Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

[PERSON] 02.09.2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив вселити його в 4-х кімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою за вказаною адресою; встановити порядок користування квартирою; стягнути з відповідачки моральну шкоду в розмірі 100000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що він отримав право проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Фактично він мешкає у квартирі з 06 грудня 1991 року. Шлюб між ним та відповідачкою був зареєстрований 15 квітня 1995 року. Він зареєстрований в квартирі 05 липня 1995 року як член сім'ї. За час його проживання в цій квартирі, до реєстрації шлюбу, був зроблений капітальний ремонт та придбана нові меблі за його кошти, оскільки відповідачка в той час не працювала. Також рідній сестрі відповідачки він придбав однокімнатну квартиру. Він утримував відповідачку, а також її доньку від попереднього шлюбу, сплачував всі поточні платежі на утримання квартири та побуту. Оскільки він є інвалідом 1 групи, за ним потрібен постійний догляд. Відповідачка заборонила приходити до квартири соціальному працівнику, щоб доглядати за ним. В травні 2012 року відповідачка в ультимативній формі попрохала його тимчасово пожити у сестри. Після того, як я пішов, вона одразу змінила замки на вхідних дверях у квартирі. На даний час він постійно проходить лікування в лікувальних закладах та санаторіях. На неодноразові його прохання пустити до квартири для проживання, він отримував категоричні відмови у грубій формі. Іншого житла він не має, реєструватися йому ніде. Відповідачка не приймає ніякого участі в його долі, не сплачує аліменти. Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини, що зазначені у ньому. Прокурор підтримала позовні вимоги в частині вселення та стягнення матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі статтею 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку. У відповідністю з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідачки [PERSON], повідомленого належним чином, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що спірна квартира належить відповідачці [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 25.11.1994 року. Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця №31 від 27.11.2012 року в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Позивач є інвалідом І групи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER]. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.11.2012 року стягнено з [PERSON] на користь непрацездатного колишнього чоловіка [PERSON] на його утримання, аліменти у розмірі 200 грн. щомісячно, починаючи з 9 листопада 2012 року, безстроково, до змін матеріального і (або) сімейного стану платник або одержувача аліментів. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.06.2013 року було поновлено порушене право [PERSON] на право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. Ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи, що позивач позбавлений можливості проживати у квартирі [ADDRESS], хоча має на це право, а тому з метою захисту прав [PERSON], суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині вселення позивача у вищевказану квартиру. Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 100000 грн. Оскільки діями відповідача було порушено нормальний уклад життя позивача, він неодноразово повинен був звертатися до правоохоронних органів, що негативно впливає на його стан здоров'я, суд вважає достатнім, справедливим та розумним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн. Що стосується вимоги про зобов'язання відповідачку не чинити перешкод в користуванні квартирою, то суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки на даний час така вимога є передчасною. Вимога про встановлення порядку користування квартирою шляхом виділу позивачу у користування кімнати розміром 11,5 кв.м. також не підлягає задоволенню, оскільки цивільним Кодексом України визначено, яким чином особи, яким на праві спільної часткової власності належить нерухоме майно. Зокрема в ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Як зазначено вище у рішенні власником квартири є відповідачка. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь держави належить стягнути судові витрати по справі. На підставі викладеного та

Outcome: partial