Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

[PERSON] вернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. На підтвердження зазначених вимог посилається на те, що відповідач по справі являється його колишнім зятем, з яким його дочка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 07.05.2012 року по 18.07.2017 року. Після реєстрації шлюбу [PERSON] вселився до будинку, який належить йому на праві власності , та почав проживати з ними як член сім`ї. В 2016 році [PERSON] почав зловживати алкогольними напоями, а будучи напідпитку влаштовував часті сварки, бійки із дочкою. Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжує проживати в його будинку та зловживати алкогольними напоями , погрожує фізичною розправою, влаштовувати сварки не тільки із дочкою, а й зі всіма членами сім`ї, які проживають в одному будинку. З приводу неправомірних дій [PERSON] його дочка [PERSON] та дружина [PERSON] на протязі 2016-2017 років неодноразово звертались до Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області. Працівниками поліції проводилась з [PERSON] бесіди профілактично-виховного характеру, однак дане не давало результатів. Він, як власник житла також звертався із скаргою до Шипинецької сільської ради, Кіцманського району щодо порушення правил співжиття колишнім зятем [PERSON] 13.12.2017 року виконком сільської ради прийняв рішення №90/12 про попередження [PERSON] про те, що в разі повторних порушень особою правил співжиття, антигромадській поведінці, неможливістю спільно користуватись житлом, його в судовому порядку буде позбавлено права користування житловим приміщенням, виселено з будинку та знято з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення. В зв'язку з тим, що з відповідачем не можливо спільно проживати, просить виселити [PERSON] із зазначеного будинку без надання іншого житлового приміщення, у відповідності до ст.116 ЖК Української РСР, так як добровільно відповідач ні не виправляє свою поведінку, ні не виселяється із будинку. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали , наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Просять позовні вимоги задовольнити. При цьому позивач повідомив суду про те, що вже на протязі одного місяця [PERSON] в його житлі не проживає і місце його перебування йому невідоме. Просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, при цьому судом належним чином повідомлявся про день, час та місце судового розгляду, що підтверджується матеріалами справи. 31 січня 2018 року судом проведено по справі підготовче засідання, під час якого відповідач [PERSON] висловив своє заперечення щодо позовної заяви, вказавши при цьому , що іншого житла у нього не має, просив не виселяти його, обіцяв налагодити стосунки із членами сім'ї та виправити свою поведінку. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, свідок [PERSON] пояснила в суді, що вони з відповідачем являються колишнім подружжям, шлюб між ними розірвано 18.07.2017 року, однак вони продовжують проживати разом. З 2016 року відповідач почав зловживати алкогольними напоями, влаштовувати часті сварки, що негативно впливає на виховання дітей. Вона неодноразово зверталась із заявами до відділу поліції на неправомірну поведінку [PERSON], однак після цього вони мирились і вона відкликала заяви. Вказала, що відповідач [PERSON] періодично проживає в їх житлі, останній місяць не проживає взагалі. Також просила позов задоволити. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] періодично проживає та зареєстрований в будинку [ADDRESS] з 2012 року, тобто з часу одруження із [PERSON] (а.с.10). У відповідності до рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18.07.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили (а.с.17). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.07.2000 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок , що в [ADDRESS] (а.с.8,9) Згідно довідки про склад сім'ї Шипинецької сільської ради від 05.10.2017 року №2026, в зазначеному житлі значаться зареєстрованими 11 осіб, в тому числі власник [PERSON], а також зять [PERSON] (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства. Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно дост.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Положеннями ст.156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з вимогамист.157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першоюстатті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до положень ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів за місцем роботи або проживання відповідача. Позивач в обґрунтування позову посилається на вимоги ст.116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними , виселяють із займаного житла без надання іншого житла. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого житлового приміщення і відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Так із рішення виконавчого комітету Шипинецької сільської ради, Кіцманського району, Чернівецької області від 13 грудня 2017 року №90/12 про розгляд скарги [PERSON], вбачається, що [PERSON] попереджено про те, що в разі повторних порушень особою правил співжиття, антигромадській поведінці, неможливістю спільно користуватись житлом, його в судовому порядку буде позбавлено права користування житловим приміщенням, виселено з будинку та знято з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення. (а.с.41) Однак, суд звертає увагу на те, що [PERSON] на засіданні виконавчого комітету 13.12.2017 року присутній не був і суду не надано доказів його належного повідомлення про день та час, а також місце розгляду скарги [PERSON] Також не надано і суду доказів того, що відповідач отримав вказане рішення виконкому чи будь-яким іншим способом обізнаний про його існування, в тому числі і про його попередження щодо недопущення порушення правил співжиття чи про наслідки, які можуть настати. Що стосуються неодноразових звернень та скарг [PERSON] чи [PERSON] до Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій область з приводу протиправної поведінки [PERSON] чи вчинення ним насильства в сім'ї (ст.173-2 КУпАП), то останній до адміністративної відповідальності не притягувався, матеріали списано до справи згідно Закону України «Про звернення громадян». Із матеріалів перевірок вбачається, що в діях [PERSON] відсутні ознаки будь-якого правопорушення, оскільки дружина [PERSON] зверталась із зустрічними заявами про примирення із чоловіком, просила її звернення до уваги не брати. (а.с.12-16) Дану обставину також підтвердив представник [PERSON] в судовому засіданні, вказавши, що [PERSON] не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності саме за порушення правил співжиття із членами сім'ї в сфері даних житлових відносин, які мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Згідно ч.1ст.49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 13 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом не встановлено жодних фактичних і правових підстав, визначених ст.116 ЖК Української РСР, для виселення відповідача.

Outcome: dismissed