Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

[PERSON] 01.02.2018 року звернулася до Козівського районного суду Тернопільської області із вищевказаним позовом, в якому просила: «визнати протиправним та скасувати наказ відповідача, Тернопільського обласного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України підписаного його директором п. [PERSON] від 23 листопада 2017 року за №251 к, яким я, [PERSON] з посиланням на вимоги п.1 ст.36 КЗпП України звільнена із займаної посади заступника начальника відділу надання соціальних послуг Козівського районного центру зайнятості Тернопільської обласного центру зайнятості Міністерства соціальної політики»; «поновити мене на роботі, у займаній посаді заступника начальника відділу надання соціальних послуг Козівського районного центру зайнятості Тернопільського обласного центру зайнятості Міністерства соціальної політики»; «зобов`язати відповідача виплатити мені грошові кошти за час вимушеного прогулу» (а.с.3-4). Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом від 23.11.2017 року за підписом директора Тернопільського обласного центру зайнятості її було звільнено з посади заступника начальника відділу надання соціальних послуг Козівського районного центру зайнятості на підставі «п.1 ст.36 КЗпП України». Вказує, що ні наказу про звільнення, ні трудової книжки у роботодавця в день звільнення не отримала. Зазначає, що у день звільнення працювала увесь робочий день, а на наступний день також «вийшла на роботу… упродовж дня виконувала покладені на» неї «обов`язки, у т.ч. передавала ввірене» їй «майно та оформляла документи». Лише на четвертий день після видання наказу про звільнення, 27.11.2017 року вона отримала у роботодавця в м. Тернополі, тобто не за основним місцем праці у смт. Козова трудову книжку. 23.12.2017 року вона звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення коштів за вимушений прогул, однак такий було залишено без розгляду ухвалою цього суду від 31.01.2018 року. Також, зазначає, що підставою для її звільнення була написана 23.11.2017 року під тиском [PERSON] заява про звільнення з роботи. Вказує, що до написання вказаної заяви привело нервове потрясіння, яке було викликано неправомірними, на її думку, діями [PERSON] спрямованими на її звільнення з роботи через реорганізацію та скорочення штатної чисельності районного центру зайнятості. Неправомірність дій керівника Козівського районного центру зайнятості підтверджується численними скаргами працівників та тим, що у день написання нею заяви, після закінчення робочого дня він доставив цю заяву до м. Тернополя на передав її директору обласного центру зайнятості. В подальшому вона написала заяву про відкликання заяви про звільнення з роботи, однак [PERSON] «зорганізував передачу ввіреного» їй майна, що підтверджується актами приймання-передачі від 24.11.2017 року. Звертає увагу суду на те, що, на її переконання, правових підстав для її звільнення відповідно до вимог «п.1 ст.36 КЗпП України» на підставі угод сторін не було, оскільки жодна угода між нею та роботодавцем не підписувалася, що підтверджується відомостями зазначеними в наказі, в якому підставою звільнення вказано заяву [PERSON] .. Також зазначає, що роботодавець при звільненні не врахував даних про її сімейний стан, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, наявність значного стажу трудової діяльності та стан її здоров`я. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 02.02.2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху у зв`язку із недоліками такої (а.с.13). 22.03.2018 року ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за такою в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання (а.с.30). 05.04.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, у якому представник останнього просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати, пов`язані із його явкою до суду. Поданий відзив мотивував тим, що 23.11.2017 року позивачем подано заяву про звільнення з роботи за угодою сторін. [PERSON] звільнено 24.11.2017 року. 23.11.2017 року позивач ознайомлена із наказом про звільнення, а 24.11.2017 року нею подано до Тернопільського обласного центру зайнятості обхідний лист. Крім того, в особовій картці [PERSON] у графі дата і причина звільнення наявний її підпис та дата ознайомлення - 24.11.2017 року. Зазначає, що лише в разі звільнення працівника з ініціативи власника копія наказу видається в день звільнення, а в інших випадках копія наказу видається на вимогу працівника. Трудову книжку позивач, як вказує представник відповідача, отримала 24.11.2017 року, в останній день роботи, що підтверджується відповідним записом в Книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них. Вказує також, що так як звільнення відбувалося за угодою сторін, то роботодавець не був зобов`язаний надати [PERSON] відповідний наказ у день звільнення, а відповідне звернення позивача про видачу такого не надходило. Крім того, зазначає, що на адресу обласного центру зайнятості жодних заяв [PERSON] про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін не надходило. Крім того, під час подання обхідного листа, отримання документів про звільнення позивач не зверталася ні з усними ні з письмовими заявами до директора обласного центру зайнятості [PERSON] щодо неправомірних, на її думку, дій щодо неї директора Козівського районного центру зайнятості [PERSON] .. Заява про відкликання заяви про звільнення, копія якої долучена позивачем до позовної заяви не містить підтверджень про її отримання обласним центром зайнятості. Також, звертає увагу суду на те, що анулювання домовленості сторін про звільнення може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Вказує, що чинним законодавством про працю не передбачено укладення письмових угод про припинення трудових відносин, навіть у випадку розірвання трудового договору за угодою сторін. Крім того, зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про наявність на неї тиску [PERSON] з метою подання заяви на звільнення позивачем не подано, а реорганізація базових центрів зайнятості Тернопільської області шляхом приєднання їх до Тернопільського обласного центру зайнятості, розпочата у 2016 році, не передбачала скорочення штатної чисельності працівників Козівського районного центру зайнятості, в тому числі і посади, на якій перебувала [PERSON] .. Покликається і на те, що будь-якими повноваженнями щодо звільнення працівників директора районних центрів зайнятості не наділені. Так само, за період за 2017-2018 роки жодних подань від директора Козівського районного центру зайнятості [PERSON] про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] , як і її заяв, скарг щодо неправомірних дій [PERSON] до обласного центру зайнятості не надходило. Щодо тиску на позивача з метою подання нею заяви про звільнення, зазначає, що 01.12.2017 року, після звільнення позивача за угодою сторін, на адресу обласного центру зайнятості надійшло звернення від начальника відділу взаємодії з роботодавцями Козівського РЦЗ [PERSON], копія якого направлена на адресу профспілкового комітету Тернопільської обласної служби зайнятості, а обласним центром зайнятості призначено службове розслідування. Стверджуючи про наявність на неї тиску, позивач покликається на звернення профспілкового комітету від 29.12.2017 року, проте факти тиску на [PERSON] у вказаному зверненні викладені з її слів та не знайшли свого підтвердження під час проведення службової перевірки. Вважає, що твердження позивача про те, що роботодавцем не враховані її сімейний стан, наявність утриманців, стан здоров`я та інші фактори безпідставним, оскільки такі не враховуються при звільненні за угодою сторін. Разом із відзивом представник відповідача подав також попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що визначені ним у розмірі 600,00 грн. та складаються з: виплати добових (60,00 грн.*5 днів) та компенсації витрат на проїзд автобусом з м. Тернополя до смт. Козова (30,00 грн. вартості квитка в одну сторону*2*5 днів) (а.с.36-44). 06.04.2018 року від третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву, у яких зазначено про те, що позивачем 23.11.2017 року на адресу Тернопільського обласного центру зайнятості написана заява про звільнення за угодою сторін, яку цього ж дня погодив директор Козівського районного центру зайнятості і направив її до Тернопільського обласного центру зайнятості для розгляду. В подальшому директор обласного центру зайнятості дав згоду на звільнення позивача за угодою сторін, про що видано наказ від 23.11.2017 року за №251-к «Про звільнення [PERSON] » 24.11.2017 року. Вказує, що [PERSON] жодного тиску на позивача не здійснював, а скорочення чисельності працівників у Козівському районному центрі зайнятості ні на момент звільнення [PERSON] ні станом на момент розгляду справи і подання пояснень не проводиться. Відтак, представник третьої особи просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.76). 09.01.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, у якому останній вказує, що третя особа - Козівський районний центр зайнятості припинено як юридичну особу (а.с.127). 09.01.2019 року представником відповідача подано до суду також клопотання про долучення доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат на суму 382,11 грн. (а.с.132-133). Позивач та її представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали і просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засідання щодо задоволення позовних вимог заперечила з підстав, викладених у відзиві та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи під час розгляду справи щодо задоволення позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому, ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, враховуючи правову природу трудових правовідносин та вимоги трудового законодавства, суд вважає, що у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Такий висновок суду в повній мірі кореспондує і позиції Верховного суду, висловленій у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 23.01.2018 року у справі №273/212/16-ц. Відтак саме відповідач, на переконання суду, повинен довести, що звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням усіх вимог трудового законодавства. Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Відтак, предметом доказування у цій справі, враховуючи вимоги ст.ст.81, 82 ЦПК України та положення п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, є наступні обставини: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін і така ініціатива погоджена роботодавцем. Про обґрунтованість такого висновку суду свідчить і правова позиція Верховного Суду України, висловлена 26.10.2016 року у справі №404/3049/15-ц. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді заступника начальника відділу надання соціальних послуг у Козівському районному центрі зайнятості з 10.02.2016 року, що підтверджується копією її особової картки працівника (а.с.57). 23.11.2017 року [PERSON] написала і подала заяву, у якій просила «звільнити мене з роботи за згодою сторін з 23.11.2017 р.» (а.с.66). 23.11.2017 року директором Тернопільського обласного центру зайнятості [PERSON] було накладено резолюцію «До наказу. 23.11.2017 р. «підпис» Звільнити 24.11.2017 р.» (а.с.66). Наказом №251-к від 23.11.2017 року (а.с.6, 22, 56) [PERSON] 24.11.2017 року звільнено із займаної посади «за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України» на підставі заяви [PERSON] від 23.11.2017 року (а.с.66). Вказаний факт, також визнається і сторонами, а тому додаткового доказування, згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України, не потребує. При цьому, позивач стверджувала, що дійсно писала та подала заяву про звільнення за угодою сторін, однак вказані дії були вчинені нею в період стресу внаслідок психологічного впливу директора Козівського районного центру зайнятості [PERSON] , а в подальшому вона подала заяву про відкликання раніше поданої нею заяви про звільнення за угодою сторін. Крім того, з показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаних у судовому засіданні 16.04.2019 року, та свідка [PERSON] , допитаного у судовому засіданні 15.05.2019 року, судом встановлено, що дійсно 23.11.2017 року Тернопільським обласним центром зайнятості в другій половині дня отримано заяву [PERSON] про звільнення її за угодою сторін. При цьому, із показів цих свідків судом також встановлено, що наказ №251-к від 23.11.2017 року був підготований, погоджений та підписаний 23.11.2017 року (а.с.190-195, 203-206). 24.11.2017 року [PERSON] у період з 09.29 год. до 10.54 год. здійснювала прийом громадян, як спеціаліст із сприяння працевлаштуванню, що підтверджується роздруківкою електронного робочого місця спеціаліста зі сприяння працевлаштуванню ( [PERSON] ) (а.с.201). Цей, встановлений судом факт, частково узгоджується і з поясненнями самої позивача, яка, проте, вказує, що працювала та здійснювала прийом громадян протягом усього робочого дня. Крім того, 24.11.2017 року за участю позивача у Козівському районному центрі зайнятості було складено два акти приймання-передачі основних засобів та один акт передачі матеріальних цінностей, зокрема комп`ютера та робочого місця спеціаліста з тумбою, що підтверджується копіями таких (а.с.7-8, 23-25). 24.11.2017 року [PERSON] також оформлено обхідний лист, копія якого досліджувалася судом та наявна в матеріалах справи (а.с.65). На підставі копії особової картки працівника Козівського районного центру занятості [PERSON] Н. С. (а.с.57) та копії книги обліку руху трудових книжок і вкладишів (а.с.58) до них судом встановлено, що 24.11.2017 року позивачем також отримано трудову книжку про що цього ж дня зроблено відповідні відмітки та проставлено позивачем підписи. Зазначені вище обставини цілком та в повній мірі узгоджуються між собою та з показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] .. Доказів протилежного, або, як зазначала позивач, отримання нею трудової книжки 27.11.2017 року судом не здобуто, а позивачем та її представником не доведено. Водночас, свідок [PERSON] , допитана у судовому засіданні 16.04.2019 року, пояснила, що «все почалося з 2016 року, у зв`язку із скороченням штату». Вказала, що директор Козівського районного центру зайнятості викликав [PERSON] і [PERSON] , кричав на них, погрожував і таким чином схиляв до звільнення з метою працевлаштувати в подальшому на це місце бухгалтера « [PERSON] ». Вона особисто при цих розмовах не була присутня, але чула ці «крики». Повідомила також, що їй відомо, що 23.11.2017 року в кінці дня позивач написала заяву на звільнення за угодою сторін. Присутньою при написанні цієї заяви вона не була. 24.11.2017 року [PERSON] , як їй відомо, цілий день проводила прийом громадян і в м. Тернопіль не їздила, а пішла додому о 17.15 год.. Хоча в її обов`язки не входить відслідковування прийому безробітних чи перевірка наявності/відсутності працівників на робочому місці і її кабінет знаходиться на 2-му поверсі, а кабінет [PERSON] знаходився на 1-му поверсі, вона бачила «в комп`ютері», що позивач протягом усього дня 24.11.2017 року проводила прийом громадян. Візуально вона бачила [PERSON] лише певний період 24.11.2017 року, який саме відповісти не змогла. Щодо заяви про відкликання заяви [PERSON] про звільнення пояснила, що «на наступний день всі просили відкликати заяву [PERSON] про її звільнення». На підставі вказаного, суд вважає, що свідок [PERSON] надала покази, які суперечать оді одним, а також не узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах справи та показам інших свідків, допитаних у судовому засіданні. Крім того, зважаючи на те, що свідок [PERSON] у період з 22.11.2017 року до 29.11.2017 року перебувала на амбулаторному лікуванні з первинним діагнозом ГРВЗ, що підтверджується копією листка непрацездатності виданого [PERSON] . Козівським районним центром первинної медичної допомоги 29.11.2017 року, поданим до суду представником відповідача 15.05.2019 року (а.с.200), суд критично оцінює її покази як свідка, надані у судовому засіданні 16.04.2019 року та відхиляє такі. Таким чином, суд вважає доведеним факт написання позивачем 23.11.2017 року заяви про звільнення за «згодою сторін», а також факт видання, на підставі цієї заяви, наказу від 23.11.2017 року про звільнення [PERSON] з 24.11.2017 року. Вказані обставини свідчать про наявність домовленості сторін про звільнення «за угодою сторін» на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Щодо наявності волевиявлення [PERSON] на звільнення на момент видачі наказу про звільнення, на підставі вказаного, суд вважає, що таке волевиявлення дійсно було, про що свідчить її заява. Будь-яких доказів протилежного, в тому числі наявність у позивача в момент написання заяви чи її подачі, нервового потрясіння чи зриву, судом під час розгляду справи не здобуто і позивачем, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України, не подано. Крім того, позивач разом із позовною заявою від 19.03.2018 року, яка подана з метою усунення недоліків позовної заяви подала до суду фотокопію заяви, датованої 23.11.2017 року, адресованої директору Тернопільського обласного центру зайнятості [PERSON] у якій від імені [PERSON] зазначено: «Прошу не приймати рішення щодо моєї заяви про звільнення від 23.11.17, так як вона була написана під час нервового зриву.» Ця фотокопія, як встановлено судом, роздрукована із адреси електронної пошти «[INFO]» як електронний лист відправлений 24.11.2017 року о 10.14 год. за темою «[INFO]» з цієї ж адреси електронної пошти адресату «Відділ по роботі з кадрами та з питань державної служби <kadry@tr.dcz.gov.ua>» (а.с.21). Окрім цієї фотокопії заяви від 23.11.2017 року, 04.06.2018 року із заявою про долучення доказів, зокрема «подану мною 24.11.2017 р. оригінал заяви відповідачу Тернопільському обласному центру зайнятості Міністерства соціальної політики України» позивачем долучено фотокопію заяви, адресованої «Директору Тернопільського обласного центру зайнятості [PERSON]», у якій від імені [PERSON] зазначено: «Прошу не приймати рішення щодо моєї заяви про звільнення від 23.11.17, так як вона була написана під час нервового зриву.». При цьому, датована ця заява 24.11.2017 року. Ця фотокопія, як в подальшому встановлено, роздрукована з адреси електронної пошти «[INFO]» як електронний лист відправлений 24.11.2017 року о 09.57 год. за темою «Заява [PERSON] » з цієї ж адреси електронної пошти адресату «Відділ по роботі з кадрами та з питань державної служби <kadry@tr.dcz.gov.ua>» (а.с.96). Факт отримання цієї заяви відповідачем заперечується. При цьому, судом встановлено, що адресою електронної пошти Тернопільського обласного центру зайнятості є адреса ocz_tr@dcz.gov.ua, що підтверджується бланком відповідача (а.с.36) та заявами по суті справи і заявами з процесуальних питань позивача, в яких також вказується адреса електронної пошти відповідача (а.с.16, 94). Адреса ж електронної пошти адресата «Відділ по роботі з кадрами та з питань державної служби <kadry@tr.dcz.gov.ua>», на яку, ніби то, відправлялися заяви [PERSON] про відкликання її заяви про звільнення за угодою сторін не співпадає із офіційною адресою електронної пошти Тернопільського обласного центру зайнятості. Водночас, позивачем, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано суду для дослідження оригіналів заяв від 23.11.2017 року та від 24.11.2017 року про відкликання заяви [PERSON] про звільнення за угодою сторін від 23.11.2017 року та не надано жодних доказів на підтвердження того, що такі заяви отримувалися відповідачем. Крім того, проаналізувавши вимоги трудового законодавства, суд дійшов до висновку, що так як звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України можливе лише за наявності домовленості сторін трудового договору про це та й анулювання такої домовленості про звільнення на цій підставі можливе також лише за взаємною згодою працівника та роботодавця. Про обґрунтованість такого висновку суду, свідчить також і практика правозастосування п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України Верховного суду, яка висловлена, серед іншого й у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2018 року у справі №761/25946/15-ц. Відтак, навіть за умови наявності у суду доказів того, що заяви від імені [PERSON] , датовані 23.11.2017 року та 24.11.2017 року про відкликання її заяви про звільнення за угодою сторін від 23.11.2017 року були отримані відповідачем 24.11.2017 року, можливість анулювання досягнутої раніше домовленості про звільнення, була б можливою лише за наявності згоди на це роботодавця і за умови подання цієї заяви про відкликання раніше поданої заяви до моменту винесення наказу про звільнення. Таким чином, на підставі вищевказаного, суд відхиляє доводи позивача та її представника про те, що на [PERSON] чинився будь-який тиск зі сторони роботодавця з метою примушування до написання заяви про звільнення і вважає такі необґрунтованими та недоведеними перед судом. Зважаючи на все вищенаведене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів та тверджень [PERSON] щодо незаконності її звільнення та, відповідно, безпідставності заявлених позовних вимог. Щодо клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається із поданого представником відповідача клопотання про долучення доказів, що підтверджують розмір судових витрат, відповідач просив стягнути з позивача [PERSON] витрати пов`язані із явкою представника відповідача до суду (вартість проїзду та добові, у зв`язку із відрядженнями). Водночас, згідно з ч.1 ст.138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, зважаючи на вказане вище, суд вважає, що клопотання представника відповідача про стягнення з [PERSON] на користь відповідача судових витрат, пов`язаних із явкою представника останнього до суду є безпідставним, а відтак у його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed