Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

[PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину та отримання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги, просить суд стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на лікування і підтримуючу терапію хронічного атопічного дерматиту, діагностованого у [PERSON] у розмірі 400 грн. щомісячно; надати дозвіл на тимчасовий виїзд її сина [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька, - [PERSON], в період з 16.08.2018 року до 16.08.2019 року до таких країн: Республіка Туреччина, Арабська Республіка Єгипет, Держава Ізраїль, Чорногорія, Республіка Болгарія, Італійська Республіка, Французька Республіка, Королівство Іспанія, Португальська Республіка, Республіка Хорватія, Республіка Польща (транзитна країна), Угорська Республіка (транзитна країна), Республіка Словаччина (транзитна країна), Чеська Республіка (транзитна країна) в її супроводі і супроводі її батьків [PERSON] і [PERSON]. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що 16 жовтня 2015 року між нею, [PERSON], та Відповідачем, [PERSON], був укладений шлюб. 30 листопада 2017 року Трускавецький міський суд у Львівській області прийняв рішення про розірвання шлюбу. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Після народження сина вони з відповідачем посварились і 6 жовтня 2016 р. він без жодних пояснень пішов з дому й більше не повертався, залишивши позивача з новонародженою дитиною саму. Чоловік повів себе вкрай негідно, не проявляє батьківську турботу, не допомагає матеріально. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 21 березня 2017 року було встановлено, що їх з Відповідачем син, - [PERSON], проживає з позивачем, перебуває на її утриманні і вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на користь позивача на утримання дитини в розмірі 1/3 частки від всіх видів його заробітку. З двомісячного віку в її сина [PERSON] діагностовано хронічний атопічний дерматит, що підтверджується медичною довідкою. Дитина страждає через висипання на шкірі,що викликають сильний свербіж. Загострення захворювання відбувається через сухість повітря в період опалювального сезону, в осінньо-зимовий період, а також навесні. Лікування даного захворювання передбачає щоденне використання дороговартісних кремів - емолентів, також прийманні антигістамінних препаратів, дотриманні спеціальної дієти. Витрати на лікування і підтримуючу терапію здійснюю вона самостійно, що підтверджується копіями чеків. ІІ колишній чоловік абсолютно не цікавиться здоров'ям і станом [PERSON], не допомагає матеріально. Згідно Довідки про отримання аліментів №09-37/5/78442 від 05.12.2017р. розмір аліментів, які вона отримує на утримання сина становить в середньому 700 грн. оскільки Відповідач офіційно працює на умовах неповного робочого часу та ще й за мінімальну заробітну плату. Цього очевидно не вистачає навіть на найнеобхідніші потреби як то харчування, одяг чи комунальні послуги, не кажучи вже про будь-які додаткові витрати на дитину, зокрема на лікування. Зі своїх неофіційних доходів, які Відповідач, наскільки їй відомо, отримує як стоматолог і не декларує і які й є його основним джерелом заробітку, він жодних коштів на сина не надає. Зазначає, що довготривалої ремісії при атопічному дерматиті можна досягти на відпочинку на морі у країнах з субтропічним кліматом. Тому позивач має намір разом з дитиною в період з 16.08.2018 по 16.08.2019 року виїхати тимчасово за кордон з метою відпочинку і оздоровлення до Туреччини, Єгипту чи на узбережжя Середземного моря. Однак відповідач ігнорує її прохання надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон. Зазначає, що неодноразово надсилала колишньому чоловіку письмові прохання про надання вищезгаданого нотаріально посвідченого дозволу рекомендованими листами на його адресу, однак відповідач не дав жодної відповіді. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просить відмовити. Позивач у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у її відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову заперечує, в задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] Згідно рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 листопада 2017 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно рішення Трускавецького міського суду Львівської області [PERSON] сплачуються на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку. Довідка про отримання аліментів та довідка про доходу засвідчують, що відповідачем аліменти сплачуються, заборгованість по аліментах відсутня. Згідно довідки №20, виданої КП «Трускавецька міська лікарня», [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-дерматолога з діагнозом атопічний дерматит. Позивач зазначає, що лікування даного захворювання передбачає щоденне використання дороговартісних кремів - емолентів, також прийманні антигістамінних препаратів, дотриманні спеціальної дієти. Витрати на лікування і підтримуючу терапію здійснюю вона самостійно. Відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Позивач всупереч вищезазначеному не подала жодного доказу понесення нею витрат пов'язаних з лікуванням дитини, а надані позивачем копії фіскальних чеків не мають прив'язки до позивача та не мають жодного відношення до лікування атопічного дерматиту. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на її користь додаткові витрати на лікування і підтримуючу терапію хронічного атопічного дерматиту, діагностованого у [PERSON] у розмірі 400 грн. щомісячно, слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. З огляду на викладене, суд вважає, що даними нормами не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Окрім того, у відповідності до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Внаслідок наведеного, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. А також, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, однак позивачем чи її представником не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів, щодо відмови відповідача надати дозвіл на виїзд за кордон дітей чи створенні перешкод у їх виїзді за межі України. Враховуючи наведене, а також те, що позивачем при обґрунтуванні позовних вимог не зазначено конкретної держави прямування, а лише визначено перелік держав, мети поїздки, конкретно визначеного відповідного часового проміжку перебування у цій державі, що фактично позбавить батька дітей можливості брати участь у їх вихованні та особисто спілкуватися з дитиною, а тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed