Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

[PERSON] від імені якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (далі - Діти) разом з нею. Позивач вказує на те, що з 28.02.2008 року по 16 березня 2017 року вони з відповідачем перебували в шлюбі. За час перебування в шлюбі в них народилися Діти . На даний час Діти проживають з нею і вона здатна забезпечити Дітям належне виховання та розвиток. У зв`язку з наявністю суперечностей між сторонами щодо місця проживання Дітей , постійними конфліктами просить визначити місце проживання останніх з нею. [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити задоволенні позову [PERSON] , з огляду на те, що вона не здатна виховувати та утримувати Дітей в належному стані, так як не має власного житла та доходу. Крім того, остання примушує Дітей до жебракування, не дотримується встановленого органом опіки та піклування графіку побачень з дітьми. Також вказує на те, що мати не займається розвитком дітей. Натомість, він займається підприємницькою діяльністю, має власне житло, транспортний засіб та в змозі забезпечити Дітей всім необхідним. Представником [PERSON] надано відповідь на відзив, у якій наголошується на безпідставності доводів відповідача. Поряд з цим, зазначається, що позивачем створені всі належні умови для проживання Дітей . Від [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зазначає, що категорично заперечує проти проживання Дітей з позивачем, оскільки остання негативно впливає на дітей, їх розвиток та навчання. Також вказує на те, що ним подано належні докази на підтвердження своїх доводів, викладених у відзиві. Органом опіки та піклування Мукачівської міської ради надано висновок від 24.02.2021 №253/01-32, згідно з яким враховуючи вік дітей, їх фактичне місце проживання, ставлення дітей до батьків, стан виконання батьками обов`язків, наявність в кожного з них певних матеріально-побутових умов для утримання та виховання дітей встановлено за доцільне визначити місце проживання Дітей разом з матір`ю. 3 березня 2021 року відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов про відібрання Дітей від матері та визначення їхнього місця проживання разом з ним. Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовуються доводами про те, що Діти з березня 2017 року по липень 2020 року проживали разом з ним та перебували на повному його утриманні. Мати Дітей неналежними чином виконує свої обов`язки щодо виховання, утримання дітей, не має самостійного доходу, власного житла. Він є приватним підприємцем, має стабільний заробіток, власне житло та може забезпечити Дітям якнайкращі умови. У поданому відзиві на зустрічну позовну заяву представник [PERSON] висловила свою незгоду із позовними вимогами, з посиланням на те, що доводи [PERSON] не відповідають дійсності. За заявами останнього було встановлено графік побачень з Дітьми , який в подальшому змінювався за його ініціативою. З січня 2020 року [PERSON] силою змусив дітей проживати з ним. Позивачем за зустрічним позовом подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву з посиланням на докази щодо спростування доводів відповідача за зустрічним позовом. Також [PERSON] зазначає, що турбується про Дітей , постійно проводить з ними час та забезпечує всім необхідним. Крім того, наголошує на тому, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що Дітям буде краще з матір`ю. У поданому заперечені на відзив на позовну заяву представник [PERSON] просить відхилити всі викладені у відповіді на відзив аргументи та заперечує проти задоволення зустрічних позовних вимог. Органом опіки та піклування Мукачівської міської ради надано висновок від 08.06.2021 №818/01-32, згідно з яким враховуючи вік дітей, їх думку, ставлення дітей до батьків та мачухи, фактичне місце проживання дітей, стан виконання батьками обов`язків, відсутність підстав передбачених статтею 170 Сімейного кодексу України, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 28 квітня 2021 року та від 02.06.2021 встановлено за доцільне визначити місце проживання Дітей разом з матір`ю в [ADDRESS] , за умови її обов`язкового офіційного працевлаштування. Прийнявши участь у судовому розгляді справи, позивач за первісним позовом та її представник у повній мірі підтримали заявлені позовні вимоги, із підстав вказаних у позовній заяві. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні вказав на обставини щодо відсутності правових підстав для задоволення первісних позовних вимог, оскільки він достатньо матеріально забезпечений, має окремий будинок, здатний забезпечити якнайкращі інтереси Дітей . Висловив своє занепокоєння щодо проживання Дітей з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , оскільки у вказаному будинку проживає батько позивача, який зловживає алкогольними напоями та сестра позивача, яка страждає на психічну хворобу. Уповноважений представник третьої особи просила врахувати дані висновків від 24.02.2021 та від 08.06.2021 та наголосила на тому, що на даний час доцільним є визначення місця проживання Дітей разом з матір`ю. Ухвалою суду від 2 квітня 2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. 27 квітня 2021 року - закрито підготовче судове засідання, в задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів - відмовлено. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду первісний та зустрічний позови, які є предметом даного судового розгляду, кожен з батьків просить визначити місце проживання Дітей з ним. Отже суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин справи, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою визначення місця проживання дітей та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення прав у контексті із вимогами за предметом первісного та зустрічного позовів. 2. При вирішенні переданого на розгляд суду спору за первісним позовом у контексті із заявленими зустрічними вимогами [PERSON] доказуванню підлягають обставини з приводу якнайкращого забезпечення інтересів Дітей. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 лютого 2008 року. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (Т. 1, а.с. 11). Також сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 2 лютого 2009 року, Т.1, а.с. 8), [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 червня 2011 року, Т. 1, а.с. 9) та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 жовтня 2012 року, а.с. 10). На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 червня 2018 року розмір аліментів визначений рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13.04.2017 року збільшено, присуджено до стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання Дітей в розмірі по 1000 (одна тисяча) гривень на кожну дитину, щомісячно, з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Розпорядженням голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 18.05.2017 №181 встановлено порядок побачень [PERSON] з малолітніми Дітьми (Т. 1, а.с. 14). Згідно з рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 04.02.2020 №39 встановлено порядок побачень [PERSON] з дітьми. Наявні в матеріалах справи дані, свідчать про те, що Діти зареєстровані за місцем проживання матері в [ADDRESS] . Вказаний будинок належить [PERSON] на праві приватної власності, житло знаходиться в хорошому стані, є газ, водовідведення, каналізація, опалення, ванна. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належить останньому на праві приватної власності. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем (Т. 1, а.с. 58), а [PERSON] з 04.06.2021 року дійсно працює в Фермерському господарстві «Сазан» підсобним працівником, її місячний дохід становитиме: 6000,00 гривень (довідка від 7 червня 2021 року). На підтвердження доходу від підприємницької діяльності [PERSON] подано податкову декларацією платника єдиного податку за 2019 рік (Т.1, а.с. 54) та податкову декларацію платника єдиного податку за 2020 рік (Т.1, а.с. 189). Відповідно до акту обстеження житлових умов [PERSON] від 01.2021 №3-175/07-17 (Т. 1, а.с. 160) за адресою: [ADDRESS] матеріально-побутові умови задовільні. Аналогічні задовільні умови проживання за даними акта обстеження умов проживання від 02.2021 (Т.1, а.с. 168) за місцем проживання батька [PERSON] , де також створені належні умови, для кожної дитини облаштована окрема кімната. Дані інформації на дитину, яка опинилася в складних життєвих обставинах від 17.12.2020 №140/01-12, №142/01-12, та № 141/01-12 (Т.1, а.с. 117-118, 119-120, 121-122) свідчать про те, що Діти мають охайний вигляд, забезпечені всім необхідним, батько цікавиться навчанням Дітей . З даних оцінки стану та потреб Дітей (Т. 1, а.с. 132-134, 135-137, 138-140) вбачається, що Діти відчувають потребу у появах емоційного тепла батьків та бажають рівнозначно вибудувати взаємостосунки, як з батьком, так і з матір`ю; конфлікт батька та матері щодо участі кожного з них у житті Дітей негативним чином впливає на їх емоційний стан. За письмовим висновком органу опіки і піклування щодо розв`язання спору за первісним позовом від 24.02.2021 №253/01-32 місце проживання Дітей доцільно визначити разом з матір`ю. Згідно з даними висновку від 08.06.2021 №818/01-32 щодо розв`язання спору за зустрічним позовом встановлено за доцільне визначити місце проживання Дітей разом з матір`ю в [ADDRESS] , за умови її обов`язкового офіційного працевлаштування 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Нормами статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі статтею 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст. 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Європейський суд з прав людини зауважив на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У поданих суду висновках органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівського міськрайонного суду визначено за доцільне визначити місце проживання Дітей разом з матір`ю. У суду немає фактичних даних відносно неправдивості інформації, зазначеною у вказаних висновках. При вирішенні спору про місце проживання Дітей належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § [ADDRESS] , № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Згідно з нормами статі 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Таким чином, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. На цьому наголосив Верховний Суд при розгляді справи № 333/1013/17. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. На виконання вищевказаних правових норм, 08.06.2021 в судовому засіданні в присутності представника органу опіки та піклування, заслухано думку малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які виявили бажання проживати саме з матір`ю. При цьому, суд зазначає, що вік і рівень розвитку Дітей дозволяють їм усвідомлено висловити свою думку стосовно питання визначення місця їх проживання. Під час опитування Дітей судом встановлено, що Діти бажають жити з матір`ю, а з батьком вони проживати не хочуть. Вказали на те, що попередні заяви щодо бажання проживати з батьком написані ними під тиском останнього. Наголосили також на тому, що під час їх проживання разом із батьком, його теперішня дружина погано ставилася до них та завдавала їм фізичного болю. Батько постійно чинив на них психологічний тиск. Вирішуючи таку категорію спорів, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. В процесі судового розгляду справи, судом встановлено наявність належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання Дітей та відсутність вищевказаних негативних моментів в їх житті. Однак, у спірній по справі ситуації, фактичну наявність має більша прихильність Дітей до їх матері, з якою вони бажають у майбутньому нерозривно проживати, не заперечуючи при цьому можливість контакту з батьком. Інші наведені позивачем та відповідачем за первісним та зустрічним позовами доводи та аргументи, які мають діаметрально протилежний характер (побиття Дітей батьком, матір`ю, дружиною [PERSON] , примушування Дітей їх матір`ю до жебракування, шкідливий вплив батька та сестри [PERSON] на дітей) залишилися ними доказово непідтвердженими. Разом з тим, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання Дітей та забезпечити доброзичливе спілкування Дітей з ними обома, суд вважає за можливе визначити місце проживання Дітей разом з матір`ю, що відповідатиме їх бажанню та інтересам. Наявні у матеріалах справи дані, які відображені у Висновках від 08.06.2020 «Про оцінку розвитку та психоемоційного стану дитини» (Т. 1, а.с. 80-89) не узгоджуються волевиявленням Дітей , яке ними висловлено під час судового розгляду справи, що ставить під сумнів їх достовірність та достатність. Подані [PERSON] фототаблиці, копія чеків та квитанцій не є належними та достатніми доказами на підтвердження обставин щодо необхідності визначення місця проживання Дітей разом з батьком. По відношенню до цього слід зазначити, що на [PERSON] , як батька Дітей , покладається рівнозначний обов`язку матері тягар щодо утримання Дітей та забезпечення їх всім необхідним (придбання продуктів харчування, одягу, іграшок тощо). Крім того, [PERSON] не позбавлений можливості проводити час разом з Дітьми та піклуватися про їх матеріальний та духовний стан. За наслідками судового розгляду справи судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про те, що мати дітей чинить будь-які перешкоди батьку у спілкуванні та побаченні з Дітьми . Батько дітей, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку останніх, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я Дітей , стан їх розвитку, незалежно від того з ким Діти будуть проживати. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, з урахуванням висновків органу опіки та піклування, а також думки та бажання Дітей , у контексті першочергового врахування інтересів Дітей, які переважають над інтересами батьків, з урахуванням того, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей, суд приходить до висновку щодо задоволення первісного позову, що виключає можливість задоволення зустрічних позовних вимог. 4. На підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України на відповідача слід покласти обов`язок зі сплати судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved