Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON] 07.05.2015 року звернувся до суду із позовом про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам, встановлення розміру заборгованості по аліментам. Свої вимоги мотивує тим, що він є батьком малолітнього [PERSON], [INFO]. Рішенням Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] з нього на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] і доньки [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 300 (триста) грн. щомісячно, починаючи з 17 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття. Під час виконання зазначеного рішення суду у позивача виникла заборгованість зі сплати аліментів. 15 квітня 2015 року він звернувся до державного виконавця із заявою про перерахунок заборгованості зі сплати аліментів. Листом від 24.04.2015 року № 783 позивачу було відмовлено у проведенні даного перерахунку та рекомендовано звернутися до суду із вимогами про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Вважає, що є всі підстави для його часткового звільнення від сплати боргу по аліментам, враховуючи те, що з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року син сторін [PERSON], [INFO] проживав з ним і знаходився на повному його утриманні за обопільною згодою з відповідачкою [PERSON] та з її ініціативи. В цей же час [PERSON] постійно відвідував Камянську загальноосвітню середню школу Нікопольської районної ради. А оскільки за цей період часу дитина не проживала зі своєю матірю відповідачкою у справі, на її утриманні не перебувала, відповідачка не несла витрат по утриманню сина, позивач, з посиланням на норми матеріального та процесуального права вважає, що нарахування за спірний період часу заборгованості по аліментам не ґрунтувалося на законі. Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] окремо пояснив суду, що спір між [PERSON] та [PERSON] виник у звязку з тим, що [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення неустойки по аліментам, сума якої, на думку позивача, є невиправдано завищеною. Крім того, [PERSON] просить також стягнути неустойку по аліментам і за той період часу та по відношенню до тих аліментів, заборгованість по яким є предметом цього спору. Спір між [PERSON] та ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції виник через письмову відмову у перерахунку заборгованості по аліментам за спірний період часу, надану на його заяву від 15.04.2015 року. Оскільки аліменти стягуються з того з батьків, який проживає окремо від дитини, а [PERSON] у спірний період часу проживав разом зі своїм сином [PERSON], фактично його утримуючи, представник позивача вважає, що відповідачка [PERSON] не мала законних підстав отримувати ще й додаткові кошти на утримання свого сина на той час. У судовому засіданні позивач [PERSON] окремо пояснив суду, що його син [PERSON], [INFO] дійсно проживав із ним в період часу з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року. Оскільки [PERSON] живе разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] - то, у звязку з пошуками роботи та необхідністю заробітків, ненадовго полишав дитину саме на них. Крім того, через ремонт у будинку батьків, [PERSON] нетривалий час проживав зі своїм сином у с. Придніпровському Нікопольского району у помешканні (на той час) своєї цивільної дружини. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечила. Пояснила суду, що в період часу з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року позивач насправді не проживав у [INFO]. В цей період часу їх малолітній син [PERSON] дійсно з нею не проживав, але здебільшого, на вихідних та канікулах [PERSON] забирала дитину до себе. Коли [PERSON] відвідував 2-й клас школи, доньку сторін [PERSON], [INFO] терміново госпіталізували і [PERSON] вимушена була знаходитися разом із нею у лікарні. У звязку з неможливістю одночасного догляду за хворою донькою та сином, вона звернулася до [PERSON] з метою передання сина [PERSON] до нього на проживання тимчасово, на період хвороби доньки. Вони домовились про те, що сина [PERSON] буде переведено до Камянської школи за місцем проживання позивача та його родини в с. Камянське Нікопольського району Дніпропетровської області. Батьки [PERSON] підтримали таку пропозицію, оскільки мають підсобне господарство і у них відсутній час на те, щоб возити онука до школи у м. Нікополь та забирати з неї. [PERSON] ці дії вчиняти не міг через свій малолітній вік та значну віддаленість його попереднього місця навчання від місця проживання [PERSON], дідуся та бабусі. Коли [PERSON] мала можливість, вона відвідувала свого сина у с. Камянському, брала учать у його вихованні, спілкувалася з дитиною, забезпечувала його необхідними речами та їжею. Проти того, що дитина проживала не з нею з 22.10.2011 року, [PERSON] не заперечувала. Проти того, що дитина припинила проживання у родині [PERSON] з 28.08.2014 року [PERSON] спочатку заперечила, посилаючись на те, що забрала сина після відпочинку у літньому таборі на початку серпня 2014 року. Однак у судовому засіданні 16.11.2015 року [PERSON] змінила свої пояснення, зазначивши, що після відпочинку у літньому таборі [PERSON] все ж таки залишився проживати у родині позивача, а до неї приїжджав лише на вихідних. Весь цей час, з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року [PERSON] проживав у [INFO]. [PERSON] в цей період часу не несла щоденних витрат по його утриманню, як це було на час стягнення аліментів у 2010 році. Заперечує проти позову з тієї підстави, що вона приймала участь у вихованні сина нарівні з батьками позивача на відміну від самого позивача, який влаштовував особисте життя з іншою жінкою. Представник відповідача у судовому засіданні також заперечив проти позову, оскільки вважає, що жодних письмових та нотаріально посвідчених угод між батьками [PERSON] про його утримання чи місце проживання на момент виникнення спірних правовідносин укладено не було. Вважає, що позивач сам, на власний розсуд, вирішив не виконувати рішення суду про стягнення аліментів, всупереч принципу обовязковості виконання рішень судів України на всій території України. Також позивач, на його думку, невірно трактує положення ст. 197 СК України, бо вона не застосовується до зазначених спірних правовідносин. [PERSON] у спірний період не проживав зі своїм сином [PERSON], мотивами передачі дитини у родину батьків [PERSON] були тяжкі хвороби молодшої доньки сторін [PERSON], а не важке матеріальне становище відповідачки, як зазначає [PERSON] у своєму позові. Просив у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснила суду, що на виконанні ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції перебуває виконавчий лист № 2 180/2010 про стягнення з боржника [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] і доньки [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 300 (триста) грн. щомісячно, починаючи з 17 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття. Дійсно, у квітні 2015 року позивач звертався до виконавчої служби із заявою про перерахунок заборгованості по вказаним аліментам з посиланням на певні обставини і докази, але до компетенції державної виконавчої служби такі дії не відносяться, а тому [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду. [PERSON] просила суд вирішити справу на власний розсуд, з рішенням суду буде згодна. Заслухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Отже, вказана норма матеріального закону визнає в якості способу врегулювання сімейних правовідносин домовленість (договір) батьків дитини та інших членів сімї. З огляду на норми сімейного законодавства договір між батьками укладається в тих випадках, коли визначено законом. Зокрема, такими випадками є: договір про здійснення батьківських обовязків по вихованню дитини (ст. 157 СК), договір про сплату аліментів (ст. 189 СК), договір про припинення права на аліменти у звязку з передачею право власності на нерухоме майно (ст. 190 СК) тощо. В іншому для сімейних правовідносин регулятивною є домовленість батьків, форма укладення якої законом не закріплена. Так, згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Жодних письмових чи нотаріально посвідчених договорів у даному випадку законом не передбачено, а є лише посилання на юридичний факт обопільної згоди (домовленості) батьків з приводу місця проживання малолітньої дитини. Аналіз норми ст. 180 СК України свідчить про те, що правовідносини з утримання неповнолітніх дітей є триваючими: вони настають від народження дитини і припиняються її повноліттям. Способи виконання обовязків по утриманню дитини також встановлюються за домовленістю батьків (ч. 1 ст. 181 СК України). Аліменти сплачуються тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, зокрема, і на підставі рішення суду (ч. 2,3 ст. 181 СК України). Системний аналіз вказаних норм матеріального закону свідчить про те, що з моменту стягнення аліментів до повноліття дитини фактичні правовідносини сторін батьків дитини можуть змінитися, зокрема, і на підставі їхньої обопільної домовленості, а отримувати аліменти має право лише той з батьків, з ким проживає дитина. [PERSON] таке розуміння дає тлумачення ст. ст. 180 і 181 СК України у поєднанні зі ст. ст. 9 і 160 СК України. Отже, правова природа аліментів не є стабільною, визначеною «один раз і назавжди»; обставини життя та правовідносини між платником та стягувачем аліментів можуть змінюватися, так само як може змінюватися і спосіб виконання обовязків по утриманню дитини, у тому числі за їх спільною домовленістю. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], [INFO]. Матірю дитини згідно свідоцтва про народження є [PERSON] (а. с. 6). Рішенням Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] з нього на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] і доньки [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 300 (триста) грн. щомісячно, починаючи з 17 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 7 9). Дане рішення суду ґрунтувалося на тих обставинах, що малолітні [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] перебували на повному утриманні і проживали разом зі своєю матірю [PERSON] Ці ж самі обставини були встановлені і у заочному рішенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2010 року у цивільній справі № 2 4136/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набуло законної сили 07.08.2010 року (а. с. 28). Але у 2011 році обставини життя та фактичні правовідносини сторін істотно змінилися: між ними була досягнута домовленість про тимчасове проживання сина сторін [PERSON] в родині [PERSON], що було визнано і [PERSON], і [PERSON] у судовому засіданні 09.07.2015 р. Ініціатива зміни місця проживання малолітньої дитини, сина [PERSON], належала [PERSON], у звязку із хворобою доньки. До матеріалів справи залучені виписні епікризи про хвороби доньки [PERSON], [INFO] з 07.02.2012 року по 02.03.2012 року (а. с. 33); 08.01.2013 року по 01.02.2013 року (а. с. 32); 13.01.2015 року по 22.01.2015 року (а. с. 34), Однак за період часу з жовтня місяця 2011 р. лютий місяць 2012 р. документи про стан здоровя [PERSON] відсутні. У судовому засіданні 09.07.2015 року [PERSON] визнала дату зміни місця проживання сина сторін [PERSON] саме з 22.10.2011 року. Тому суд не може встановити звязок між хворобою доньки сторін [PERSON], 2009 року та фактичною передачею сина сторін [PERSON], 2004 року від [PERSON] на виховання до родини [PERSON] з огляду на докази, які були надані відповідачем під час розгляду справи. З 22.10.2011 року і до 28.08.2014 року малолітній [PERSON], [INFO] проживав за адресою: [INFO]. Дана адреса є постійним місцем проживання родини [PERSON], а саме: його матері, [PERSON], батька, [PERSON], брата, [PERSON] та самого [PERSON] (а. с. 13,26). Суд не може взяти до уваги посилання відповідача та її представника про те, що [PERSON] не мешкав з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року за місцем свого постійного проживання. Дана позиція відповідача спростовується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та письмовими доказами у справі. Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що малолітній [PERSON], 2004 року доводиться їй онуком. З 22.10.2011 року по 28.08.2014 року він проживав разом з нею, своїм дідусем [PERSON] та батьком [PERSON], які мешкали на той час разом, однією родиною. Про ці обставини було добре відомо матері дитини, [PERSON] і вона надала згоду на проживання [PERSON] з позивачем [PERSON] [PERSON] в цей час ніс усі щоденні витрати по утриманню, брав участь у шкільному житті сина, який всі ці роки навчався у Камянській середній загальноосвітній школі, був членом батьківського комітету. [PERSON] лише декілька разів виїжджав з вул. Озерній, 8 в с. Камянському для заробітку, оскільки мав мізерну заробітну плату за попереднім місцем роботи, або через ремонт у будинку. [PERSON] припинила проживання сина [PERSON] з [PERSON] раптово, без будь яких попередніх пояснень, наприкінці серпня 2014 року. Аналогічні пояснення надали суду і свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Пояснення свідків з боку відповідача про те, що [PERSON] не проживав у [INFO] у спірний період часу суд не може взяти до уваги. Свідок [PERSON] пояснила суду, що, будучи сусідкою [PERSON] по вул. Озерній в с. Камянському, була в них вдома лише тричі. Висновок про те, що [PERSON] за зазначеною адресою не проживає вона зробила лише тому, що коли виходила на балкон, то бачила, як [PERSON] приїжджає додому та виїжджає у невідомому для неї напрямку через певний час. Свідок [PERSON] зробив подібний висновок зі слів, нібито, самого [PERSON], а тому його пояснення не підлягають оцінці з огляду на норми ч. 1 ст. 63 ЦПК України. Свідок [PERSON] та [PERSON] змогли дати лише пояснення з приводу періодичної участі [PERSON] у вихованні свого сина [PERSON], проти чого позивач у судовому засіданні не заперечував. Щодо того, чи проживав [PERSON] у будинку № 8 по вул. Озерній в с. Камянському з 2011 по 2014 рік, їм нічого не відомо. При таких обставинах суд приходить до висновку, що малолітній [PERSON], [INFO] в період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року постійно, за обопільної домовленості батьків, проживав за адресою: [INFO] разом зі своїм батьком [PERSON] та перебував на повному його утриманні. З огляду на те, що в період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року за обопільною домовленістю батьків, як того і передбачає ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] було змінено, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] виконав свій обовязок по утриманню малолітнього сина [PERSON], але у інший спосіб шляхом спільного проживання та повного утримання дитини, який жодним чином не суперечив суті ухваленого Юрївським районним судом Дніпропетровської області рішення від 06.09.2010 року. Оскільки у спірний період часу [PERSON] зі своїм сином не проживала і щоденних витрат по його утриманню не несла, а [PERSON] свій обовязок по утриманню сина фактично виконав, подальше нарахування позивачу заборгованості по аліментам на сина [PERSON] в цей період часу суперечить нормам та суті ст. 181 СК України. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Обставиною, що має істотне значення для часткового звільнення [PERSON] від сплати заборгованості по аліментам суд вважає юридичний факт проживання його сина [PERSON] разом з позивачем протягом тривалого часу, - з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року - та фактичне виконання позивачем в цей період часу обовязку по утриманню свого сина. Суд не може взяти до уваги доводи представника позивача [PERSON] про те, що [PERSON] повинен би був звертатися з позовом про звільнення його від сплати аліментів ще у 2011 році, оскільки батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину лише у тому випадку, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби (ч. 1 ст. 188 СК України). А оскільки іншої правової норми, окрім ст. 197 СК України, для врегулювання спірних правовідносин у Сімейному кодексі України не передбачено, суд вважає, що до них підлягає застосуванню саме ч. 2 ст. 197 СК України, оскільки відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини забороняється (ч. 9 ст. 8 ЦПК України). Згідно довідки ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції (а. с. 60, 61) заборгованість по аліментам [PERSON], що припадає на утримання малолітнього [PERSON] з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року склала 4982,65 грн. Зазначена сума позивачем не оспорюється, суд приходить до висновку про необхідність звільнення позивача від заборгованості по аліментам саме в межах цієї суми і часткового задоволення позову в контексті даних вимог. У звязку із частковим задоволенням вимог про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам, підлягають частковому задоволенню і вимоги [PERSON] про встановлення розміру заборгованості по аліментам. Згідно ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. За змістом ст. 183 СК України частки дітей у стягнутих аліментах є рівними. У судовому засіданні представник ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції [PERSON] пояснила суду, що аліменти, які були стягнуті з [PERSON] рішенням Юрївським районним судом Дніпропетровської області від 06.09.2010 року, у рівній мірі розподіляються між двома дітьми [PERSON] та [PERSON] по 150 грн. на кожного. Борг [PERSON] за період часу з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року по аліментам на утримання [PERSON] складав 4982,65 грн., суд приходить до висновку, що така сама сума боргу припадає і на утримання доньки сторін [PERSON]. Так як будь яких правових підстав для звільнення [PERSON] від боргу по аліментам на утримання його доньки [PERSON] не існує, ця заборгованість повинна бути залишена за позивачем. Отже, по справі слід встановити, що розмір заборгованості позивача по аліментам, які були стягнуті з нього згідно рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року складає 4982 грн. 65 коп. Окрім того, суд вважає доречним задовольнити вимоги [PERSON] про зобовязання відповідача ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції провести перерахунок заборгованості по аліментам, які стягуються з нього на підставі рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 шляхом виключення із загальної суми боргу 4982 (чотири тисячі девятсот вісімдесят дві) грн. 65 коп. за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року, що припадає на утримання [PERSON], [INFO]. Дійсно, у проведенні такого перерахунку позивачу було письмово відмовлено, а у звязку із частковим задоволенням позовних вимог про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам та встановлення розміру заборгованості по аліментам його необхідно здійснити. При цьому суд звертає увагу на відсутність будь яких порушень закону з боку ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції, оскільки самостійно, без рішення суду, у даному випадку його посадові особи позбавлені законної можливості проводити побідні перерахунки. Однак, при цьому позивач [PERSON] правильно визначив процесуальну роль ВДВС в якості співвідповідача у даній справі, оскільки суд може постановити рішення про зобовязання вчинити певні дії лише щодо відповідача чи позивача. У даному випадку зобовязання вчинити певні дії не є вимогою адміністративного судочинства, оскільки спір випливає із сімейно правових, приватних, а не публічних правовідносин (а. с. 14,15,29) і не повязаний зі здійсненням субєктом публічної влади своїх владних повноважень. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у відповідності до задоволеної частки позовних вимог на користь позивача [PERSON] З відповідача ВДВС Нікопольского міськрайонного управління юстиції судовий збір стягненню не підлягає у звязку з відсутністю у діях його посадових осіб порушень законності, які б вплинули на права та законні інтереси позивача [PERSON] На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial