Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

[PERSON] 13.07.2018 р. звернулась до суду з позовом у якому просить визнати спільним з [PERSON] майном подружжя: квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,2790 га., яка розташована за адресою: Київська обл., Бородянський р-н., Озерська сільська рада, кадастровий № [NUMBER]; поділити вказане майно, визнавши за нею право власності по Ѕ частині цього майна, та припинити право спільної сумісної власності на зазначене нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.03.2000 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого позивач та відповідач дітей не мають. Позивач зазначає, що весь свій час та сили вона приділяла розвитку їхнього спільного бізнесу у сфері поліграфічних послуг - ТОВ «Алефа», де вона працювала головним бухгалтером та директором. Набуту в шлюбі з відповідачем квартиру [ADDRESS] було оформлено на її ім'я згідно Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 03.02.2003 року. 14 червня 2016 року між нею та відповідачем укладено договір про зміну правового режиму майна та дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS]. Інше майно вони не ділили. Квартира [ADDRESS] та земельна ділянка зареєстровані за відповідачем, хоча придбані за спільні кошти та під час шлюбу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.07.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання (а.с. 51, 52). 11 жовтня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику (а.с. 70,71). 30 жовтня 2018 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, у якому просив позов задовольнити частково, визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,2790 га., яка розташована за адресою: Київська обл., Бородянський р-н, Озерська сільська рада, кадастровий № [NUMBER], зазначивши, що вказана земельна ділянка придбана за спільні грошові кошти, а тому заперечень щодо задоволення позову у цій частині не має. Проте квартира [ADDRESS] придбана виключно за кошти відповідача на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва виду А № 34 від 25.09.2007 року. За вказану квартиру [PERSON] сплачені кошти в сумі 510 900 грн., що на день розрахунку еквівалентно 101 168 дол. США. Для придбання спірної квартири відповідач брав у ВАТ «Кредобанк» кредит в сумі 80 500 дол. США на строк до 01.11.2014 року. З метою погашення кредиту відповідач 31.01.2014 року за 266 055 грн. продав свою особисту квартиру за адресою: [ADDRESS]. Крім того, у відповідача були великі грошові заощадження особистих грошових коштів, зроблені ще до шлюбу з позивачем. Знаючи про це, з метою уникнення у майбутньому спірних ситуацій щодо квартири по бул. Я.Гашека позивач оформила 14.06.2016 року у нотаріуса заяву, якою підтвердила відсутність у неї до відповідача будь яких претензій стосовно спірної квартири, так як квартира придбана [PERSON] за його власні кошти, тому не є об'єктом спільної сумісної власності. Після погіршення відносин між сторонами з метою мирного врегулювання ситуації по квартирі позивач отримала від відповідача 25 000 дол. США, що підтверджується розпискою. Однак, про це позивач не згадує, також не повідомляє про придбану відповідачем золоту діадему масою 38,96 г. (760 проби), яка залишилась у неї (а.с. 74-79). 07 листопада 2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зазначила, що вказаний відповідачем кредит в сумі 80 500 дол. США видавався на ремонт квартири, для отримання кредиту вона була майновим поручителем за договором іпотеки нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. Спірне майно було набуте за час спільного проживання з відповідачем. Про існування заяви від 14.06.2016 року на бланку нотаріального документу, що вона ніби то не має будь яких вимог до [PERSON] стосовно квартири [ADDRESS], їй стало відомо лише з відзиву на позов, так як вона не мала жодного наміру завіряти заяву про відмову від квартири на бул. Я.Гашека та про це вони ніколи з відповідачем не домовлялись. Отримані від продажу квартири в м. Запоріжжі кошти відповідач витрачав на свої потреби та, на її думку, заощадив для виплати їй 25 000 дол. США за зміну правового режиму квартири на вул. Тампере. Фінансування спірної квартири та виплата кредиту виплачувалися з їхніх спільних коштів. Золотий виріб вони спільно продали десь у 2009 році коли виплачували кредит (а.с. 146-149). 12.11.2018 року представником відповідача подані заперечення, у яких зазначено, що позов у частині вимог щодо спірної квартири безпідставний, суперечить вимогам законодавства та вказаним у відзиві правовим позиціям Верховного Суду, жодних доказів або інших підтверджень своєї участі у придбанні квартири позивач не надала, оскільки їх не існує в природі, тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають (а.с. 151-153). 16.11.2018 року позивачем подана відповідь на заперечення з проханням задовольнити позов у повному обсязі, вказала, що належних доказів щодо витрачання особистих коштів відповідача від продажу його майна у 2014 році, як на погашення кредиту, так і на фінансування будівництва спірної квартири [PERSON] не надано. Коштами в родині розпоряджався відповідач, всі спільно зароблені гроші вини інвестували в нерухомість. Фінансування спірної квартири та виплата кредиту виплачувалися з їхніх спільних коштів (а.с. 160-162). В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві та додаткових поясненнях, просили задовольнити позов. Позивач додатково пояснила, що за весь час її роботи на спільній з відповідачем фірмі у ТОВ «Алефа» жодного разу [PERSON] заробітну плату їй не виплачував, всіма коштами та доходами в сім'ї відповідач розпоряджався самостійно, для придбання спірного нерухомого майна вона також вкладала свої заощадження, які мала до реєстрації шлюбу з відповідачем. При укладенні з відповідачем договору про зміну правового режиму майна мова про квартиру по бульв. Я.Гашека, взагалі, не йшла, вона підписувала надані їй документи стосовно квартири на вул. Тампере, тому могла тоді підписати заяву, яка надана відповідачем суду щодо спірної квартири, вважаючи її копією договору, оскільки всіх документів вона не читала та наміру підписувати таку заяву вона не мала; підклавши вказану заяву, її обдурили. Відповідач та представник відповідача позов визнали в частині земельної ділянки, в решті вимог просили відмовити, посилаючись на їх безпідставність. Відповідач пояснив, що кошти на квартири він заробляв у Росії, позичав у сестри, на спірну квартиру брав кредит, який повністю сплатив за рахунок коштів з проданої належної йому квартири у м. Запоріжжі. Позивач жодним чином не брала участі у придбанні майна, при цьому він забезпечував сім'ю, працював сам, також постійно надавав кошти сину позивача, який навчався за кордоном. З [PERSON] у них була домовленість, що за квартиру по бул. Я.Гашека він платитиме сам і позивач не матиме до цього ніякого відношення. При підписанні у нотаріуса договору з [PERSON] він передав відповідачу 25000 дол. США, тоді ж остання написала, що претензій на другу квартиру не має. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.03.2000 року (а.с. 8). 30.08.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Бородянської районної державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-5633, відповідно до якого відповідач купив земельну ділянку площею 2,2790 га., що знаходиться в адміністративних межах Озерської сільської ради Бородянського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с. 11), що також підтверджується відповідним державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.10). Згідно свідоцтва про право власності від 03.06.2008 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.133). Як убачається із довідки № 35 від 05.05.2008 року, виданої ТзОВ «Фінансова компанія «Конгрес Ріал істейт фінанс», квартира [ADDRESS] придбана за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 34 від 25 вересня 2007 року, відповідно якого [PERSON] внесені в повному обсязі грошові кошти в сумі 510 900 грн., після чого відповідачем оформлено право власності на об'єкт інвестування та отримано свідоцтво про право власності. Сторони суду пояснили, що вони проживали однією сім'єю до осені 2011 року, після чого мешкають окремо за різними адресами. Отже, вищевказане спірне нерухоме майно придбане в період перебування позивача та відповідача в шлюбі. При цьому відповідач визнав позов в частині заявлених вимог щодо земельної ділянки площею 2,2790 га. за адресою: Київська область, Бородянський район, Озерська сільська рада. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в даному випадку на відповідача. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Факт придбання квартири [ADDRESS] за спільні з позивачем кошти відповідачем заперечується з посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, вказуючи, що ця квартира є особистою приватною власністю відповідача, оскільки набута ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а саме: з власних заощаджень та за кредитні кошти, які він сплачував самостійно та повністю погасив кредит за рахунок отриманих коштів за відчуження власної квартири у м. Запоріжжі, на підтвердження чого надав відповідні правочини. Разом з тим, як убачається із кредитного договору № 107, [PERSON] брав кредит у ВАТ «Кредобанк» 15 листопада 2007 року в сумі 80500 дол. США з цільовим призначенням на ремонт квартири на строк до 01.11.2014 року. Як зазначено вище, довідка про сплату вартості спірної квартири видана відповідачу 05.05.2008 року, тобто різниця в часі між отриманням кредитних коштів та сплатою грошових коштів по об'єкту інвестування до фонду фінансування будівництва становить більш ніж п'ять місяців, що не доводить факту внесення отриманих за кредитним договором всіх коштів при розрахунку оплати вартості квартири. З пояснень позивача, спірна квартира купувалась з метою здачі її в оренду для додаткових доходів в сім'ю. Також суд враховує, що за кредитним договором № 107 від 15.11.2007 року майновим поручителем позичальника [PERSON] являється позивач за укладеним між останньою та банком договором іпотеки від 15.11.2007 року, предметом якого є двокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 85), що не виключає обставин того, що кредит відповідач брав в інтересах сім'ї. Відчужена [PERSON] належна йому на праві особистої власності квартира [ADDRESS] була за договором купівлі-продажу від 31.01.2014 року (а.с. 134-135), тобто вже після придбання спірної квартири та у цей період сторони спільного господарства вже не вели. Крім того, суду не надано доказів щодо проведення необхідних помісячних розрахунків за кредитом та документів на підтвердження його погашення в повному обсязі, дати сплати кредиту за рахунок особистих коштів відповідача. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 14.06.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про зміну правового режиму майна та дарування Ѕ частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенко О.О., зареєстрований у реєстрі за № 367, відповідно якого [PERSON] передала безоплатно [PERSON] Ѕ частку квартири [ADDRESS] (а.с. 12-15). 10.06.2016 року позивач видала розписку, у якій зазначила, що отримала від відповідача 25 000 дол. США (а.с. 137). При цьому [PERSON] пояснив, що позивач у нього просила гроші для потреб її сина. За розпискою він гроші передавав позивачу в присутності нотаріуса, після того вони вдруге прийшли до нотаріуса, де [PERSON] підписала договір, що дарує йому половину квартири по вул. Тампере, також тоді написала заяву, що до другої квартири, яка є предметом спору, не має претензій. 14.06.2016 року позивач підписала нотаріально посвідчену заяву, відповідно якої вона не має по відношенню до чоловіка [PERSON] будь яких фінансових, майнових та інших претензій стосовно квартири [ADDRESS], так як ця квартира придбана [PERSON] за його власні кошти отримані від продажу квартири у [ADDRESS], та вищевказана квартира не є об'єктом їхньої спільної сумісної власності (а.с. 136). З пояснень позивача, вона не мала наміру підписувати таку заяву, викладені у заяві обставини не відповідають дійсності, зміст цієї заяви вона не читала, підписала в пакеті документів, як копію договору при його укладенні. Вищевказану заяву позивача від 14.06.2016 року суд оцінює в сукупності з іншими доказами по справі, при цьому враховує, що заява не є правочином, правових наслідків не створює, до того ж між сторонами інших договорів стосовно поділу майна, окрім щодо квартири по вул. Тампере, не укладалось, у зв'язку з цим суд не може прийняти до уваги підписану позивачем заяву від 14.06.2016 року, як належний та допустимий доказ на підтвердження відмови позивача від майнових прав на спірну квартиру. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Під час розгляду справи відповідачем не надано належних доказів, які б спростовували факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, як і доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти. Також у цій справі [PERSON] не заявляв вимог про визнання за ним права особистої приватної власності в порядку статті 57 СК України. Положеннями частини 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Головним критерієм поділу майна, як об'єкта права спільної сумісної власності, є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Отже, суд приходить до висновку, що позов про визнання спірного майна спільним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частки квартири [ADDRESS] та на Ѕ частки земельної ділянки, що знаходиться на території Озерської сільської ради Бородянського району Київської області підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи, що розподіл спільного сумісного майна подружжя вирішено судом у вказаному вище порядку, то в силу положень ч. 3 ст. 372 ЦК України право спільної сумісної власності сторін на нього припиняється. У зв'язку з вищевикладеним, суд також вбачає підстави для задоволення вимог про припинення права спільної сумісної власності позивача та відповідача на спірне нерухоме майно. Відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 8 810 грн.

Outcome: approved