Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

[PERSON] 01.07.2019 звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ВАТ «Ерсте Банк» про визнання права власності в порядку спадкування. В підготовчому судовому засіданні, позивач виправила описку у прохальній частині позову та зазначила, що просить визнати право власності в порядку розподілу майна подружжя. В обґрунтування вимог посилається на те, що з 24.06.1978 по 20.03.2013 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В шлюбі народилась дитина [PERSON] . За час подружнього життя побудували будинок [ADDRESS] , на який видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно 28.01.1992 на ім`я [PERSON] . Крім того, 03.12.1996 [PERSON] набуто Ѕ частину у статутному капіталі ТОВ «Кіровоград Правекссервіс» в розмірі 1005 грн. та 07.09.1994 - Ѕ частку у статутному капіталі ТОВ «Будтранссервіс» в розмірі 10050 грн. Після розірвання шлюбу розділ майна подружжя не проводився. Вона з донькою залишилась проживати у будинку. [PERSON] помер [INFO] . Звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із тим, що як колишня дружина не має правовстановлюючих документів на майно та майнові права, які набуті подружжям в період шлюбу (спільну сумісну власність) із рекомендацією звернутися до суду за врегулюванням цього питання. Вважає, що як подружжя має право на Ѕ частку у набутому за період шлюбу з [PERSON] майні. Просить суд визнати за нею право власності на: -Ѕ частину будинку номер [ADDRESS] ; -ј частки у статутному капіталі ТОВ «Будтранссервіс»; -ј частки у статутному капіталі ТОВ «Кіровоград Правекссервіс». Представник відповідача - адвокат Грицина В.І. подала відзив на позовну заяву подану [PERSON] 01.07.2019, про визнання права власності в порядку спадкування. В якому вимогу не визнала та зазначила, що [PERSON] проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з серпня 2008 року, а з 31.03.2017 у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають чотирьох неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , який є інвалідом дитинства. Крім того, у шлюбі позивача з [PERSON] народилась донька [PERSON] за заявою останньої відкрита спадкова справа приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Потьомкіною І.А. Після зміни прохальної частини позову представник відповідача - адвокат Грицина В.І. подала відзив, в якому позов не визнала. В обґрунтування зазначила, що нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності в спільному майні колишній дружині, оскільки законодавством не передбачена видача таких свідоцтв колишній дружині або чоловіку нотаріусом. Спірний будинок [ADDRESS] перебуває в іпотеці банку, на нього ВДВС накладений арешт. Відповідно до п. 3 глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за наявності заборони відчуження житлового будинку, свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя видається у разі згоди на те кредитора, яка повинна бути викладена у письмовій формі. Якщо на вищевказане майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя відкладається до зняття арешту. Позивачка не зверталася до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтв про право власності на частки у статутному капіталі товариств, а тому звернулася до суду передчасно, не використавши позасудовий порядок захисту порушеного права. Крім того, зазначені вимоги не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. За змістом ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 ЗУ «Про господарські товариства» власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується у право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним із визначальних є факт набуття подружжям таких грошових коштів у шлюбі. Вважає, що позивачка не правильно обрала спосіб захисту порушеного права. В даному випадку вона має право тільки на вимоги виплати половини вартості внесеного майна в якості частки в статутному капіталі товариств. Крім того, зазначає, що позивачкою пропущений трирічний строк позовної давності. Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Вимоги позивачки фактично зводяться до поділу спільно нажитого майна з [PERSON] , тому на підставі ч. 3 ст. 267 ЦК України відповідач заявляє про застосування строків позовної давності. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник позивача - адвокат Майнард Н.О. подала відповідь на відзив. В якому зазначила, що позивач дізналась про своє порушене право тільки 18.03.2019 після отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва на право власності на частку у спільному майні подружжя. Посилаючись на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу, просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 25.07.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 04.11.2019 справа призначена до розгляду по суті. Ухвалою суду від 19.02.2020, залучено до участі у справі третьою особо, яка не заявляє вимог на предмет спору ВАТ «Ерсте Банк», за клопотанням представника позивача, заявленим за наполяганням представника відповідача. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Майнард Н.О. вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив. Суду пояснила, що позивач має право в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на ј частку у статутному майні товариств та Ѕ частини будинку. Строк позовної давності нею не пропущений. Щодо зауваження представника відповідача про неправильно обраний спосіб захисту прав позивачем та не залучення до участі у справі всих відповідачів прав та інтересів яких стосується позов, представник позивача зауважила, що відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України, суд самостійно може визначити спосіб захисту прав позивача. Щодо кола відповідачів, то [PERSON] є матір`ю неповнолітніх синів, які є спадкоємцями майна померлого, тому їх залучення до участі у справі не є обов`язковим. Просила позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Грицина В.І. позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суду пояснила, що відповідач визнає той факт, що під час шлюбу з позивачем [PERSON] побудований будинок [ADDRESS] та внесені внески до статутного капіталу ТОВ «Кіровоград Правекссервіс» та ТОВ «Будтранссервіс». Зауважила на тому, що будинок перебуває в іпотеці, тому повинна бути отримана письмова згода кредитора для задоволення вимог про визнання права власності на будинок. Крім того, ВДВС на нього накладений арешт. Позивач має право тільки на виплату частки вартості внеску померлого у статутний фонд товариства, а не на визнання права власності на частку у його статутному капіталі. Наголосила на тому, що позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх прав, та не залучені до участі у справі відповідачами всі спадкоємці [PERSON] . Крім того, позивачем пропущений строк давності звернення до суду з позовом щодо поділу майна подружжя. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову ВАТ «ЕрстеБанк» в судове засідання не з`явилась. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 24.06.1978 по 20.03.2013 позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією паспорта позивача, копією свідоцтва про укладення шлюбу та копією свідоцтва про розірвання шлюбу. В шлюбі народилась дитина [PERSON] (доказів на підтвердження цього позивачем не надано). З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.03.2019 вбачається, що відповідно до інформації № 159867002 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 18.03.2019 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Потьомкіною І.А. на запит [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] належав на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кіровським райкомунгоспом 28.01.1992. З Державного реєстру іпотек вбачається, що згідно із договором іпотеки, 3570 від 28.10.2008, зазначений будинок перебуває і іпотеці ВАТ «ЕрстеБанк», іпотекодавець [PERSON] , розмір основного зобов`язання 154000 доларів США, строк виконання 27.10.2016. За наполяганням представника позивача, в судовому засіданні, представник позивача заявила клопотання про притягнення третьою особою ВАТ «Ересте Банк». Крім того, з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що Кіровським відділом ДВС Кіровоградського МУЮ накладений арешт на вищезазначений будинок на підстави постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.10.2012. При зверненні до суду з позовом, вищевикладені факти позивачем не зазначені. Позивач зазначає, що 03.12.1996 [PERSON] набуто Ѕ частину у статутному капіталі ТОВ «Кіровоград Правекссервіс» в розмірі 1005 грн. та 07.09.1994 - Ѕ частку у статутному капіталі ТОВ «Будтранссервіс» в розмірі 10050 грн. З роздруківки (позивачем не надана інформація, щодо ресурсу, з якого отримана роздруківка), доданої до позовної заяви, вбачається, що 07.09.1994 відбулась державна реєстрація ТОВ «Будтранссервіс», одним із засновників якого був [PERSON] , його внесок у статутний фонд склав 1005 грн. Крім того, 03.12.1996 відбулась державна реєстрація ТОВ ТОВ «Кіровоград Правекссервіс», одним із засновників якого був [PERSON] та його внесок у статутний фонд склав 4770 грн. Відомості щодо внесків [PERSON] у статутний фонд ТОВ «Кіровоград Правекссервіс» та ТОВ «Будтранссервіс» зазначені у позові, не відповідають відомостям, доданим позивачем до позову в якості роздруківки з невідомого ресурсу. [PERSON] помер [INFO] , копія свідоцтва про смерть або актовий запис про смерть позивачем суду не наданий. Відповідач зазначений факт не заперечує. Відповідачка зазначає, що проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2008 року, а з 31.03.2017 у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Від спільного проживання мають чотирьох неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , який є інвалідом дитинства. Позивач посилається на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем розподіл спільного майна подружжя не проводився. Вона з донькою залишилась проживати у будинку [ADDRESS] , де зареєстрована з 14.02.2006 та проживає до теперішнього часу з донькою та двома онуками, що підтверджується копіями довідок. Після смерті [PERSON] , позивач, 15.03.2019, звернулась до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Потьомкіної І.А. з проханням видати свідоцтво про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, після смерті колишнього чоловіка, а саме на Ѕ частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд [ADDRESS] Оскільки чинним законодавством не передбачена видача таких свідоцтв колишній дружині померлого чоловіка, та у зв`язку із відсутністю документів, які б підтвердили право спільної сумісної власності подружжя на майно, у його видачі відмовлено постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Вже після звернення з зазначеним позовом до суду, 12.02.2020 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Потьомкіної І.А. з проханням видати свідоцтво про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, після смерті колишнього чоловіка, а саме по Ѕ частки у статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Ліщина», ТОВ «Кіровоград Правекссервіс» та ТОВ «Будтранссервіс». Постановою приватного нотаріуса від 12.02.2020 у видачі свідоцтва відмовлено, оскільки чинним законодавством не передбачена видача таких свідоцтв колишній дружині померлого чоловіка. Відповідач не заперечує факт перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , факт виникнення права власності на будинок та внесення внесків у статутний фонд товариств під час перебування у шлюбі. Право власності на будинок набуте [PERSON] 28.01.1992. Державна реєстрація товариств, у статутний фонд яких [PERSON] зробив внески, відбулась 07.09.1994 та 03.12.1996. Суд виходить з того, що засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків членів сім`ї визначені Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України), а щодо правовідносин до 01.01.2004 року Кодексом про шлюб та сім`ю. Тобто майно подружжям набуте у період дії КпШС до 2004, а його поділ відбувається після 2004 року у зв`язку з цим порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються КпШС, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами СК України. Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном . Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Право власності на будинок [PERSON] набув під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Після смерті [PERSON] спадкоємцями його майна є відповідач [PERSON] , донька [PERSON] , неповнолітні сини [PERSON]. [PERSON]. , [PERSON] та [PERSON]. , які мали б бути відповідачами у зазначеній справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Правильне визначення складу сторін у справі є необхідною умовою для ухвалення законного і справедливого судового рішення. Як вбачається зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову, що визначено у рішенні ВССУ від 21.12.2016 у справі № 280/119/16-ц. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач просить визнати право власності на ј частки у статутному капіталі ТОВ «Кіровоград Правекссервіс» та ТОВ «Будтранссервіс» і також не залучив їх до участі у справі як відповідачів. Суд позбавлений можливості вирішувати питання про права та обов`язки господарських товариств, які не є учасниками справи, що також є підставою для відмови у задоволенні позову в частині цих вимог. Як визначено ст. 12 ЦПК України, саме позивач в даному випадку, несе ризик невчинення процесуальних дій, приймаючи до уваги те, що [PERSON] скористалась правом на отримання професійної правничої допомоги. Суд також звертає увагу на наступне, що за змістом статті 115 ЦК України, статті 85 ГК України та статті 12 Закону України «Про господарські товариства» власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується у право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним із визначальних є факт набуття подружжям таких грошових коштів у шлюбі. Таким чином, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 6-38цс15, від якого не відступив ВС у своїй практиці. В зв`язку із не залученням до участі у справі всих відповідачів, прав та обов`язків яких стосується зазначений спір, суд позбавлений можливості повно та всебічно дослідити всі обставини справи, для визначення критеріїв, які дозволяють надати спірному майну статус спільної сумісної власності, тому позов задоволенню не підлягає. Представник відповідача акцентував увагу на тому, що позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх інтересів. Представник позивача наголосив на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України, суд самостійно може визначити спосіб захисту прав позивача. Суд не погоджується з такою думкою представника позивача, оскільки, відповідно до ст 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Якщо суд, в даному випадку, сам обере спосіб захисту прав позивача, він вийде за межі позовних вимог, порушить принцип змагальності та диспозитивності. Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності суд, вважає за необхідне зазначити наступне, що Постановою ВСУ від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15 було зроблено правовий висновок про те, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. На підставі ст. 22 КпШС, ст.ст. 60, 70 СК України,

Outcome: dismissed