Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» (далі - відповідач) на його користь 90 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому в результаті професійного захворювання, з підстав, передбачених ст.153 та ст.237-1 КЗпП. Позивач посилається на те, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах з 15.07.1992 по 16.01.2011 та з 17.01.2011 по 02.09.2016 на посаді гірничий робітник очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем у шахті. Звільнився на підставі ст.40 КЗпП України, у зв'язку з невідповідністю робітника виконуємій роботі внаслідок стану здоров'я. 22.01.2018 був складений акт розслідування хронічного професійного захворювання, який затверджено Першим заступником начальника головного управління Держпраці у Донецькій області Шубіним В.П., позивачу встановлені професійні захворювання. 05.03.2018 позивач був вперше оглянутий на МСЕК за професійними захворюваннями, встановлено первинно за сукупністю 65% втрати професійної працездатності, з 05.03.2018 року безстроково, з яких 30% хронічний попереково/крестцовий радикуліт; 25% пневмоконіоз; 10% приглухуватість. Позивачу протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах; рекомендовані «Д» невролога; визначена потреба у медичній та соціальній допомозі: медикаментозне лікування за професійними захворюваннями, санаторно-курортне лікування за хронічним попереково-крестцовим радикулітом. Позивач вважає, що умовами виробництва на підприємстві відповідача, що спричинили виявлені професійні захворювання, позивачу заподіяна моральна шкода. Під наглядом лікарів позивач перебуває з 2012 року, неодноразово лікувався амбулаторно і стаціонарно. 18.08.2016 позивач був оглянутий на МСЕК за загальним захворюванням, встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням. Позивач має постійний сухий кашель, слабкість, швидку втомлюваність, обмеження рухів у поперековій області, погіршення слуху, слабке здоров'я, не витримує значних навантажень, постійно проходить курс лікування для того, щоб підтримати своє самопочуття. Позивач посилається також на те, що він звільнився з роботи за станом здоров'я, на час звільнення йому виповнилось 49 років, він мав намір і далі працювати, але робота у підземних умовах заборонена, а іншої спеціальності не має. Позивач зауважує, що він одружений, від шлюбу має двоє синів, 2000 та 2008 років народження, яких він як батько повинен утримувати, проте через низку професійних захворювань позбавлений можливості робити це в повній мірі. Втрата професійної працездатності встановлена безстроково, отже відновлення здоров'я позивача неможливе, наслідки хвороби носять незворотний характер. На думку позивача, наявні всі підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок підприємства-відповідача, працюючи на якому, він отримав декілька професійних захворювань, завдану моральну шкоду позивач оцінює в 90 000 гривень. Відповідач надав відзив на позов, за змістом якого суму моральної шкоди у розмірі 90000 гривень є значно завищеною та не відповідає вимогам розумності та справедливості. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на те, що позивач з 2012 року знав про погіршення стану свого здоров'я, після чого неодноразово звертався до лікарні у зв'язку з погіршенням стану здоров'я. Тобто позивач свідомо, знаючи про свої хвороби та усвідомлюючи ризик розвитку та отримання професійного захворювання, тривалий час не повідомляв адміністрацію ПАТ «ШУ «Покровське» про необхідність його переведення на іншу менш шкідливу або менш важку працю, чим сприяв розвитку у нього професійних захворювань та виникненню у нього стійкої втрати працездатності. Також відповідач звертає увагу на те, що кожен рік позивач проходив обов'язкові медичні огляди як працівник, що працює в шкідливих та важких умовах праці. Згідно з даними пройдених протягом 2012 - 2016 років медоглядів, які за кошти ПАТ «ШУ «Покровське» проведено лікарями Покровської ЦГБ, зазначений громадянин був визнаний таким, який може працювати в підземних умовах за професією «гірник очисного забою». Крім того, на думку відповідача, позивач не позбавлений права та можливості піклуватися про свою родину, так як йому виплачуються значні страхові виплати від Фонду соціального страхування та пенсія за віком. Зазначені обставини відповідач просить врахувати при визначенні судом розміру моральної шкоди. Позивач, його представник надали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, правом участі в судовому засіданні не скористався, свого представника до суду не направив. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову та відзиву на нього, дослідивши надані сторонами письмові докази, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд при винесені рішення виходить з наступних підстав та мотивів. Згідно з трудовою книжкою БТ-ІІ №1457185 позивач з 15.07.1992 по 16.01.2011 та з 17.01.2011 по 02.09.2016 працював на підприємстві відповідача гірничим робітником очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем у шахті; звільнений 02.09.2016 за станом здоров'я (а.с.17-19). За змістом виписки з амбулаторної карти позивача, виданої Покровським районним центром первинної медико-санітарної допомоги від 04.10.2017 вбачається, що позивач перебуває під наглядом лікарів з 2012 року, в анамнезі: хронічна попереково-крижова радикулопатія; хронічна двобічна сенсоневральна туговухість, хронічний обструктивний бронхіт. Позивач неодноразово лікувався амбулаторно та стаціонарно, в тому числі за діагнозами: хронічний неврит слухових нервів, хронічна двостороння сенсоневральна туговухість з помірним ступенем зниження слуху; ГРВ з проявами трахеїту; прояви бронхіту, гострий бронхіт; хронічна двостороння сенсоневральна туговухість; хронічний обструктивний бронхіт, хронічний обструктивний бронхіт II ст. фаза загострення; прикореневий і базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст.; хронічна двобічна сенсоневральна туговухість (а.с.26). З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №4687/775 вбачається, що позивач з 21.06.2016 по 01.07.2016 перебував у стаціонарному відділенні Покровської ЦРЛ з діагнозом: загострення хронічного вертеброгенного попереково-крижового радикуліту зі стійким больовим, м'язово-тонічним, лівобічним корешковим синдромом (а.с.27). З виписки №926 із медичної карти стаціонарного хворого від 23.10.2017 вбачається, що позивач в період з 06.10.2017 по 23.10.2017 знаходився на стаціонарному лікуванні в ДУ «Інститут медицини праці академії медичних наук України», де на підставі висновку Центральної лікарсько-експертної комісії позивачу визначений такий діагноз: - хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим компонентом - захворювання професійне, встановлене вперше; - пневмоконіоз, ЛН - І-ІІ ст. - захворювання професійне, встановлено вперше; - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (II ст.) - за класифікацією [PERSON] та [PERSON] - захворювання професійне, встановлено вперше (а.с.29). Медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 17.10.2017 №36/904 підтверджується наявність у позивача (місце останньої роботи: ДП ВК «Краснолиманська») професійного захворювання (а.с.30): - хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим компонентом; - пневмоконіоз, ЛН- І - ІІ ст.; - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (II ст.) - за класифікацією [PERSON] та [PERSON] (а.с.30). За змістом Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 22.01.2018, затвердженого 23.01.2018 начальником Головного управління Держпраці у Донецькій області Шубіним В.П., в результаті проведення розслідування на підприємстві відповідача причини виникнення вищевказаного хронічного професійного захворювання такі (а.с.22-23): - професійне захворювання виникло у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах, обумовленим впливом шкідливого фактору - пил фіброгенної дії, шум, робоча поза; нахили тулубу, фізичні навантаження (п.16); - причинами професійних захворювань є важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м'язів нижніх кінцівок та тулубу) - фактична величина 115,5 Вт при нормативному значенні 90 Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м'язів рук та плечового поясу) - фактична величина 49,5 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується - фактична величина 25 кг при нормативному значенні 30 кг; пил переважно фіброгенної дії, вугільно-породний при вмісті вільного діоксиду кремнію до 5% - фактична величина 53, 6 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3). Тривалість дії упродовж зміни - 81,0%; рівень еквівалентного шуму на робочому місці 88 дБА, при нормативному значенні 80 дБА (п.17). Довідкою до акта огляду МСЕК від 05.03.2018 та Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності №066570 від 05.03.2018 підтверджується таке: в результаті первинного огляду позивача останньому встановлена 3 група інвалідності за професійним захворюванням з 05.03.2018 безстроково; за сукупністю - 65% втрати професійної працездатності з 05.03.2018 безстроково, а саме: 30% - хронічний попереково-крижовий радикуліт, 25% хронічний бронхіт, 10% приглухуватість (а.с.20-21). Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами ст.173 КЗпП за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Обов'язки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Факт установлення позивачу професійного захворювання, яке складається з комплексу захворювань, внаслідок якого його професійна працездатність втрачена на 65% безстроково, та яке виникло у зв'язку з тривалою роботою на підприємстві відповідача, що підтверджується Актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання та не спростовано відповідачем, систематичне проходження позивачем лікування з приводу відповідних захворювань, встановлення позивачу 3 групи інвалідності безстроково та визначення потреби у медичній та соціальній допомозі, а також обмеження в роботі - заборона важкої фізичної роботи, роботи в підземних умовах, апр іорі свідчать про перенесення позивачем моральних страждань, втрати нормального життєвого укладу, притаманного віку позивача, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, вказує на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди. Окремо суд відмічає, що Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 №1-рп/2004 визначено, що за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Оскільки позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності (до якої відноситься будь-яка її втрата (встановлення групи інвалідності, встановлення групи інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності, а також встановлення лише ступеня втрати професійної працездатності), визначена медико-соціальними експертними комісіями на обумовлений термін або безстроково), необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК відсутня. З приводу доводів відповідача суд зазначає, що наявність у позивача медичних захворювань з 2012 року, часте проходження ним лікування не свідчить про неотримання ним професійного захворювання через наявні умови праці на підприємстві відповідача та не знімає з останнього відповідальності відшкодувати моральну шкоду, спричинену фактом наявності у позивача професійного захворювання, обумовленого тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, який дорівнює майже 28 років. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №3, відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до наслідків що наступили, які підтверджуються наведеними вище медичними документами, наявність у позивача 65 % втрати професійної працездатності, встановлення з 05.03.2018 третьої групи інвалідності безстроково, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, глибину фізичних та моральних страждань позивача у зв'язку із втратою можливості працювати в повній мірі та, як наслідок, втратою можливості повноцінно піклуватись про членів своєї сім'ї - дружини та двох синів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що з відповідача, в рахунок відшкодування моральної шкоди позивача, підлягає стягненню сума в розмірі 45 000 гривень. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд зазначає, що згідно з пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Отже, стягнута за рішенням суду моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я не є об'єктом оподаткування доходу платника податку. Окремо суд відмічає, що за змістом ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 352,40 гривень, тобто пропорційно розміру задоволених вимог (50% від 704,80 гривень). На підставі викладеного,

Outcome: partial