Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 08 серпня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку за заповітом, позовні вимоги змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , за час життя її батькові належало майно у вигляді 20/100 часток садибного житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В той же час, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, її батькові та відповідачу належало на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0.0690 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька позивача відкрилась спадщина, до складу якої увійшло зазначене майно. 08 квітня 2009 року батьком позивача було складено заповіт, посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за № 7-282, згідно до якого він заповів все майно, яке буде належати йому на час смерті дочці - позивачці. У зв`язку із чим вона звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини після померлого батька на підставі заповіту до нотаріальної контори та їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне [PERSON] майно, а саме 20/100 часток на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, згідно постанови державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Пушняк М.О. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну померлому [PERSON] частину земельної ділянки, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своєї постанови нотаріус зазначила, що оскільки у її померлого батька та відповідача земельна ділянка знаходилась у спільній сумісній власності, без визначення часток, вона позбавлена можливості самостійно визначити частку, що належала батькові позивачки під час життя. \~ \~ \~ \~Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Частиною 1 ст. 131 ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). В досудовому порядку вирішити даний спір не має можливості, оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва. В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (земельну ділянку) оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку за заповітом, задовольнивши позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, в письмовому зверненні до суду погодився з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги законними і правильними, позов визнав повністю, просив розглянути справу по закону за наявними матеріалами і слухати справу без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін, цінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що дійсно [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної РАЦС реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області. За час життя йому належало майно у вигляді 20/100 часток на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В той же час, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку виданого Дніпровською міськрадою та засвідченого приватним нотаріусом Ковальчук Т.В., [PERSON] та відповідачу належало на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0.0690 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька позивача відкрилась спадщина, до складу якої увійшло зазначене вище майно. 08 квітня 2009 року батьком позивача було складено заповіт, посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за № 7-282, згідно до якого він заповів все майно, яке буде належати йому на час смерті - дочці [PERSON] .. У зв`язку із чим остання звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини після померлого батька на підставі заповіту до нотаріальної контори, та їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне [PERSON] майно, а саме 20/100 часток на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька позивач звернулась з відповідною заявою до нотаріальної контори та їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне [PERSON] майно, а саме 20/100 часток на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно постанови державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Пушняк М.О. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належне померлому [PERSON] частини земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своєї постанови нотаріус зазначила, що оскільки у її померлого батька та відповідача земельна ділянка знаходилась у спільній сумісній власності, без визначення часток, вона позбавлена можливості самостійно визначити частку, що належала батькові позивачки під час життя. В досудовому порядку вирішити даний спір не має можливості, оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва. В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (земельну ділянку) оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що дійсно [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної РАЦС реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області. За життя йому належало майно у вигляді 20/100 часток садибного житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку виданого Дніпровською міськрадою та засвідченого приватним нотаріусом Ковальчук Т.В., [PERSON] та відповідачу належало на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0.0690 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька позивача відкрилась спадщина, до складу якої увійшло зазначене вище майно. 08 квітня 2009 року батьком позивача було складено заповіт, посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за № 7-282, згідно до якого він заповів все майно, яке буде належати йому на час смерті - дочці [PERSON] .. У зв`язку із чим остання звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини після померлого батька на підставі заповіту до нотаріальної контори, та їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне [PERSON] майно, а саме 20/100 часток на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька позивач звернулась з відповідною заявою до нотаріальної контори та їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне [PERSON] майно, а саме 20/100 часток на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно постанови державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Пушняк М.О. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належне померлому [PERSON] частини земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своєї постанови нотаріус зазначила, що оскільки у її померлого батька та відповідача земельна ділянка знаходилась у спільній сумісній власності, без визначення часток, вона позбавлена можливості самостійно визначити частку, що належала батькові позивачки під час життя. До спадкоємців першої черги, визначеної ст. 1261 Цивільного кодексу України, віднесено дітей спадкодавця, у тому числі зачатих за життя спадкодавця та народжених після його смерті, того з подружжя, який його пережив, та батьків. До другої черги відносяться спадкоємці, визначені ст. 1262 Цивільного кодексу України, а саме - рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Ці ж вимоги дублюються пунктом 4 глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - «Порядок»), яким передбачено що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва (п.4.1 Порядку), та спадкоємці закликаються до спадкування за законом у порядку черговості, а кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкуванняу разі: відсутності спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини або відмови від її прийняття (п. 4.6 Порядку). Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право а спадщину на нерухоме майно. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Разом з тим, ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч. 1 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Частиною 1 ст. 131 ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 10, 23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» згідно ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За спільною заявою позивача та заявою відповідача ними було замовлено та отримано проект поділу земельної ділянки, складеного ФОП [PERSON] , згідно якого, за їх спільної згоди було поділено земельну ділянку, у зв`язку з чим, позивач просить врахувати вказаний проект при постановленні судового рішення. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …». Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.». Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача або інших осіб стосовно не визнання частини позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0.0690 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку за заповітом в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved