Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

[PERSON] 30.01.2014 р. та 11.03.2014 р. уточнено звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОНДО» /далі ТОВ «ТОНДО»/ про зміну формулювання звільнення з роботи, стягнення заробітної плати за вимушений прогул та моральну шкоду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що згідно наказу ТОВ «ТОНДО» №320 від 25.06.2013 р. він був прийнятий на посаду заступника директора філії ТОВ «ТОНДО», де пропрацював до 13.12.2013 р., а згідно наказу №55Злу від 20.12.2013 р. звільнений з займаної посади з 13.12.2013 р. за ст.40 п.4 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин. Вважає звільнення незаконним, оскільки 11.11.2013 р. на його робочому місці його функції виконував Тонков, що було порушенням норм етикету з боку керівника, принижувало його в очах підлеглих, в зв'язку з чим він залишив роботу і звертався до директора з питанням його роботи, виконання функцій і наявності наказу відносно Тонкова про призначення того на посаду яку він займає, однак відповіді не отримував, і лише 13.12.2013 р. після письмового звернення до генерального директора отримав повідомлення про те, що його звільнено з займаної посади, копію наказу про звільнення він отримав 08.01.2014 р. Відповідач при його звільненні з ним не розрахувався, в зв'язку з чим просить стягнути з нього недоотриману ним заробітну плату, і так як він не бажає в подальшому працювати в ТОВ «ТОНДО», то оспорюючи його звільнення просить змінити формулювання звільнення і замість звільнення за прогул, в наказі вказати звільнення за власним бажанням, оскільки він звертався до директора з відповідною заявою. Крім того, в зв'язку з безпідставним його звільненням йому було завдано моральну шкоду, яка проявлялася в тому, що він не міг спокійно жити, змінився його спосіб життя, оскільки порушили його трудові права, він не заслужив такого відношення, моральну шкоду він оцінює в 20 000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позов, просить суд задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача Білий С.В. позов не визнав, пояснив, що [PERSON] працював заступником директора філії ТОВ «ТОНДО», наказом від 31.10.2013 р. він був командирований до м.Комсомольська на будівельно-монтажні роботи. 11.11.2013 р. на ім'я в.о. директора філіалу ТОВ «ТОНДО» [PERSON] поступила службова записка про невихід на роботу [PERSON], при перевірці було встановлено, що 11.11.2013 р. та 12.11.2013 р. [PERSON] був відсутній на об'єкті ВАТ «Полтавський ГЗК» в м.Комсомолськ, факт відсутності був зафіксований актом, з метою з'ясування причин відсутності позивача на роботі з ним неодноразово намагалися зв'язатися по телефону, однак [PERSON] відмовлявся від надання письмових пояснень, жодних доказів поважності відсутності на роботі не надавав. Наказом №553лу від 20.12.2013 р. [PERSON] було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України. Вважає твердження позивача про його незаконне звільнення безпідставними, позивач був відсутній на місці роботи, його звільнення було без згоди профспілкового комітету, оскільки в ТОВ «ТОНДО» та його філіалах відсутні профспілки. Заява від [PERSON] про звільнення за власним бажанням не поступала. Заробітна плата позивачу була виплачена в повному обсязі шляхом перерахування на заробітну картку, вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною, не знайшла свого підтвердження. Просить суд відмовити позивачу в позові. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до п. 4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Судом встановлено, що наказом № 620 лк від 31.10.2013 р. для виконання будівельно-монтажних робіт на об'єкті Полтавський ГЗК «Будівництво нових трактів СНД-1,2» [PERSON] відкомандирований в м.Комсомольськ на період з 01.11.2013 р. до 29.11.2013 р. - а.с.27-28, відповідно до службової записки [PERSON] від 11.11.2013 р. [PERSON] не вийшов на роботу на об'єкт будівництва Полтавський ГЗК 11.11.2013 р. - а.с.29, актом від 12.11.2013 р. встановлено, що [PERSON] протягом усієї зміни 12.11.2013 р. був відсутній на об'єкті Полтавський ГЗК «Будівництво нових трактів СНД-1,2» - а.с.30, а актом по філіалу ТОВ «ТОНДО» в м.Кривому Розі від 12.11.2013 р. встановлено, що [PERSON] був відсутній на роботі без поважної причини з 08.11.2013 р. по 12.11.2013 р. - а.с.31, відповідно до табелю виходів робітників філіалу ТОВ «ТОНДО» в м.Кривому Розі за листопад 2013 р. [PERSON] був відсутній на роботі з 08.11.2013 р. по 29.11.2013 р., в грудні 2013 р. був відсутній в період з 02.12.2013 р. по 12.12.2013 р. - а.с.45-48, наказом №553лу від 20.12.2013 р. [PERSON] звільнено з філіалу ТОВ «ТОНДО» в м.Кривому Розі з 13.12.2013 р. за п.4 ст.40 КЗпП України - а.с.50. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], директор філіалу ТОВ «ТОНДО», та [PERSON], начальник відділу кадрів, підтвердили факт відсутності [PERSON] на робочому місці 11.11.2013 р., на телефонні дзвінки той не відповідав, а коли прийшов отримати наказ про звільнення то давати будь-які пояснення відмовився. В своїй позовній заяві та в судовому засіданні позивач визнає факт залишення роботи 11.11.2013 р., як на його думку по поважній причині - виконання його функцій іншою особою - а.с.67-68. Будь-яких доказів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі в період з 11.11.2013 р. по 13.12.2013 р. позивач суду не надав, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що невихід позивача на роботу при вказаних вище обставинах є вчиненням ним у цей час прогулів без поважних причин, що є грубим порушенням трудової дисципліни, а тому [PERSON] правильно та обґрунтовано був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Суд вважає невідповідаючим дійсності твердження позивача про те, що він був звільнений з роботи без згоди профспілкого органу, так як в судовому засіданні встановлено, що, у ТОВ «ТОНДО» відсутня профспілкова організація - а.с. 107. Твердження позивача про невиплату йому заробітної плати при звільненні спростовуються довідкою ведучого бухгалтера філії ТОВ «ТОНДО» у м.Кривому Розі відповідно до якої при звільненні [PERSON] заборгованість його по заробітній платі складала 563,25 грн., яка сплачена 10.02.2014 р. у повному обсязі на картку ПриватБанку, також при звільнені [PERSON] була нарахована компенсація за невикористану відпустку у сумі 953,88 грн. (6 календарних днів) та сплачена в повному обсязі - а.с.51. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], суду пояснив, що з серпня по листопад 2013 р. працював під керівництвом [PERSON], вони працювали 11 годин на добу, офіційно заробітну плату їм платили одну, а фактично вони отримували іншу, відрядження не оплачувалися, а після його звільнення з ним не розрахувалися до цього часу. Пояснення свідка [PERSON] суд не може брати до уваги, оскільки вони характеризують організацію трудової діяльності в ТОВ «ТОНДО» та несвоєчасне отримання розрахунку свідка при звільнення, але ніяк не свідчать про незаконність звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України. Позивач просить змінити формулювання і дату його звільнення з займаної посади замісника директора ТОВ «ТОНДО» за №553лу від 20.12.2013 р. за п.4 ст.40 КЗпП України, вказавши ст.38 ч.3 КЗпП України, як звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконання власником законодавства про працю. Згідно ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, що розглядає спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону. Для звільнення працівника на підставі ст.38 КЗпП України, тобто з ініціативи працівника, необхідне подання ним відповідної заяви, тобто ініціювання свого звільнення. Твердження позивача про звернення до керівника з заявою про звільнення його за ст.38 КЗпП України не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, та зі сторони позивача не надано доказів на підтвердження даного факту. Формулювання причин звільнення може бути змінено судом лише у разі визнання його неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, тобто коли вони не відповідають фактичним обставинам звільнення. В даному випадку позивач просить визнати його звільнення незаконним на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, однак з огляду на вищевикладені обставини, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені в зв'язку з відсутністю відповідних доказів у справі і їх недоведеності. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд керується нормами Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин, та враховуючи той факт, що судом не встановлено порушень норм трудового законодавства відносно [PERSON] зі сторони відповідача то позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства та положень актів, які є обов'язковими для виконання сторонами спору, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про зміну формулювання звільнення з роботи, стягнення заробітної плати за вимушений прогул та моральну шкоду є необґрунтованими та безпідставними, жодних доказів наявності правових підстав для задоволення позову позивачем не надано, а судом не встановлено, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судових витрат, їх необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed