Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

[PERSON] 04 травня 2016 року звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (а. с. 3-4), в обґрунтування якого посилалась на те, що судове рішення від 13 травня 2015 року про поновлення позивача на роботі у відповідача та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 29360,60 грн. було виконано відповідач лише 12 січня 2016 року. У звязку із зазначеним, на підставі ст.ст. 235, 236 КЗпП України, [PERSON] просила суд стягнути на її користь з відповідача середній заробіток у розмірі 33784,80 грн. Позивач у судовому засіданні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечували, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення осіб, що приймали участі у судовому засіданні, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить висновку щодо можливості задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року визнано наказ № 155-к від 10 жовтня 2014 року про звільнення з роботи [PERSON] з посади заступника директора з наукової роботи державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» за одноразове грубе порушення трудових обов'язків за п.1 ст.41 КЗпП України незаконним; поновлено [PERSON] на роботі державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» на посаді заступника директора з наукової роботи; стягнуто з державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» на користь [PERSON] в рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 жовтня 2014 року по день розгляду справи 13 травня 2015 року в розмірі 29 360, 60 гривень та сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена апеляційним судом без утримання податку та інших обов'язкових платежів; в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 гривень (п'ятсот гривень) (а. с. 5-10). Наказом ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» № 5-к від 12 січня 2016 року на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року [PERSON] було поновлено на роботі на посаді заступника директора з наукової роботи (а. с. 11). Зі службової записки від 06 квітня 2016 року, адресованої радником директора з правових питань [PERSON] директору ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади», вбачається, що до відома останнього довели ту обставину, що вимоги [PERSON] про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законними та обґрунтованими, проте адресант записки зазначив, що саме той орган, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, вирішує питання про здійснення виплати середньомісячного заробітку за час затримки виконання судового рішення (а. с. 15). Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 1 ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи той факт, що рішення суду апеляційної інстанції, ухвалене 13 травня 2015 року, щодо поновлення позивача на роботі виконано 12 січня 2016 року, приймаючи до уваги, що представник відповідача в ході розгляду даної цивільної справи не заперечувала зазначених обставин, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе відповідно до ст. 236 КЗпП України стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 33\~784,80 грн. (з урахуванням днів затримки: 168 днів; середньоденного розміру заробітної плати за останні два місяці роботи: 201,10 грн. (а. с. 12), період затримки 14 травня 2015 року 11 січня 2016 року). Між тим, суд не вбачає підстав для допущення до негайного виконання рішення в частині «стягнення заробітної плати», як про це просить позивач, оскільки ч. 1 ст. 367 ЦПК України не передбачає обовязку суду допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial