Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

[PERSON] 19 лютого 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення і зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що перебувала в шлюбі з [PERSON] , від цього шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] ; [INFO] чоловік помер; з відповідачем у позивача не склалися відносини, стосунки погіршилися, відповідачка чинила перешкоди позивачу в користуванні квартирою, змінювали замки, не впускали позивача до житлового приміщення. Зазначені обставини стали причиною для звернення позивача у 2016 році до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про визнання права власності на вказане житло в порядку спадкування і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року позовні вимоги було задоволено та за позивачкою і сином визнано право власності на 2/3 частки (по 1/3 кожному) квартири [ADDRESS] , решта 1/3 частка цієї квартири належить відповідачці (мати померлого чоловіка позивачки). Позивач з сином в передбаченому законом порядку зареєстрували свою власність в державному реєстрі нерухомого майна і були зареєстровані (прописані) у вказаній квартирі. Проте зазначеного рішення [PERSON] не виконала, навпаки, в квартирі в черговий раз було змінено замки, позивача взагалі не впускали в квартиру, не відчиняли двері. Через такі дії позивач була вимушена звернутися до районного відділу поліції, де їй і було рекомендовано звернутися з цим питанням до суду. Позивач багаторазово намагалася потрапити в житлове приміщення, надсилала відповідачу листи, проте останній відмовлялася навіть відчиняти двері. У зв`язку із чим позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів із відповідними заявами, фіксувала факт перешкоджання у користуванні власністю. Позивачка зверталася до відповідача з цим питанням про її вселення, але питання так і не вирішилося. У зв`язку із зазначеним позивач з малолітнім сином не проживає у спірній квартирі через протиправні дії відповідача, який не впускає її до приміщення та бажає позбавити її права користування квартирою у в`язку з неприязними стосунками між сторонами та постійними та конфліктами щодо користування спірною квартирою. Через зазначені дії відповідача позивач вимушена була проживати тимчасово в іншому житлі. Станом на день звернення до суду із захистом своїх порушених законних прав та інтересів відповідач позбавляє її та сина права користування та проживання у квартирі, в зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з цим позовом і просить суд зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні вказаною спірною квартирою, усунувши для неї та мололітнього сина перешкоди в користуванні цією квартирою [ADDRESS] з боку відповідачки, вселити її з сином в цю квартиру, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти позову, погодилася з викладеними в позові обставинами, позов фактично визнала, вважаючи за необхідне поділ самого житла або його продаж і поділ між ними коштів від цього, не заперечувала проти задоволення позову Вислухавши пояснення сторін і представника позивача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) з 11 червня 2005 року перебувала в шлюбі з [PERSON] , від цього шлюбу і спільного мешкання мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер. Відповідач [PERSON] є матір`ю чоловіка позивачки, з відповідачем у позивача не склалися відносини, стосунки погіршилися, відповідачка чинила перешкоди позивачу в користуванні квартирою, не впускала позивача до житлового приміщення. Зазначені обставини стали причиною для звернення позивача у 2016 році до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про визнання права власності на вказане житло в порядку спадкування і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року позовні вимоги було задоволено та за позивачкою і сином визнано право власності на 2/3 частки (по 1/3 кожному) квартири [ADDRESS] , решта 1/3 частка цієї квартири належить відповідачці (мати померлого чоловіка позивачки). Рішення набрало законної сили. Позивач з сином в передбаченому законом порядку зареєстрували свою власність в державному реєстрі нерухомого майна і були зареєстровані (прописані) у вказаній квартирі. Проте зазначеного рішення [PERSON] не виконала, навпаки, в квартирі було змінено замки, позивача взагалі не впускали в квартиру, не відчиняли двері. Через такі дії позивач була вимушена звернутися до районного відділу поліції, де їй і було рекомендовано звернутися з цим питанням до суду. Позивач багаторазово намагалася потрапити в житлове приміщення, надсилала відповідачу листи, проте останній відмовлялася навіть відчиняти двері. У зв`язку із чим позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів із відповідними заявами, фіксувала факт перешкоджання у користуванні власністю. Позивачка зверталася до відповідача з цим питанням про її вселення, але питання так і не вирішилося. У зв`язку із зазначеним позивач з малолітнім сином не проживає у спірній квартирі через протиправні дії відповідача, який не впускає її до приміщення та бажає позбавити її права користування квартирою у в`язку з неприязними стосунками між сторонами та постійними та конфліктами щодо користування спірною квартирою. Через зазначені дії відповідача позивач вимушена була проживати тимчасово в іншому житлі. Станом на день звернення до суду із захистом своїх порушених законних прав та інтересів відповідач позбавляє її та сина права користування та проживання у квартирі, у зв`язку з чим в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що дійсно позивач дійсно позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) з 11 червня 2005 року перебувала в шлюбі з [PERSON] , від цього шлюбу і спільного мешкання мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер. Відповідач [PERSON] є матір`ю чоловіка позивачки, з відповідачем у позивача не склалися відносини, стосунки погіршилися, відповідачка чинила перешкоди позивачу в користуванні квартирою, не впускала позивача до житлового приміщення. Зазначені обставини стали причиною для звернення позивача у 2016 році до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про визнання права власності на вказане житло в порядку спадкування і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року позовні вимоги було задоволено та за позивачкою і сином визнано право власності на 2/3 частки (по 1/3 кожному) квартири [ADDRESS] , решта 1/3 частка цієї квартири належить відповідачці (мати померлого чоловіка позивачки). Рішення набрало законної сили. Позивач з сином в передбаченому законом порядку зареєстрували свою власність в державному реєстрі нерухомого майна і були зареєстровані (прописані) у вказаній квартирі. Проте зазначеного рішення [PERSON] не виконала, навпаки, в квартирі було змінено замки, позивача взагалі не впускали в квартиру, не відчиняли двері. Через такі дії позивач була вимушена звернутися до районного відділу поліції, де їй і було рекомендовано звернутися з цим питанням до суду. Позивач багаторазово намагалася потрапити в житлове приміщення, надсилала відповідачу листи, проте останній відмовлялася навіть відчиняти двері. У зв`язку із чим позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів із відповідними заявами, фіксувала факт перешкоджання у користуванні власністю. Позивачка зверталася до відповідача з цим питанням про її вселення, але питання так і не вирішилося. У зв`язку із зазначеним позивач з малолітнім сином не проживає у спірній квартирі через протиправні дії відповідача, який не впускає її до приміщення та бажає позбавити її права користування квартирою у в`язку з неприязними стосунками між сторонами та постійними та конфліктами щодо користування спірною квартирою. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини, пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожна особа має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у рази їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених, оспорюваних прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися конкретним способом захисту свого права. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах - перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Відповідно до ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове листування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію в квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, в біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 1 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Оскільки позивачка [PERSON] в передбаченому законом порядку зареєстрована у спірній квартирі, то вона має право на користування вказаною квартирою, а згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Не проживання позивачки [PERSON] і її сина в квартирі на сьогоднішній день викликано перешкоджаннями відповідача у такому проживанні, а тому суд вважає за необхідне з метою захисту житлових прав позивача, задовольнити позовні вимоги про усунення їй перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом вселення і зобов`язання відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги можливе заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивач відповідачу не чинив і не чинить, звернення останнього до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було, зустрічної позовної заяви не заявлено. Відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано. Позивач, як власник спірного житла, не порушує прав інших фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся в передбаченому законом порядку до суду, відповідач з позовом фактично погодився. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про зобов`язання вчинити певні дії, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нерухомими майном шляхом вселення в квартиру знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо позовні вимоги задовольнити і зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та її малолітньому сину [PERSON] в користуванні 2/3 частками квартири [ADDRESS] , усунувши для [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] перешкоди в користуванні 2/3 частками цієї квартири [ADDRESS] з боку [PERSON] , вселити [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] в квартиру [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.. Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved