Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся в суд з позовом до Казенного підприємства «Кіровгеологія» (далі - Відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 30.08.1982 року перебувала в трудових відносинах на різних посадах на будівельній дільниці пошуково-зйомочної експедиції № 57 КЗ «Кіровгеологія». На підставі наказу № 11к від 29.03.2013 року її було звільнено з роботи у звязку зі скороченням чисельності штату. В день звільнення Відповідач не виплатив їй всіх необхідних сум, в тому числі заробітної плати за час з серпня 2012 року по березень 2013 року в розмірі 15\~674 грн. 27 коп. За судовими наказами остаточне стягнення коштів з рахунків Відповідача було проведено тільки 19.11.2015 року. Так як з серпня 2012 року по 18.11.2015 року Відповідачем не було здійснено повного погашення заборгованості, Відповідач заборгував їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі з урахуванням уточнених позовних вимог на суму 59 656 грн. 96 коп. Просила суд стягнути з Відповідача на свою користь вказану суму, та покласти витрати по сплаті судового збору на Відповідача. Позивач підтримала уточнені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник Відповідача подав до суду заперечення, в яких вказував на безпідставність позовних вимог, бо вважав, що несвоєчасність розрахунку при звільненні була допущена не з вини Відповідача, так як підприємство існує тільки за рахунок коштів державного замовлення, а саме трудове законодавство не передбачає компенсаційних виплат через невиконання судових рішень, в тому числі в порядку примусового виконання. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що Позивач з 30.08.1982 року перебувала в трудових відносинах на різних посадах на будівельній дільниці пошуково-зйомочної експедиції № 57 КЗ «Кіровгеологія». На підставі наказу № 11к від 29.03.2013 року її було звільнено з роботи у звязку зі скороченням чисельності штату (а.с. 5-7). В день звільнення Відповідач не виплатив їй всіх необхідних сум, в тому числі заробітної плати за час з серпня 2012 року по березень 2013 року в розмірі 15\~674 грн. 27 коп., що підтверджується довідками Відповідача № 19 від 15.05.2013 року та № 56/1 від 05.10.2013 року (а.с. 8-9). На підставі судового наказу Камянського районного суду Черкаської області від 23.05.2013 року з Відповідача на користь Позивача стягнуто 9\~204,57 грн. заборгованості по розрахунковій платі (а.с. 10). На підставі судового наказу Камянського районного суду Черкаської області від 16.06.2013 року з Відповідача на користь Позивача стягнуто 6\~469,70 грн. заборгованості по розрахунковій платі (а.с. 11). Повний же розрахунок по всій сумі необхідних виплат при звільненні проведено з Позивачем тільки 20.11.2015 року, про що свідчить постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження (а.с. 13). У встановлені ст. 233 КЗпП України Позивач подала до суду позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Суд знаходить необґрунтованими доводи Відповідача про безпідставність позову, так як обовязок доведення здійснення фактичного розрахунку з працівником та відсутності вини у затримці розрахунку покладено на роботодавця. Водночас згідно правового висновку Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-64 цс 13 зазначено, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Суд приходить до висновку, що працівникові не були виплачені належні їй від підприємства суми в день звільнення, була наявна заборгованість із заробітної плати, за відсутності доказів проведення фактичного розрахунку з працівником, підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, у розмірі середнього заробітку працівника за весь час затримки по день фактичного розрахунку є невиплата належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП. Так як стороною Позивача надано розрахунок суми середнього заробітку, а стороною Відповідача у своїх запереченнях наведений інший, суд вважав за необхіднє перевірити достовірність відображення розрахунків кожною стороною, для чого здійснив власний розрахунок. При визначенні середньої заробітної плати приймається термін розрахунку останні два повних робочих місяці (ч.2 та 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100). В нашому випадку до уваги повинні братись кількість робочих днів за червень і липень 2012 року, яка становить 41 день. Згідно довідки № 43 від 25.02.2016 року середньоденна заробітна плата Позивача складала : 1686,55 грн. (червень 2012 року ) + 1310,74 грн. (липень 2012 року) / 41 робочий день за два місяці (19 робочих днів у червні 2012 року та 22 у липні 2012 року) = 73 грн. 10 коп. ( п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100). Період не виплати належної заробітної плати з 01.08.2012 року по 19.11.2015 року (день повного розрахунку з Позивачем згідно довідки банку (а.с. 14) : з 01.08.2012 - 31.12.2012 109 робочих днів, з 01.01.2013 - 31.12.2013 247, з 01.01.2014 - 31.12.2014 247, з 01.01.2015 - 19.11.2015 215 робочих днів, а всього 818 робочих днів. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки\~ по\~ день\~ фактичного розрахунку складає 59 795 грн. 80 коп. (73 грн. 10 коп.* 818 робочих днів). Таким чином, дана сума виходить за межі позовних вимог, і проведені сторонами розрахунки є заниженими. Між тим, у відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У звязку з вказаним, суд позбавлений можливості виходу за межі позовних вимог і вправі задовольнити позов тільки щодо тої суми, яка зазначена у ньому. З огляду на вище викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ч.3 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з Відповідача в дохід держави судові витрати.

Outcome: approved