заперечує про те, що у зазначений період вона на роботу не виходила. Звільнення позивачки [PERSON] мало місце на підставі згоди профспілкового комітету Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» відповідно до протоколу засідання профкому від 17.01.2014 року (а.с.181-182, 187 т.1), та було підтверджено під час судового розгляду справи (а.с.62-63 т.1). 15.01.2014 року відповідачем було надано інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці - за формою №4-ПН до Дарницького районного центру зайнятості (а.с.183 т.1); позивачка [PERSON] є пенсіонеркою (а.с.220 т.1). За встановлених обставин, суд вважає, що посилання позивачки [PERSON] на те, що звільнення її з роботи мало місце з порушенням трудового законодавства, як на підстави для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Оскільки в судовому засіданні не встановлено порушень при прийнятті рішення (видання наказу) про звільнення позивачки [PERSON], які б були підставою для поновлення її на посаді, тому в задоволенні позову в частині вимог про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі - має бути відмовлено. Оскільки не підлягає задоволенню вимога позивачки про поновлення її на роботі у відповідача по факту звільнення з роботи з 15.03.2014 року, тому має бути відмовлено і в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, як заявлених без достатніх підстав; тобто в задоволенні позову [PERSON] має бути відмовлено у повному обсязі заявлених та підтриманих позивачкою вимог.

Outcome: dismissed