Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

[PERSON] 16.01.2017 звернулася до суду з позовом, який 18.04.2017 уточнила та просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартир № 3 та № 4 в будинку № 6 по вул. Южній в с. Лісопитомник Криворізького району Дніпропетровської області, укладений між нею та [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] та визнати за нею право власності на вище вказані квартири. Також просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 4 за вищевказаною адресою, укладений між [PERSON] та [PERSON] 21.02.2017 В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що 05.12.2014 між нею та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] зобовязалася відчужити їй за 30000 грн. квартири № 3 та № 4 в будинку № 6 в с. Лісопитомник Криворізького району Дніпропетровської області, при цьому, погодивши всі істотні умови договору, зокрема щодо ціни, предмету та строків передачі майна і його нотаріального оформлення. У день підписання попереднього договору [PERSON] звільнила квартири та передала їх їй, а вона в свою чергу передала [PERSON] 15500 грн. в рахунок часткової сплати за договором купівлі-продажу. Решту зобовязалася передати в день нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, але не пізніше 01.04.2015. Однак, [PERSON] ухилилася від укладення договору купівлі-продажу квартир обумовлених попереднім договором, нотаріально договір не посвідчила. [PERSON] лише згодом стало відомо, що спірні квартири не належали [PERSON] на момент укладення попереднього договору, а їх власником, лише 25.05.2016 стала [PERSON] 21.02.2017 [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], згідно з умовами якого [PERSON] продала [PERSON] вказану квартиру. Цей договір [PERSON] вважає фіктивним, таким, що укладений внаслідок зловмисної домовленості [PERSON] та [PERSON], з метою ухилення від виконання обовязків за вище вказаним попереднім договором, а тому просила суд визнати його недійсним. Договір купівлі-продажу укладений між нею [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], просила визнати дійсним в судовому порядку, у звязку з ухиленням відповідачів за первісним позовом від його нотаріального посвідчення, а також просила визнати за нею право власності на спірні квартири. [PERSON] та її представник, адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги [PERSON] не визнали, подали до суду зустрічну позовну заяву, в якій просили суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що укладений між ними, а також витребувати належні їм на праві власності спірні квартири із чужого незаконного володіння [PERSON], виселивши її із спірних квартир. [PERSON] правом на участь у судовому засіданні не скористалася, згідно з письмової заяви просила справу розглянути за її відсутності, за участі представника [PERSON] (а.с.151,166,178). [PERSON] та [PERSON], яка є представником за довіреністю [PERSON] та [PERSON], первісний позов не визнали, а зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. В обґрунтування вимог і заперечень вказували, що спірні квартири № 3 та № 4 в будинку № 6 по вул. Южній в с. Лісопитомник Криворізького району Дніпропетровської області до 25.05.2016 належали спадкодавцям [PERSON] 25.05.2016 [PERSON] оформила спадщину на вище вказані квартири та зареєструвала своє право власності на них. У цей же день [PERSON] видала довіреність [PERSON] з правом розпорядження спірними квартирами від її імені, а тому на момент укладення попереднього договору між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не мала жодних повноважень на відчуження спірних квартир, через що вказаний договір є нікчемним, в силу ст. 203, 220 ЦК України. Представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним, [PERSON] та [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] вказували, що між [PERSON] та [PERSON] мала місце усна домовленість відповідно до якої [PERSON] передала [PERSON] вказані квартири, а [PERSON] сплатила їй 10000 грн. та зобовязалася взяти на себе витрати по оформленню спадщини та права власності на вказані квартири на імя [PERSON] Витрати понесені [PERSON] мали їй відшкодувати майбутні покупці вказаних квартир. Однак, [PERSON], з якою [PERSON] оформила попередній договір на купівлю-продаж спірних квартир, на пропозиції нотаріально оформити договори купівлі-продажу та відшкодувати половину витрат на оформлення прав на вище вказані квартири не погодилася, у звязку з чим [PERSON] уклала договір з [PERSON] від 21.02.2017, за яким відчужила їй квартиру [ADDRESS], який просили визнати дійсним. В послідуючому [PERSON] неодноразово пропонувалося нотаріально оформити договір купівлі-продажу квартири № 3 та звільнити квартиру № 4 за вищевказаною адресою, однак остання відмовляється від даних пропозицій, чим порушує право власності на майно [PERSON] та [PERSON] Наполягали на тому, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 21.02.2017 не знали про позов, поданий до них [PERSON] У звязку з вище викладеним, зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити, визнати укладений між ними договір від 21.02.2017 дійсним та витребувати спірні квартири із чужого незаконного володіння [PERSON], виселивши її з вказаних квартир. [PERSON] та її представник зустрічний позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, як необґрунтованого. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, як за первісним, так і за зустрічним позовами не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.12.2014 [PERSON] та [PERSON] підписали попередній договір, відповідно до умов якого продавець [PERSON] зобовязалася відчужити та передати покупцю [PERSON] майно, а саме[ADDRESS] та № 4 в будинку № 6 по вул. Южній в с. Лісопитомник Криворізького району Дніпропетровської області, а покупець зобовязався прийняти це майно у власність сплативши продавцю 10000 грн. Послуги повязані з укладенням та оформленням основного договору сторони домовилися оплачувати порівну (п. 1.1. Договору). Про передачу майна мав бути складений передавальний акт (п.5 Договору) (а.с.4). У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Пунктом 3.1 попереднього договору визначено, що договір діє з моменту його укладення до 01.04.2015, або до повного виконання сторонами зобовязань за цим договором. У пункті 4.1. Попереднього договору, сторони обумовили, що в день підписання цього договору покупець сплачує продавцю 15500 грн., а решту суми у день підписання та оформлення основного договору нотаріально, але не пізніше 01.04.2015 (а.с.4). У разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобовязання за Договором, винна сторона зобовязана сплатити другій стороні неустойку у розмірі 0,1% від ціни договору за кожен день прострочення та завдані збитки (п.6.1 Договору). Відповідно до розписок, що наявні в матеріалах справи (а.с.21,104), [PERSON] від [PERSON] в рахунок оплати за вищевказані квартири, отримані грошові кошти на загальну суму 26900,00 гривень. Як встановлено у судовому засіданні та визнано сторонами, що у спірних квартирах проживає мати [PERSON], а сама вона до них не всилялася та ніколи не проживала. Станом на 01.04.2015 сторонами основний договір не підписувався та нотаріально не оформлявся, що ними не заперечувалося у судовому засіданні. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним, [PERSON] стверджує, що інша сторона за договором, ухиляється від укладення основного договору та його нотаріального посвідчення, у звязку з чим просить визнати дійсним укладений між нею та [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] договір купівлі продажу квартир № 3 та № 4 в будинку № 6, с.Лісопитомник Криворізького району Дніпропетровської області та визнати за нею право власності на спірні квартири. Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. За змістом статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Примусове виконання зобовязання в натурі суперечить вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобовязання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності. Стаття 635 ЦК України не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе зобовязання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку. Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК, згідно з якою зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. Крім того, як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, станом на 05.12.2014 право власності на спірні квартири було зареєстровано відповідно за [PERSON] та [PERSON]К.(а.с.58-63), після смерті яких, лише 25.05.2016 [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на спірні квартири та здійснила реєстрацію права власності на них (а.с.98-102). [PERSON] 25.05.2016 видала довіреність, якою уповноважила [PERSON] розпоряджатися належними їй на праві власності квартирами № 3 та № 4 в будинку № 6 по вул. Южна в с. Лісопитомник Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.107), що підтверджували в судовому засіданні представник [PERSON] та сама [PERSON] Таким чином, на момент укладення попереднього договору від 05.12.2014, [PERSON] не була власником квартир, що були предметом цього договору та не мала відповідних повноважень діяти від імені їх власників. [PERSON] вказані обставини у судовому засіданні спростовані не були та відповідно до ст. 81 ЦПК України, доказів на спростування цих обставин суду не надано. Крім того, згідно з поясненнями [PERSON], нею не перевірялися повноваження [PERSON] на момент укладення попереднього договору від 05.12.2014 За ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Стаття 209 ЦК України визначає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно з ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. За ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Отже, виходячи з аналізу вищевказаних норм закону, з урахуванням того, що станом на 05.12.2014 [PERSON] не мала повноважень на укладення попереднього договору купівлі-продажу квартир № 3 та № 4 в будинку № 6 по вул. Южній в с. Лісопитомник Криворізького району, від імені [PERSON], більш того, на момент укладення вказаного договору спірні квартири не належали на праві власності [PERSON], а також, що вказаний попередній договір укладений без дотримання встановленої законом форми, а саме нотаріально не посвідчений, суд приходить до переконання, що попередній договір від 05.12.2014 є нікчемним, тобто недійсним в силу закону, відтак визнаний дійсним бути не може. За таких обставин, набуті відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним, [PERSON] кошти за цим договором від [PERSON], є такими, що набуті без відповідної правової підстави, у звязку з чим остання може претендувати на їх повернення відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України. Щодо вимоги позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним, [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 21.02.2017 між [PERSON] та [PERSON] недійсним через його фіктивність, слід зазначити наступне. Статтею 204 ЦК України, встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Разом з тим, на користь тих обставин, що договір купівлі-продажу від 21.02.2017 не був фіктивним свідчить той факт, що [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказану в договорі квартиру (а.с.119), та подала до суду позов про захист свого права власності. Таким чином, вимоги зустрічного позову в частині визнання вказаного договору дійсним не підлягають задоволенню, оскільки він є дійсним в силу ст. 204 ЦК України, адже його недійсність прямо не встановлена законом, рішення суду про його недійсність відсутнє. Вимоги зустрічного позову про усунення перешкод [PERSON] та [PERSON] в користуванні їх власністю шляхом витребування належних їм квартир у [PERSON] та її виселення з них, також не підлягають задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] до квартир № 3 та № 4, що в будинку № 6 по вул. Южній, с. Лісопитомник Криворізького району Дніпропетровської області не вселялася та жодного дня в них не проживала, ними не володіла, а в зазначених квартирах проживає її мати, що не заперечувалося сторонами. Разом з тим, позовні вимоги до останньої не предявлялися, клопотання про залучення вказаної особи до участі у справі в якості співвідповідача не заявлялися (ст. 51 ЦПК України), а відтак, ці вимоги, в силу ст. 13 ЦПК України, до задоволення не підлягають, оскільки предявлені до неналежного відповідача.

Outcome: dismissed