Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014р. у справі № 725/4151/14-ц частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто з користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 71000грн., 4703,82грн. інфляційних втрат, 4376,71грн. 3% річних та 28950грн. пені. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилався на те, що відповідач отримав у нього в позику 71000грн. на строк 14 днів, що підтверджується розпискою від 11.06.2012р., однак кошти в установлений строк е повернув, у результаті чого утворилась заборгованість. Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05.11.2014р. рішення Першотравневого суду м.Чернівці від 18.09.2014р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2015р. рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.09.2014р. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05.11.2014р. залишено без змін. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15.12.2016р. апеляційну скаргу [PERSON] , яка не брала участі у розгляді справи, задоволено; рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.09.2014р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018р. (справа №725/4151/14-ц, провадження № 61-17398св18) касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15.12.2016р. скасовано; рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.09.2014р. у залишено в силі. Отже, відповідно до рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.09.2014р., що набрало законної сили 24.10.2019р., з позивача [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість в загальній сумі 109030,53грн. Однак, в період з січня 2013 року по квітень 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] 63000грн. в рахунок погашення боргу по розписці від 11.06.2012 року, про що свідчить розписка [PERSON] від 19.04.2014 року. З наведеного слідує, що [PERSON] , отримавши від [PERSON] 63000грн., про вказану обставину не повідомив суд, ввівши у такий спосіб суд в оману, внаслідок чого відбулось подвійне стягнення заборгованості із [PERSON] , тому останній звернувся до Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено о Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015260040001874. Відповідно до Висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ від 16.04.2016 року № 686-К підпис від імені [PERSON] в розписці від 19 квітня 2014 року виконаний [PERSON] . Отже, за таких обставин [PERSON] безпідставно набув у власність грошові кошти в сумі 63000грн., які підлягають поверненню [PERSON] , тому просив позову задовольнити, стягнути з відповідача вказану суму та судові витрати: 768,40грн. судового збору та 10015,20грн. витрат, пов`язаних із розглядом справи. Представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги з наведених підстав, вказуючи також, що має місце подвійне стягнення коштів за рішенням суду від 18.09.2014р. та по розписці від 19.04.2014р., тому отримані відповідачем в рахунок погашення боргу кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню. У відзиві на позов відповідач заперечував проти задоволення позову тим, що розписки від 19.04.2014 року про повернення коштів в сумі 63000грн. не писав і звідки у позивача взявся його, не знає. Припускає, що оскільки до 2012 року працював директором МПП «СИВ», власником якого фактично був, то можливо у своїй роботі на вказаному підприємстві міг підписати або завізувати якийсь документ або чистий аркуш паперу, який в подальшому позивач використав для підробки розписки від 19.04.2014 року. В жодному судовому засіданні та в жодній заяві чи клопотанні, яке [PERSON] подавав до суду в справі № 725/4151/14-ц, він не вказував про наявність розписки від 19.04.2014 року, оскільки її просто не існувало на той час. Обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує виникнення правовідносин щодо повернення безпідставно набутого майна, є відсутність правової підстави для набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте або збережене особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином. Отримані, нібито, кошти від позивача були в рахунок погашення боргу по договору позики, який є належною умовою виникнення у його сторін відповідних прав та обовязків на момент перерахування вказаних коштів, тому це виключає безпідставність набуття грошових коштів на момент такого набуття. Ніяких коштів за рішенням суду позивач не повернув, тому не може бути й мови про подвійне стягнення з нього коштів, оскільки факту стягнення коштів по рішенню суду немає та воно не виконано й наданий час. Договір позики по розписці від 11.06.2012 року недійсним, припиненим, розірваним чи фіктивним правочином не визнаний. У відзиві на позов відповідач заперечував проти задоволення позову тим, що Також вказує, що відповідності до ст.ст.256, 257, 267 ЦК України початок спливу строку позовної давності слід рахувати або з 19.04.2014 року, коли нібито він написав розписку про повернення боргу, або з 11.02.2015 року, коли ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ відхилено касаційну скаргу [PERSON] на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці № 725/4151/14-ц від 18.09.2014 року, тобто коли суд касаційної інстанції підтвердив існування договірних відносин (позики) та стягнення з позивача коштів. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлених вимог не визнали, заперечуючи тим, розписки від 19.04.2014р. не писав, кошти від позивача не отримував, рішення суду не виконано, наявний в матеріалах кримінального провадження висновок експерта, у відповідності до ст.78 ЦПК України, не є належним доказом у даній справі, на підтвердження заявлених вимог позивач не надав оригіналу розписки. Подвійного стягнення немає. Строк давності рахується з моменту перегляду рішення в касаційному порядку. Заслухавши представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що у справі № 725/4151/14-ц рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05.11.2014р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2015р., частково задоволено позов [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 71000 гривен, 4703,82 гривень інфляційних втрат, 4376,71 гривень 3% річних та 28950 гривень пені. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15.12.2016р. апеляційну скаргу [PERSON] , яка не брала участі у розгляді справи, задоволено; рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.09.2014р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018р. (справа №725/4151/14-ц, провадження № 61-17398св18) касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15.12.2016р. скасовано; рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.09.2014р. у залишено в силі. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Це свідчить про те, що письмова форма договору позики у формі боргової розписки з огляду на її реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені цим договором. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, потрібно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і, залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки. Договір позики, за своєю юридичною природою, є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання та повернення. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: - є набуття або збереження майна, тобто особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; - мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; - відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК). До відсутності правової підстави відноситься також ситуація, коли коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Зокрема, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним або коли закінчився строк дії договору, на підставі якого особа користувалася майном, тощо. Підставою виникнення зобов`язання із безпідставного збагачення можуть бути як дії набувача майна або потерпілого, так і події. При цьому поведінка набувача майна може бути як правомірною (коли він набуває майно внаслідок помилки, без умислу зі своєї сторони), так і неправомірною (коли набувач майна свідомо подає підроблені документи для отримання пільги або здійснює якісь інші неправомірні діяння з метою отримання безпідставного збагачення). За наявності постанови Верховного Суду від 24.10.2018р., якою скасовано рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15.12.2016р. та залишено в силі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.09.2014р., суд не вважає, що строк звернення позивача до суду було пропущено, а тому доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними. Разом з тим, суд не знаходить обґрунтованих підстав для задоволення позову, оскільки не встановлено наявності в даному випадку подвійного стягнення за відсутності підтвердження належними та допустимими доказами виконання зобов`язання позивача перед відповідачем. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного, ст.ст.202, 1046, 1047, 1049, 1212 ЦК України,

Outcome: dismissed