Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

I.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернувлась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У своєму позові позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпоряджені квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON], таким що втратив право користування житловою площею спірної квартири, та зняття його з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що вона та її доньки та її брат є власниками квартири [ADDRESS] області з 1998 року. Відповідач в 1974 році виїхав до Росії, одружився та залишився там проживати. Брат в 1998 році тільки приїжджав для того, щоб ми приватизували квартиру. На даний час в квартирі зареєстрований є відповідач [PERSON], але він з 1998 року не проживає, не сплачує комунальні послуги, вона немає змогу оформити субсидію, та здійснювати всі функції співвласника. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує, не заперечує розглядати справи в порядку заочного розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини не явки до суду не повідомив, викликався через сайт суду. Частиною 1 статті 279 ЦПК України, встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5ст. 279 ЦПК України). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. III. Процесуальні дії по справі. 01 жовтня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено дату судового засідання. Відповідачем до суду відзиву не надано. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16.07.1998 року (а.с.13). Відповідно до довідки про склад сім?ї № 3/23920 від 17 серпня 2018 р. в квартирі [ADDRESS] області зареєстрованим значиться відповідач [PERSON], зареєстрований з 20.09.1994 року (а.с.9). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі\~ [ADDRESS] області з 1994 року, що підтверджується актом про не проживання № 840 від 20 серпня 2018 року (а.с.5). Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз'яснено п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. VI. Висновки суду. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновків, що відповідач [PERSON] є власником спірного майна, а тому має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. VII. Розподіл судових витрат. На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed