Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

[PERSON] 31 березня 2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння житловою площею 55,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та розташоване на земельній ділянці площею 1964 кв. м. і складається з: літ. А-1 - житловий будинок, Б, Г - сараї, В, в - літні кухні, Д - льох, Ж, Е - вбиральня, душ, № 1-8 - огороджувальної споруди. Позов мотивований тим, що 28 лютого 1981 року між сторонами було зареєстровано шлюб. За час сумісного життя у шлюбі за спільні кошти сторонами придбано спільне майно, зокрема домоволодіння [ADDRESS] . У зв`язку з наявністю спору позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Шавули В.С. від 28.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 89 від 06.07.2020 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, відповідно до п.п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про АСДС та рішення зборів суддів від 16.06.2020 року, призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2020 року цивільну справу розподілено в провадження судді Басової Н.В. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2020 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано у КП «ДМБТІ» ДМР належним чином завірену повну копію інвентаризаційної справи на домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] . 29 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна особистою власністю, в якому просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 55,9 кв.м. Зустрічний позов мотивований тим, що хоча домоволодіння за адресою: [ADDRESS] і було придбано за час знаходження у шлюбі з [PERSON] , однак придбано нею за особисті кошти, які вона отримала в дар відповідно до договору дарування від 10 вересня 1994 року, укладеного між нею та [PERSON] 17 листопада 2020 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому він, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність належними та допустимими доказами позивачем за зустрічним позовом своїх позовних вимог, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. 09 грудня 2020 року із КП «ДМБТІ» ДМР надійшла копія інвентаризаційної справи на домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] . У судовому засіданні 10 червня 2021 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче судове засідання було закрито та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Потужня Н.О. свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зустрічний позов [PERSON] не визнали в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник - адвокат Ужва К.В. позов [PERSON] не визнали в повному обсязі, зустрічний позов підтримали в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 лютого 1981 року (а.с. 6), який було розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року (а.с. 142). Під час перебування у шлюбі сторонами придбано домоволодіння [ADDRESS] , житловою площею 55,9 кв.м., яке складається з: літ. А-1 - житловий будинок, Б, Г - сараї, В, в - літні кухні, Д - льох, Ж, Е - вбиральня, душ, № 1-8 - огороджувальні споруди, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 290-НД/290-Н від 12 вересня 1997 року, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), який було зареєстровано на Придніпровській товарній біржі, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 14 січня 1998 року в реєстрову книгу № 612 за реєстровим № 28 (а.с. 61). Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Положеннями до ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Доводи [PERSON] з приводу того, що спірне домоволодіння було придбано за її особисті кошти (25000 грн.), які вона отримала в дар від [PERSON] на підставі розписки від 10 вересня 1997 року, суд не бере до уваги, оскільки при укладенні даного договору дарування не було дотримано нотаріальної форми договору, що суперечить вимогам ст. 244 ЦК УРСР 1963 року, відповідно до якої договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Інших належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне домоволодіння було придбане за її особисті кошти [PERSON] суду не надано. Крім того, 03 вересня 1997 року (незадовго до придбання спірного домоволодіння) [PERSON] та [PERSON] продали належну їм квартиру за адресою: [ADDRESS] за 21824,00 грн. (а.с. 81), тому суд доходить висновку, що позивачем доведено придбання спірного домоволодіння у період шлюбу за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим домоволодіння [ADDRESS] . Свободи є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину домоволодіння житловою площею 55,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 1964 кв.м. і складається з: літ. А-1 - житловий будинок, Б, Г - сараї, В, в - літні кухні, Д - льох, Ж, Е - вбиральня, душ, № 1-8 - огороджувальні споруди. В той же час, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки нею не спростовано презумцію спільності права власності подружжя та не доведено витрату особистих коштів на придбання спірного домоволодіння. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 1560,20 грн., його позовні вимоги підлягають задоволенню, тому із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1560,20 грн. Також, [PERSON] при подачі зустрічного позову було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., її зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок позивача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: approved