Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача: - за договором № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року суму вкладу у розмірі 20 000,00 доларів США; нараховані, але не виплачені відсотки, у розмірі 497,11 доларів США; не нараховані відсотки за період з 14.03.2014 року по 01.08.2018 року у розмірі 8 778,08 доларів США; не нараховані відсотки за період з 02.08.2018 року по 03.08.2018 року у розмірі 0,01 долара США; пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% за кожен день прострочення за період з 02.08.2018 року по 03.08.2018 року у розмірі 1 200,00 доларів США; 3% річних за період з 02.08.2018 року по 03.08.2018 року у розмірі 3,29 доларів США; а всього 30 478,49 доларів США; - за договором № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року суму вкладу у розмірі 7 000,00 грн.; нараховані, але невиплачені відсотки, у розмірі 3 130,41 грн.; не нараховані відсотки за період з 14.03.2014 року по 01.08.2018 року у розмірі 5 222,96 грн.; не нараховані відсотки за період з 02.08.2018 року по 03.08.2018 року у розмірі 0,004 грн.; пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% за кожен день прострочення за період з 02.08.2018 року по 03.08.2018 року у розмірі 420,00 грн.; 3% річних за період з 02.08.2018 року по 03.08.2018 року у розмірі 1,15 грн.; а всього 15 774,52 грн.; - за рахунком № [NUMBER] - 9,91 грн.; - за рахунком № [NUMBER] - 325,09 грн.; - за рахунком № [NUMBER] - 816,49 грн.; - покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 13.12.2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070035113100 зі строком на 366 днів до 13.12.2014 року включно, з нарахуванням 10% річних. Сума вкладу позивача становила 20 000,00 доларів США. На виконання умов договору, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкрило позивачу рахунок, на який були внесені кошти. 14.11.2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070015451000 зі строком до 14.05.2014 року включно, з нарахуванням 17% річних. Сума вкладу позивача становить 7 000,00 гривень. На виконання умов договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкрило позивачу рахунок, на який були внесені кошти. Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Сімферополя, рахунки позивача було безпідставно заблоковано та нарахування відсотків було припинено. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих відсотків він неодноразово звертався до банку із вимогами поновити йому доступ до рахунків, але вимоги позивача банком виконані не були. Також позивач письмово звертався до відповідача із заявами про розірвання депозитних договорів та видачу вкладів та відсотків, однак зазначені вимоги безпідставно відповідачем не виконані. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, стягнення коштів, вкладів, процентів та штрафних санкцій; підготовче засідання у справі призначено на 03.12.2018 року. 30.11.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неотриманням на час призначення справи до розгляду копій позовних матеріалів та, як наслідок, неможливістю підготувати відзив на позовну заяву. 03.12.2018 року, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, справу було знято зі складу та призначено на 04.03.2019 року. 04.03.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, справу було знято зі складу та призначено на 20.11.2019 року. 24.07.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшли додаткові пояснення відносно нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 24.07.2019 року до Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог з відповідними розрахунками в частині штрафних санкцій, в якій останній просив стягнути з відповідача за договором суму вкладу у розмірі 20 000,00 доларів США; нараховані, але не виплачені відсотки, у розмірі 497,11 доларів США; не нараховані відсотки за період з 14.03.2014 року по 01.08.2018 року у розмірі 8 778,08 доларів США; не нараховані відсотки за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року у розмірі 1,95 доларів США; пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% за кожен день прострочення за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року у розмірі 213 600,00 доларів США; 3% річних за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року у розмірі 585,21 доларів США; а всього 243 462,35 доларів США; за договором № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року суму вкладу у розмірі 7 000,00 грн.; нараховані, але невиплачені відсотки, у розмірі 3 130,41 грн.; не нараховані відсотки за період з 14.03.2014 року по 01.08.2018 року у розмірі 5 222,96 грн.; не нараховані відсотки за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року у розмірі 0,68 грн.; пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% за кожен день прострочення за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року у розмірі 74 760,00 грн.; 3% річних за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року у розмірі 204,82 грн.; інфляція за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року у розмірі 261,80 грн.; а всього 90 580,67 грн. 07.08.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог від 24.07.2019 року, в якому зазначається, що сума нарахованої позивачем неустойки є явно завищеною, отже, суд має право її зменшити, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості. Також відповідач зазначив, що законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податків та підлягають оподаткуванню на загальних підставах. 20.11.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва представником позивача подано заяву про долучення доказів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.11.2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, стягнення коштів, вкладів, процентів та штрафних санкцій та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 12.03.2020 року. 24.01.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва представником позивача подано заяву про долучення судової практики до матеріалів справи. В судове засідання 12.03.2020 року з`явились представник позивача та представник відповідача. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, з викладених у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував та просив прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 13.12.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070035113100, за умовами якого вклад оформлюється на строк 366 днів до 13.12.2014 року включно; банк відкриває особовий рахунок № [NUMBER] , на який зараховується вклад; на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 10% річних; період нарахування процентів по вкладу 1 місяць; рахунок/карта для зарахування процентів по вкладу № [NUMBER] . На виконання умов договору позивачем на відкритий відповідачем рахунок № [NUMBER] внесено 20 000,00 доларів США. 14.11.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070015451000, за умовами якого вклад оформлюється на строк до 14.05.2014 року включно; банк відкриває особовий рахунок № [NUMBER] , на який зараховується вклад; на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 17% річних; період нарахування процентів по вкладу 1 місяць; рахунок/карта для зарахування процентів по вкладу № [NUMBER] . На виконання умов договору позивачем на відкритий відповідачем рахунок № [NUMBER] внесено 7 000,00 гривень. Позивач також має відкритий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № [NUMBER] та являється власником картки MASTERCARD № [NUMBER] та картки MASTERCARD № [NUMBER] , що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 15.05.2014 року. 30.07.2018 року [PERSON] звернувся до Голови Правління АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою, у якій повідомив, що розриває депозитні договори № SAMDNWFD0070035113100 та № SAMDNWFD0070015451000, та просить видати йому кошти, які обліковуються на його рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] (заява зареєстрована 30.07.2018 року за вх. № 132495-ВБ). 02.08.2018 року [PERSON] звернувся до Голови Правління АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою, у якій повідомив, що розриває депозитні договори № SAMDNWFD0070035113100 та № SAMDNWFD0070015451000, а також просив видати належні йому кошти, які обліковуються на його рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] (заява зареєстрована 02.08.2018 року за вх. № 139813-ВБ). Проте, грошові кошти позивачу банком не виплачені. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Правова природа договору банківського вкладу розкрита законодавцем у ч. 1 ст. 1058 ЦК України, відповідно до якої за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. За визначенням, яке наведене у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Як встановлено ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). З наведеною нормою кореспондується п. 1.2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (надалі - Положення № 516), яким передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Згідно з п. 2.4 Положення № 516, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. Статтею 1064 ЦК України встановлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку. За приписами п. 1.4. Положення № 516 залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом (ч. 1 ст. 1074 ЦК України). Згідно із п. 3.3. Положення № 516, за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину та нараховані проценти на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу (депозиту) та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, коли це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги вкладника про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ / заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі вкладнику письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу. Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку. Пунктом 3.4. Положення № 516 встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, то банк зобов`язаний виплатити їх в розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклад (депозит) на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклад (депозит) на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладу (депозиту), унесеного до повідомлення вкладника про зменшення процентів, через один місяць з часу надсилання відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Отже, в даному випадку між позивачем та відповідачем мало місце укладення договорів банківського вкладу № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року та № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року, і на виконання вказаних договорів позивач вніс грошові суми на вкладні (депозитні) рахунки, відкриті в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у розмірах 20 000,00 доларів США та 7 000,00 грн. відповідно. Вказані договори містять всі істотні умови та укладені сторонами шляхом підписання заяв № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року та № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року, копії яких наявні в матеріалах справи. Пунктами 3 вказаних договорів встановлено, що якщо по закінченню строку вкладу вкладником не заявлено про бажання забрати кошти, вклад автоматично пролонгується ще на один строк; строк вкладу продовжується неодноразово без заяви вкладника до банку. Проценти протягом нового строку нараховуються на суму вкладу. Пунктами 5 договорів передбачено, що у вкладника є право розірвати договір, повідомивши про це банк за два банківських дня до дати розірвання договору. Так, 30.07.2018 року [PERSON] звернувся до Голови Правління АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою, у якій повідомив, що розриває депозитні договори № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року та № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року, та просив видати йому кошти, які обліковуються на його рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] . 02.08.2018 року [PERSON] повторно звернувся до Голови Правління АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою, у якій повідомив, що розриває депозитні договори № SAMDNWFD0070035113100 та № SAMDNWFD0070015451000, а також просив видати належні йому кошти, які обліковуються на його рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] . Таким чином, враховуючи приписи пунктів 5 договорів № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року та № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року, вказані договори вважаються розірваними з 02.08.2018 року. Разом з тим, станом на час звернення із позовом до суду відповідач не повернув позивачу суми вкладів за договорами банківського вкладу № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року та № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року, та не сплатив проценти, розмір яких встановлений договорами. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). 15.04.2014 року був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до ст. 3 якого, територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20.03.2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі, інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно з п. 5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі, ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Отже, після окупації АРК та міста Севастополя відокремлені підрозділи ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мали правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність. Натомість, закриття відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договорами банківського вкладу № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року та № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року, адже вказані договори були укладені позивачем із ПАТ КБ «Приватбанк», а не відокремленими підрозділами останнього. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку. Таким чином, невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення сум банківських вкладів та сплати процентів є порушенням умов укладених із позивачем договорів та вимог чинного законодавства України, що, в свою чергу, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. При цьому, задовольняючи позовні про стягнення з відповідача вкладів та процентів за договорами банківського вкладу № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року та № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року, суд виходить із такого розрахунку. Розмір вкладу за договором № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року становить 20 000,00 доларів США. Відповідно до довідки банку, за вказаним договором банківського вкладу станом на 30.07.2018 року позивачу були нараховані відсотки у розмірі 497,11 доларів США (а.с. 11), які суд бере до уваги та вважає їх доведеними. Отже, за період з 14.03.2014 року по 01.08.2018 року, враховуючи умови договору щодо його пролонгації, з урахуванням процентної ставки - 10 % річних, з відповідача підлягають стягненню проценти у розмірі 8 778,08 доларів США (із розрахунку: 20 000,00 доларів США х 10% / 365 днів у році х 1 602 прострочених днів). Розмір вкладу за договором № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року становить 7 000,00 грн. Відповідно до довідки банку, за вказаним договором банківського вкладу станом на 30.07.2018 року позивачу були нараховані відсотки у розмірі 3 130,41 грн. (а.с. 11), які суд бере до уваги та вважає їх доведеними. Отже, за період з 14.03.2014 року по 01.08.2018 року, враховуючи умови договору щодо його пролонгації, з урахуванням процентної ставки - 17 % річних, з відповідача підлягають стягненню проценти у розмірі 5 222,96 грн. (із розрахунку: 7 000,00 грн. х 17% / 365 днів у році х 1 602 прострочених днів). Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). За приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення сум вкладів та виплати відсотків по вкладам суду не надав. Отже, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З приводу розрахунку процентів за вказаними договорами, починаючи з 02.08.2018 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 1070 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-2861цс15, закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронювані, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Тому, з урахуванням положень ч. 2 ст. 1070 ЦК України та того, що договором банківського вкладу не встановлений розмір відсоткової ставки за депозитом після закінчення строку дії договору та до моменту фактичного повернення грошових коштів (депозиту), відсоткова ставка за весь період користування банком коштами після розірвання цього договору (припинення дії) до моменту фактичного повернення коштів повинна застосовуватись виключно «на вимогу». Так, позивач просить стягнути з відповідача проценти за договором № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року та за договором № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року за період з 02.08.2018 року (з дня, наступного після закінчення дії договорів) по 23.07.2019 року (дата, вказана у заяві про збільшення позовних вимог), виходячи із розрахунку 0,01% річних, а саме: 1,95 доларів США та 0,68 грн. відповідно (20 000,00 доларів США х 0,01%/ 365 днів х 356 днів та 7 000,00 грн. х 0,01% / 365 днів х 356 днів). Відповідач не надав ані заперечень проти правильності такого розрахунку, ані контррозрахунку процентів за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року. За вказаних обставин суд вважає позовні вимоги про стягнення процентів за договором № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року та за договором № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року в розмірі 1,95 доларів США та 0,68 грн. відповідно обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення пені в розмірі 3%, суд зазначає наступне. Згідно із ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Як зазначено в преамбулі Закону, метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до п. 5 ч. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів, а також механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». Пунктами 3, 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом в даному випадку є видача (повернення) вкладнику його коштів. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Аналіз наведених норм законодавства у їх сукупності свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме - сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення. В свою чергу, пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка до моменту вчинення порушення відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, що відображено в постанові від 28.03.2018 року у справі № 754/931/15-ц. Іншими словами, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Тлумачення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.07.2019 року, поданої представником позивача, сума пені за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року у розмірі 3% за кожен день прострочення за договором № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року становить 213 600,00 доларів США, а за договором № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року становить 74 760,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за обґрунтованим клопотанням сторони, так і з власної ініціативи. Жодних відомостей щодо розміру завданих відповідачем збитків позивачеві та їхнього співвідношення із нарахованою позивачем сумою неустойки суду не надано і матеріали справи не містять, як і не зазначено відповідачем інших обставин, що мають істотне значення для справи і можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки. Проте, вирішуючи питання про можливість зменшення розміру неустойки, суд вважає, що необхідно, перш за все, враховувати, що неустойка не повинна перетворюватися в джерело збагачення, оскільки в цьому випадку вона втрачає свою стимулюючу функцію. Так, законодавець не наводить переліку «інших обставин», які мають істотне значення. Це питання вирішується із врахуванням конкретної ситуації. Такими обставинами можуть бути: відповідність порушення розміру неустойки; традиційний розмір неустойки, який зустрічається в практиці ділового обігу; співвідношення розміру неустойки із сумою основного зобов`язання; наявність збитків і їх розмір; негативні наслідки, які настали або можуть настати для кредитора у зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язання; форма і ступінь вини боржника; ступінь виконання зобов`язання боржником перед кредитором і контрагентами перед боржником; ділова репутація боржника, ступінь поширеності такого порушення в діловому обігу; рівень інфляції протягом часу, коли зобов`язання повинно було бути виконано, і до його фактичного виконання чи до моменту прийняття судового рішення; середня банківська ставка за користування кредитом тощо. Застосоване у нормі ч. 3 ст. 551 ЦК України поняття «значно» є оціночними і має конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила норми ч. 3 ст. 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні боржником своїх зобов`язань. Суд враховує ступінь невиконання боржником своїх зобов`язань, однак вважає суму неустойки завищеною і такою, що з урахуванням принципів розумності та справедливості, повинна бути зменшена судом. Серед обставин, які в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України, є підставою для зменшення судом розміру нарахованої відповідачу неустойки суд виділяє поширеність в діловому обігу неповернення і несвоєчасного повернення боржником коштів, а також неспівмірність неустойки розміру основного боргу, у зв`язку з чим, приходить до висновку про необхідність зменшення належної до стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за договором № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року до розміру 5 000,00 доларів США та за договором № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року до 10 000,00 грн. Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення і у судовій практиці, а саме в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 757/42043/18-ц (провадження № 61-8130св19). Надаючи правову оцінку позовним вимогам про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку представника позивача (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 3% річних за договором № SAMDNWFD0070035113100 від 13.12.2013 року за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року становить 585,21 доларів США (20 000,00 доларів США х 3% / 365 днів х 356 днів). Згідно із розрахунком представника позивача (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 3% річних за договором № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року становить 204,82 грн. (7 000,00 грн. х 3% / 365 днів х 356 днів). Суд вважає вказаний розрахунок обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. За розрахунком представника позивача (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог), втрати від інфляції за договором № SAMDNWFD0070015451000 від 14.11.2013 року за період з 02.08.2018 року по 23.07.2019 року становлять 261,80 грн. (виходячи із індексів інфляції за серпень 2018 року - 100,0%, за вересень 2018 року - 101,9%, за жовтень 2018 року - 101,7%, за листопад 2018 року - 101,4%, за грудень 2018 року - 100,8%, за січень-червень 2019 року - 103,6%). Заперечень з приводу вказаного розрахунку від відповідача не надійшло, отже, суд вважає такий розрахунок обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, у позивача відкриті у відповідача карткові рахунки № [NUMBER] (картка для виплат), № [NUMBER] (картка Універсальна) та № [NUMBER] (бонусний договір). Згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 30.07.2018 року, на вищевказаних рахунках наявний залишок коштів, а саме, на рахунку № [NUMBER] - 9,91 грн.; на рахунку № [NUMBER] - 325,09 грн.; на рахунку № [NUMBER] - 816,49 грн.. За приписами ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Позивач у заяві від 02.08.2018 року попередив АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що бажає розірвати договір банківського рахунку та отримати кошти у сумі 1 151,49 грн. Однак, станом на дату розгляду справи, відповідачем не надано доказів повернення коштів позивачу за рахунками № [NUMBER] (картка для виплат), № [NUMBER] (картка Універсальна) та № [NUMBER] (бонусний договір). Відтак, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» коштів за вищевказаними рахунками такими, що підлягають задоволенню у сумі: 325,09 грн., 816,49 грн., 9,91 грн. відповідно. Відмовляючись повернути кошти, які на праві власності належать позивачу, відповідач порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, який, відповідно до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Згідно із ст.1 Протоколу № 1 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «Zolotas проти Греції» (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Суд також звертає увагу, що надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, він застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення удових витрат, отже питання про розподіл судових витрат не вирішується. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 522, 526, 549, 611, 1058, 1060, 1061, 1064, 1072 Цивільного кодексу України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п. п. 1.2, 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516, ст.. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial