Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Дніпропетровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у 1999 році квартира [ADDRESS] була приватизована на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом ради народних депутатів 24.11.1999 року, де зазначено, що на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Далі позивач зазначає, що [INFO] року помер його батько [PERSON], і 22.03.2007 року державним нотаріусом Жуковою Ю.Ю. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за № 364/2007, зареєстрованого в реєстрі за № 3-900, відповідно до якого, спадкоємцем 1/2 частини спадкового майна [PERSON], яке складається із 1/3 частини квартири є [PERSON]. Окрім цього, далі позивач зазначає, що 16.08.2012 року помела його мати, [PERSON], яка за життя не встигла провести державну реєстрацію права власності на спадкове майно після смерті свого чоловіка. Позивач також зазначає, що він постійно проживав разом зі своєю матір'ю до моменту її смерті, що підтверджується довідкою № 90 від 29.08.2014 року, виданою КП «Житлово - експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради. Далі позивач вказує, що він звернувся у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON], однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. У зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду, та просить суд визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] (загальною площею 69,9 кв.м., житлова площа 48,1 кв.м., складається з: 1 - коридор, 2 - ванна, 3 - туалет, 4 - кухня, 5 - комора, 6,7,8 - житлові кімнати, І - балкон, ІІ - лоджія) в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Позивач в судовому засідання позовну заяву підтримав в повному обсязі, про вищевказані обставини не заперечував, просив позовну заяву задовольнити. Представник Дніпропетровської міської ради у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Так, судом встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 24 листопада 1999 року виконкомом міської ради народних депутатів, зареєстрованого в КП «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради та записано у реєстрову книгу за № 459п-800-457 на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 8). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року, про що в Книзі реєстрації смерті відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 30 травня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 4388 (а.с.10). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли дружина померлого - [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, та його син, позивач по справі. Судом встановлено що 22.03.2008 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається із 1/3 частини квартири [ADDRESS] для кожного із спадкоємців (а.с.14). Судом також встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, про що в Книзі реєстрації смерті відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 27 серпня 2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 5777 (а.с.15). Судом також встановлено, а сторонами визнано, що [PERSON] за час свого життя речове право на вказане спадкове майно у вигляді частини квартири [ADDRESS], у встановленому законом порядку не зареєструвала. У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має звернутися до суду за правилами позовного провадження. Із матеріалів справи вбачається, що позивач вчасно звернувся до органу нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак 26.09.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу І.О. Гуніной було відмовлено позивачеві у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутись до суду (а.с.17). В обґрунтування вказаної відмови нотаріусом була покладена обставина відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, а саме: Витягу з Реєстру прав власності на вищевказане нерухоме майно на ім'я його матері [PERSON]. Таким чином, суд доходить висновку, що в даному випадку у позивача відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а відтак його цивільне право підлягає захисту в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відсутність державної реєстрації права на майно, зазначеного у свідоцтві про право на спадщину, не може позбавляти спадкоємця права на таку спадщину. Як зазначалось вище, [PERSON] була спадщина прийнята у вигляді частини спірного нерухомого майна, та їй видано відповідний правовстановлюючий документ у вигляді свідоцтва про право на спадщину. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи із змісту наведеної норми і відповідно до встановлених у даній справі обставин несправедливість процедури щодо реєстрації права власності на нерухоме майно не може обмежувати права власника. Суд зауважує, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. З наведеного вбачається, що право власності, що набуте на відповідне нерухоме майно до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його набуття, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. При цьому з аналізу вищенаведених норм матеріального закону випливає, що у разі не здійснення державної реєстрації права власності на спадкове майно, яке входить до складу спадщини, особа не втрачає права на таку спадщину, а лише позбавляється можливості здійснення права власності у повному обсязі (права відчуження тощо). За таких підстав та наведених вимог матеріального закону, суд доходить висновку про те, що вказане спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] входить до складу спадщини, що залишилося після смерті [PERSON], а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Оскільки позивач просив визнати за ним право власності на 1/6 частку такого нерухомого майна, то суд,

Outcome: approved