Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

[PERSON] 26 вересня 2015 року звернулась на адресу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ТОВ «Авто Просто», в якому просила суд зобовязати останнього встановити фіксовану суму щомісячних проплат для [PERSON] за договором №705487 від 29 січня 2014 року у відповідності з тією, що була на момент отримання авто, а саме: 23 травня 2014 року місячна оплата становить 1041,09 грн. (а. с. 3-8). В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві та у судовому засіданні посилалась на те, що 29 січня 2014 року між нею та ТОВ «Авто Просто» був укладений договір № 705487 щодо купівлі [PERSON] автомобілю ЗАЗ Сенс вартістю 57900,00 грн. у розстрочку, яка становила 1041,09 грн. на місяць. [PERSON] з кожним місяцем розмір щомісячного платежу збільшувався, що позивач вважає порушенням її законних прав та інтересів, у звязку з чим вона звернулась до суду з даним позовом та просила суд його задовольнити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судове засіданні не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином за адресою її місця реєстрації (а. с. 34, 36), що підтверджується повідомленням про вручення поштової кореспонденції суду із викликом відповідача у судове засідання, яку остання отримала 20 серпня 2015 року (а. с. 35), тобто за 20 днів до судового засідання. У судове засідання представник відповідача у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду письмові заперечення проти позову, в яких просив суд відмовити у задоволенні даного позову, розглянути справу за його відсутності (а. с. 46-52). Судом встановлено, що 29 січня 2014 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] був укладений договір Про надання фінансової послуги з адміністрування активів для придбання «Автомобіля» у групі № 705487 строком на сім років, але не більше, ніж до виконання сторонами зобовязань за договором, за умовами якого товариством було профінансовано купівлю позивачем автомобіля, вказаного в додатку № 1 до договору: ЗАЗ Сенс, вартістю 57900,00 грн. (а. с. 18-27, 28, 29, 30). Додатковим договором від 29 квітня 2014 року сторони визначили, що станом на дату його підписання загальна сума грошових зобовязань Учасника ([PERSON]О.) за договором №705487 від 21 січня 2014 року становить 111171,17 грн.; сплачено учасником за договором 25394,77 грн., розмір загальної заборгованості становить 85776,40 грн. (а. с. 31). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Пунктом 2.2 договору Про надання фінансової послуги з адміністрування активів для придбання «Автомобіля» у групі № 705487 від 29 січня 2014 року встановлено, що у разі зміни ціни автомобіля [PERSON] має право змінювати розмір періодичних платежів та винагороди, які мають вноситься учасниками групи. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. Відповідач свої зобов'язання виконав у повному обсязі. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не передбачено договором або законом. Статтею 652 ЦК України передбачено можливість зміни договору за згодою сторін у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, та вирішуючи вимоги позивача до відповідача щодо зобовязання встановити фіксовану суму щомісячних проплат для [PERSON] за договором №705487 від 29 січня 2014 року у відповідності з тією, що була на момент отримання авто, а саме: 23 травня 2014 року місячна оплата становить 1041,09 грн., враховуючи, що за наслідком укладення відповідного договору сторони взяли на себе певні зобовязання, зокрема, відповідач взяв на себе зобовязання надати позивачу фінансування на отримання автомобіля, а позивач виплати відповідачу відповідні грошові кошти щомісячними платежами у порядку, розмірах та строки встановлені умовами договору, що і було виконано. Положення даного договору викладені у письмовій формі, не є незрозумілими та під час ознайомлення позивача з ними не могли залишитися поза її увагою або бути нею неправильно сприйнятими. Позивач з положеннями зазначеного договору погодилась, підписавши його без зауважень, і тим самим добровільно прийняла на себе обовязки, що з нього випливають. Таким чином, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог, невідповідності їх положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України, у звязку з чим вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не є коректним до тих правовідносин, що виникли між нею та відповідачем. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне судові витрати по даній справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed