Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), в особі свого представника - адвоката Коваленко В.В. (далі - представник позивача) звернувся 17.02.2020 р. до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач [PERSON] ), Виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області (далі - відповідач Виконавчий комітет ЕМР), [PERSON] (далі - відповідач [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» Енергодарської міської ради (далі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: КП «Енергодарське БТІ»), в якій просить суд: - визнати свідоцтво про право на житло № [NUMBER] від 14.04.2005 р., виданого виконавчим комітетом Енергодарської міської ради, на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , недійсним та скасувати його; - визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 22.03.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Байрамовою О.М. Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №161, недійсним та скасувати його; - скасувати державну реєстрацію запису про право власності на нерухоме майно [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю [PERSON] , де був зареєстрований з 09.02.1990 р. у шестимісячному віці. [INFO] у віці 15 років він був знятий з реєстрації у зв`язку з перереєстрацією його за іншою адресою: [ADDRESS] . 10.06.2011 р. позивач був повторно зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідно архівного витягу №01-17/03-24/Г-320 від 17.09.2019 р. дозвіл [PERSON] на перереєстрацію неповнолітнього сина [PERSON] з адреси: [ADDRESS] , на адресу: [ADDRESS] , було надано рішенням Виконавчого комітету ЕМР №263 від 18.11.2004 р. Відповідно до акту перевірки реєстрації та фактичного проживання від 30.08.2019 р. складеного депутатом Енергодарської міської ради у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , заявника [PERSON] була обстежена квартира [ADDRESS] та встановлено, що на момент перевірки у квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] і його мати [PERSON] . [PERSON] проживав в квартирі з часу народження по теперішній час і він ніколи не змінював свого місця проживання. В 2004-2005 році його мати перепрописала його до бабусі за іншою адресою, але він залишався проживати у квартирі і тільки зараз зрозумів, що мати приватизувала його квартиру без його участі. Відповідно до акту перевірки реєстрації та фактичного проживання від 30.08.2019 р. складеного депутатом Енергодарської міської ради Барановським Д.П. в присутності сусідів [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] , заявника [PERSON] була обстежена квартира [ADDRESS] та встановлено, що на момент перевірки в квартирі зареєстровані і проживають [PERSON] та [PERSON] . З їх слів, їх донька в 2004-2005 роках просила тимчасово зареєструвати до себе свого неповнолітнього сина [PERSON] , з метою щоб вона могла приватизувати квартиру тільки на себе. Тому [PERSON] в їх квартирі ніколи не проживав, так як до них він не переїжджав, і весь час продовжував проживати в своїй квартирі по [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю. [PERSON] отримала свідоцтво про право на житло № [NUMBER] від 14.04.2005 р., яке було видане виконавчим комітетом Енергодарської міської ради, тобто квартира [ADDRESS] була приватизована без участі неповнолітнього [PERSON] .. [PERSON] дізнався зі змісту позовної заяви по цивільній справі №316/796/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області про усунення перешкод у здійснені права користування і розпорядження майном шляхом виселення, що його мати - [PERSON] , без його участі, приватизувала квартиру у 2005 році, а після, оформила нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири від 22.03.2016 р. за №161. [PERSON] не надавала в інтересах неповнолітнього сина будь якої згоди на приватизацію квартири, оскільки вона уникаючи передачі квартири у спільну сумісну власність скориставшись тим, що він був неповнолітнім зняла його з реєстрації у квартирі і приватизувала квартиру без його участі. Неповнолітній [PERSON] на час приватизації квартири у квітні 2005 року був сином та членом сім`ї наймача квартири [ADDRESS] - [PERSON] і постійно проживав у квартирі, а отже, вважає, що [PERSON] мав право на приватизацію житлової площі квартири. Крім того зазначає, що відчуження [PERSON] вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2016 р. за №161 без участі [PERSON] , який мав право не лише користування цим житловим приміщенням як член сім`ї, але був позбавлений права на його приватизацію, є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним і скасування державної реєстрації прав на квартиру за [PERSON] (а.с.4-10). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 19.02.2020 р. по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.36). 10.03.2020 р. відповідачем [PERSON] було надано до суду відзив на позовну заяву, у змісті якого вважає безпідставним посилання у позові на те, що про приватизацію і продаж квартири позивач дізнався лише зі змісту позовної заяви у справі №316/796/19 не відповідає дійсності, оскільки позивач був присутнім на підписанні договору купівлі-продажу квартири, а отже про факт продажу приватизованої квартири яка належала його матері [PERSON] , позивач знав ще 22.03.2016 р. [PERSON] 17.12.2004 р. був неповнолітнім та рішенням виконкому ЕМР №263 від 18.11.2004 р. матері позивача - [PERSON] було дозволено перереєструвати неповнолітнього сина [PERSON] на адресу: [ADDRESS] . Зазначає, що приватизація здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у квартирі, проте на дату приватизації квартири [ADDRESS] , позивач [PERSON] був неповнолітнім, тому в його інтересах діяла мати [PERSON] .. Реєстрацію місця проживання [PERSON] у квартирі було проведено 10.06.2011 р., на той час йому було вже майже 22 роки, отже, на думку відповідача [PERSON] , важко повірити, що реєструючи своє місце проживання у квартирі разом з матір`ю, він не знав про те, що квартира приватизована. Вважаючи, що матеріали справи не містять доказів недійсності договору купівлі-продажу, на думку відповідача [PERSON] , дана позовна заява направлена на небажання виконання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , просить суд відмовити в позові повністю (а.с.48-50). 21.04.2020 р. представником позивача: адвокатом Каваленко В.В., була надана до суду письмова відповідь на відзив [PERSON] , в яких вважає заперечення [PERSON] щодо вимог позову безпідставними, які фактично відповідають змісту позовної заяви, додатково зазначаючи на те, що право особи на приватизацію пов`язано не з його реєстрацією у житлі, а з фактом її постійного проживання у житловому приміщенні, яким для позивача є квартира [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] не надавав письмову заяву до паспортного столу, про зняття його з місця реєстрації в квартирі [ADDRESS] та реєстрації у квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] зробила це самостійно, без його присутності, на підставі рішення опікунської ради виконавчого комітету ЕМР від 18.11.2004 р. Вважає, що є всі підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на житло № [NUMBER] від 14.04.2005 р. та його скасування (а.с.60-62). Ухвалою суду від 05.05.2020 р. підготовче провадження було закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.73-74), а також задоволено заяву представника позивача адвоката Коваленка В.В. про витребування доказів з Енергодарської міської ради (а.с.30-30зворот). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 27.08.2020 р. (а.с.118-119) застосовано забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , у вигляді заборони її відчуження. Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: КП «Енергодарське БТІ» надано до суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги не визнає, просить суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень про недотримання норм законодавства при приватизації майна зазначає, що відповідач [PERSON] звернулась до Енергодарської міської ради із заявою про приватизацію квартири, до якої долучила усі необхідні документи, що підтверджують у неї таке право. На підставі поданих документів, в порядку та спосіб передбачений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» винесено розпорядження на підставі якого видано свідоцтво про право власності. Таким чином, відповідач [PERSON] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» реалізувала своє право на приватизацію найманого житла та отримала свідоцтво про право власності. Позивач жодним чином не зазначає які саме дії Виконавчого комітету ЕМР були вчинені всупереч закону та які саме положення чинного законодавства було порушено під час здійснення приватизації квартири. Таким чином, позивачем не доведено порушення його прав при приватизації спірної квартири. Свідоцтво про право власності було видано у відповідності до чинного законодавства, що регулює дані правовідносини, на підставі розпорядження Енергодарської міської ради, без жодних процедурних чи інших порушень, відтак вимога щодо визнання його недійсним, на думку КП «Енергодарське БТІ», не підлягає задоволенню. Щодо аргументів позивача про визнання недійсними договору купівлі-продажу, вважає, що по формі та змісту вказаний договір відповідає вимогам закону, на спростування чого позивачем доказів суду не надано. Відповідач [PERSON] на законних підставах набула право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на момент її відчуження за договором купівлі-продажу, законним власником майна була саме відповідач [PERSON] .. Звертає увагу на ту обставину, що позивач добровільно знявся з реєстраційного обліку у 2004 році за спірною адресою, на підставі відповідно рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради та переїхав на інше постійне місце проживання, про що свідчить власноручно написана заява. Надані акти перевірки реєстрації та фактичного проживання від 30.08.2019 р., 31.08.2019 р., на думку КП «Енергодарське БТІ» складені не уповноваженими особами та за своєю суттю не можуть засвідчувати факти в минулому/майбутньому. Крім того, вказує і на те, що оскаржуване свідоцтво про право власності на житло датовано 14.04.2005 р, оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири укладено 22.03.2016 р., позивач з позовною заявою звернувся до суду в лютому 2020 р., отже він пропустив визначений Цивільним кодексом України загальний строк позовної давності у три роки та питань про його поновлення суду не заявляє (а.с.161-162зворот). Представником позивача: адвокатом Коваленко В.В. за письмовим ордером (а.с.11), були надані до суду письмові додаткові пояснення, в яких заперечує позицію третьої сторони вважаючи її такою, що ґрунтується на припущення та зазначає, що [PERSON] не надавала в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] згоди на приватизацію квартири та здійснила приватизацію без його участі. Наполягає на тому, що скасуванню підлягає свідоцтво про право власності на житло, а ні рішення на підставі якого воно видано. Вважає, що оскільки [PERSON] провела відчуження квартири на підставі договору купівлі-продажу без участі [PERSON] , який був позбавлений права на приватизацію, це є підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири недійсним. Щодо застосування строків позовної давності зазначає, що доказів про те, що позивач знав, що у 2005 році його мати [PERSON] , без його участі, приватизувала квартиру відсутні , а отже і строки позовної давності застосуванню не підлягають. Вважаючи позовні вимоги обґрунтованими просить задовольнити позовні вимоги (а.с.182-184, 185-190) В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримав, надавши пояснення, які фактично відповідають змісту позовної заяви, наполягаючи на тому, що увесь час фактично проживав в квартирі та нею користувався, а отже мав право на її приватизацію. Не пам`ятає як реєструвався у квартирі. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача: адвокат Коваленко В.В., за письмовим ордером (а.с.11) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні за змістом додаткових письмових пояснень наданих суду (а.с.185-190) та відповіді на відзив відповідача [PERSON] (а.с.60-62). На задоволення позовних вимог наполягає, про що і просить суд. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що дійсно у 2004 році, за письмової згоди виконавчого комітету ЕМР, зняла з реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] свого сина - [PERSON] (позивача по справі) та перереєструвала його у квартирі [ADDRESS] , оскільки бажала що в подальшому син мав право на приватизацію. Також пояснила, що брала грошові кошти в іноземній валюті у [PERSON] та вважала, що на умовах застави, нотаріально отримання грошових коштів у заставу не оформлювала. Зрозуміла, що оформлює із [PERSON] ні договір застави квартири, а договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , при його підписанні 22.03.2016 р. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти позову, надавши пояснення аналогічні викладеним у письмовому відзові на позовну заяву. Пояснивши також, що інколи він позичав грошові кошти деяким людям, відповідач [PERSON] йому зателефонувала з метою взяти у борг грошові кошти в іноземній валюті і вони домовились про продаж квартири [ADDRESS] за 4 (чотири) тисячі доларів США, що еквівалентно сумі зазначеній у договорі купівлі-продажу який й оформили між ним та відповідачем [PERSON] . За усною домовленістю з відповідачем [PERSON] , після укладання договору-купівлі продажу квартири, [PERSON] буде продовжувати нею користуватися на умовах оренди, яку буде сплачувати на його користь. Однак, сплатила оренду всього один раз, проте яку суму, не пам`ятає. Просить відмовити в задоволенні позову. В судове засідання представник відповідача: Виконавчого комітету ЕМР, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із суду (а.с.44, 83, 101, 138, 139, 168) не з`явився, про поважність причин неявки (ч.3 ст.131 ЦПК України) - суд не повідомив, клопотань або заяв про відкладення слухання справи, розгляд справи без участі представника, відзову на позовну заяву чи заперечень проти позову, зустрічного позову - до суду не надав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: КП «Енергодарське БТІ» - [PERSON], позовні вимоги не визнала, в задоволенні позову просить відмовити. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача: Виконавчого комітету ЕМР, вислухавши думку учасників справи, які не заперечують розглядати справу у відсутності зазначеного відповідача, відсутність підстав для відкладення слухання справи у зв`язку з неявкою відповідача визначених ч.2 ст.223 ЦПК України, не вбачаючи обставин, які б перешкоджали суду розглянути справу по суті у відсутності вказаного відповідача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності представника відповідача Виконавчого комітету ЕМР. Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази відповідно до вимог визначених ст.89 ЦПК України, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст.13 ЦПК України. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ч.3 та 4 ст.77 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до положень ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Положеннями статті 65 ЖК України в редакції від 28.01.2005 р. (чинній на дату приватизації [PERSON] квартири) (далі - ЖК України) було визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до частини 2 статті 3 СК України в редакції від 01.01.2003 р., сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до положень абзацу 4 ч.1 ст.3, ч.1, 2 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, у тому числі, на підставі заяви особи, яку діти віком від 15 до 18 років подають особисто. Відповідно до абзацу 7 частини 1 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003 р., що набрав законної сили 15.01.2004 р. (далі - Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»), довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Відповідно до ч.9 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» при зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Відповідно до ст.65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Відповідно до ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до положень ч.1, 2, 6 ст.29 ЦК України прийнятого 16.01.2003 р, який набрав чинності з 01.01.2004 р., на час спірних відносин, було визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 345 ЦК України в редакції від 01.04.2005 р, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Порядок приватизації житла, на момент його приватизації відповідачем [PERSON] ,передбачений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-ХІІ від 19.06.1992 р., в редакції від 05.04.2005 р. (далі - Закон України «Про приватизацію державногомайна»), приписами статті 1 якого визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України; «Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. №56, яке було чинно на дату приватизації квартири, відповідно до п.1 якого, це положення складене відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (2482-12) і визначає порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню (далі - «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян»). Відповідно до частини 2 статті 8 Закон України «Про приватизацію державногомайна», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Пунктом 5 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», визначено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Пунктом 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При цьому, пунктами 20, 21 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Виходячи з норм законодавства, яке регламентувало на час спірних відносин приватизацію державного житлового фонду, вбачається, що участь у приватизації займаного державного (комунального) житла приймають повнолітні наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані у цьому житловому приміщенні особи, що проживають у ньому, віком від 18 років, факт проживання підтверджувався відповідною довідкою, при цьому, особи у віці від 14 років вільно обирають своє місце проживання, про зміну місця проживання протягом семи днів повинен бути письмово повідомлений відповідний орган реєстрації. Відмова від участі у приватизації житла осіб зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачалась. Пунктами 23, 24 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», у тому числі, було передбачено, що оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, подається громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). Встановлено, що відповідач [PERSON] з 09.02.1990 р. зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (далі - квартира) (а.с.35), де і проживала постійно, що не заперечується учасниками справи. З 09.02.1990 р. по 17.12.2004 р., що не заперечується учасниками справи, у спірній квартирі був зареєстрований позивач [PERSON] , що підтверджується довідкою №8427 від 20.08.2019 р. (а.с.16), який є сином відповідача [PERSON] (а.с.13). Крім того, з даних зазначеної довідки встановлено, що у період з 14.01.2005 р. по 13.05.2011 р. позивач [PERSON] був зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.16), за місцем мешкання та реєстрації його дідуся та бабусі: [PERSON] та [PERSON] (а.с.153), при цьому, останніми було надано письмові заяви датовані 06.10.2004 р., в яких вони надали свою згоду до органу опіки та піклування на перереєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] з адреси: [ADDRESS] , місця проживання його матері [PERSON] , на адресу їх місця проживання: [ADDRESS] (а.с.149, 150). Крім того, таку ж згоду було надано батьком позивача у справі - [PERSON] , який на дату надання дозволу у шлюбі з відповідачем [PERSON] не перебував (а.с.145, 146, 148), його дядьком [PERSON] який був зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.151, 153), а також і самим [PERSON] в заяві від 14.10.2004 р. (а.с.152), якому на дату її написання було повних 15 років. Питання щодо перереєстрації неповнолітнього [PERSON] з адреси: [ADDRESS] на адресу: [ADDRESS] , перебувало на розгляді опікунської ради, якою надавався висновок, як зазначено у змісті п.1 рішення Виконавчого комітету ЕМР №263 від 18.11.2004 р. «Про дозвіл на перереєстрацію малолітніх» у зв`язку зі зверненням самої матері позивача у справі - [PERSON] (відповідач по справі) (а.с.155, 142). Також, у змісті зазначеного п.1-2 рішення Виконавчого комітету ЕМР №263 від 18.11.2004 р. вказано, що в інтересах малолітнього, виконавчим комітетом ЕМР дозволено перереєстрацію [PERSON] з адреси: [ADDRESS] на адресу: [ADDRESS] (а.с.155). Зазначене спростовує посилання сторони позивача, що інтереси [PERSON] не враховувались. Крім того, слід зазначити, що на час перереєстрації [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , останньому було повних 15 років, а отже він мав право вільно обирати своє місце проживання, яке повинно було протягом 7 днів відповідним чином зареєстровано у органі реєстрації. Також встановлено та не заперечується учасниками справи, що 11.04.2005 р. [PERSON] (відповідачем по справі) було заповнено бланк заяви, в якій вона просила передати їй у приватну власність квартиру, а також вказано про надання і довідки про склад сім`ї та займані приміщення (а.с.156). Відповідно до змісту Довідки про склад сім`ї (а.с.157), долучення якої до вказаної заяви не заперечується, в ній не міститься інших членів сім`ї наймача, крім самої [PERSON] . Даних, що інформація зазначена у заяві [PERSON] чи Довідки про склад сім`ї наймача, у тому числі щодо членів сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, уточнювалась та було встановлено мешкання [PERSON] разом з наймачем - відповідачем [PERSON] , матеріали справи не містять. Таким чином встановлено, що реєстрація [PERSON] за адресою: по [ADDRESS] , з кв. [ADDRESS] , мала особисте волевиявлення самого позивача - [PERSON] , що вбачається з його заяви (а.с.152) та була зареєстрована відповідно до вимог законодавства. Даних, які б свідчили на те, що така перереєстрація позивача носила примусовий характер, судом не встановлено. Крім того, слід зазначити, що законодавець не ототожнює «місце реєстрації» із «місцем проживання», проте, місце проживання особи повинно бути відповідним чином підтверджено, якщо воно є відмінним від його місця реєстрації. Однак, беззаперечних даних та доказів фактичного місця проживання позивача у квартирі [ADDRESS] , у спірний період, суду надано не було, при цьому, такий висновок суду, крім встановлених вище обставин, засновано, у тому числі, на наступному. Як зазначалось вище, позивач у віці від 14 років мав право самостійно обирати місце свого проживання, проте доказів, що відповідачем [PERSON] чинились позивачу у цьому перешкоди надано не було. Додані до матеріалів справи Акти перевірки реєстрації та фактичного проживання, як зазначено в їх змісті, у період з 2004-2005 р. [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , датовані 30.08.2019 р. (а.с.25, 26), а отже не можуть вважатися належними доказами зазначеного в них змісту, оскільки, крім того, що складені зі слів осіб, які, як встановлено в судовому засіданні, є родичами позивача, стосуються події, яка мала місце більше 14 років тому назад та не доводяться іншими наданими суду матеріалами. Наявності доказів, які б беззаперечно на це свідчили, як-то акти обстеження житлового приміщення, інші документальні дані, складені саме у той період, суду надано не було. Посилання [PERSON] , представника позивача, відповідача [PERSON] та свідка [PERSON] на те, що позивач [PERSON] протягом періоду з 14.01.2005 р. по 13.05.2011 р. фактично проживав в квартирі [ADDRESS] жодними іншими належним доказами, як-то поясненнями свідків, що не перебувають у родинних відносинах з позивачами, документальні дані (фото- або відео-матеріали) які б доводили проживання позивача, суду надано не було. Беззаперечних даних та доказів які б свідчили і на те, що [PERSON] фактично проживав за адресою: [ADDRESS] та не проживав за адресою: [ADDRESS] , і на дату приватизації, судом не встановлено, враховуючи, що відповідно до приписів ч.1 ст.65 ЖК України на вселення неповнолітніх дітей до їх батьків згоди непотрібно. Питання про надання згоди на приватизацію неповнолітніми членами сім`ї, які проживали в житловому приміщенні, що приватизується, не визначено нормами зазначеного вище Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», як і передбачено надання такої згоди від органу опіки та піклування, а отже такі посилання позивача є безпідставними. Суд також критично відноситься до наданих письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] (а.с.27), оскільки вони не підтверджуються сукупністю інших досліджених доказів. Від допиту інших заявлених свідків, крім [PERSON] , сторона позивача відмовилась у судовому засіданні. При цьому, слід зауважити, що відповідно Довідки №8260 та Довідки №8427 позивач [PERSON] , в подальшому, зареєстрував своє місце проживання у квартирі [ADDRESS] лише 10.06.2011 р., що враховуючи положення ст.65, 156 ЖК України в редакції від 27.07.2010 р., свідчить на те, що така його реєстрація відбулась за згодою його матері [PERSON] (відповідач), оскільки 24.08.2007 р. позивач набув повнолітнього віку. Крім того, слід зазначити, що пунктом 16 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Таким чином, за сукупності зазначеного, змісту Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14.04.2005 р. (а.с.158), яким посвідчено належність на праві приватної власності квартири лише [PERSON] виданого Виконавчим комітетом ЕМР, фактично було засвідчено, що відомості вказані у наданій [PERSON] до органу приватизації Довідки (а.с.157), у якій, як визначено вищевказаними положеннями законодавства, зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло, як складової заяви (а.с.156), про що судом вказано вище, підтверджується фактичне проживання у квартирі лише [PERSON] (відповідача). При цьому, доказів того, що інформація викладена у Довідці (а.с.157) поданої відповідачем [PERSON] до органу приватизації, не відповідає дійсності, судом не встановлено. Наявності звернень щодо визнання недійсною вказаної Довідки (а.с.157), невстановлено. Частиною 3 статті 8 Закон України «Про приватизацію державногомайна» визначено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пунктом 14 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» було визначено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Таким чином, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Підставою ж для скасування свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнання недійсним та скасування рішення органу приватизації на підставі якого було видано вказане свідоцтво, проте позивачем не заявляється про існування відповідного рішення, не ставиться питання суду про його скасування, та не є предметом розгляду даної справи, оскільки, виходячи з зазначених вище положень Закону України «Про приватизацію державногомайна»та «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», перебуває у прямому зв`язку для скасування спірного свідоцтва. Вимог про визнання приватизації незаконною в наслідок порушення вимог законодавства, які регулюють процедуру її проведення, та, як наслідок, скасування рішення органу приватизації та видане на його підставі свідоцтво, позивачем не заявляється. Між тим, доказів, які б свідчили на те, відповідач [PERSON] діяла в супереч інтересів позивача, який був на час приватизації неповнолітнім, факту його постійного проживання на час приватизації у квартирі [ADDRESS] , або позивач відносився до особи за якою зберігається житлове приміщення на час тимчасової відсутності, а отже і його права на приватизацію квартири, суду надано не було. Крім того, слід зазначити, що суд вважає безпідставними посилання позивача на позовну заяву у цивільній справі №316/796/19 за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Нестеренко Ілона Анатоліївна до [PERSON] , третя особа: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном, шляхом виселення, оскільки фактично, з рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 17.03.2020 р. (а.с.111-112зворот), залишеного без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 21.07.2020 р. (а.с.113-114зворот), що 21.07.2020 р. набрало законної сили, вбачається визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14.04.2005 р. виданого виконавчим комітетом ЕМР на квартиру [ADDRESS] [PERSON] недійсним та його скасування - задоволенню не підлягають за їх недоведеністю та безпідставністю. Суд також враховує, що факт приватизації квартири відповідачем [PERSON] не позбавляє права позивача [PERSON] брати участь у приватизації державного чи комунального житла в подальшому. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 22.03.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Байрамовою О.М. Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №161, його скасування та скасування державної реєстрації запису права власності на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до висновку, якого суд дійшов вище, підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] (а.с.17) за [PERSON] (відповідачем по справі) відсутні. Таким чином, встановлено, що [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] (а.с.17зворот) 22.03.2016 р. уклала із [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О.М. за реєстровим №161 - Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.20-21зворот) (далі - спірний Договір), відповідно до змісту п.1, п.7 якого, якого Продавець - [PERSON] (відповідач по справі) передала у власність Покупцю - [PERSON] (відповідач по справі), а Покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] (далі - квартира) за плату (а.с.20-21). Законом визначено принцип непорушності права власності і в тому випадку коли таке не пов`язане з правомочністю, щодо володіння майном, так: статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, в редакціях чинних на дату укладення спірного Договору, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу. Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У постанові від 16.11.2018 р. у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У пунктах 4 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 р. у справі №759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсності не вимагається рішення суду (частина 2 статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позиції юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі №6-78цс13, постанова Верховного Суду України від 11.05.2016 р. у справі №6-806цс16). За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Приписами ст.ст.215, 638 ЦК України визначено, що відсутність у договорі всіх істотних умов, є підставою для визнання такого правочину недійсним лише в разі доведення особою, яка не є стороною спірного Договору, наявності порушень (не визнання або оспорювання) її прав або інтересу, у протилежному випадку, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову без надання оцінки дійсності умов спірного Договору. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.22), державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] (відповідач по справі) розмір частки 1/1 на квартиру, було проведено 22.03.2016 р., номер запису про право власності: 13840023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 883562123125. Відповідно до положень п.16 спірного Договору, ч.4 ст.334 ЦК України, [PERSON] (відповідач по справі) набув право власності на квартиру. Відповідно до п.3 ч.1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідачем [PERSON] , як стороною спірного Договору, вимог про визнання його недійсним та скасування, чи-то про витребування майна, не заявляється, наявності таких позовів судом не встановлено, а в задоволенні вимог позивача [PERSON] про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності за відповідачем [PERSON] на квартиру, яка є предметом спірного Договору - судом відмовлено. Позивачем не доведено суду того які саме його цивільні права або інтереси порушує спірний Договір, презумпцію правомірності вчиненого 22.02.3016 р. правочину у вигляді спірного Договору, позивачем не спростовано, а отже і підстав для визнання його недійсним та скасування державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем [PERSON] , як добросовісним набувачем, судом не встановлено. Враховуючи зазначене, вимоги позивача в цій частині також задоволенню не підлягають. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Щодо заявленого про застосування строків позовної давності (ст.ст.253, 257, 261, 267 ЦК України) суд вважає необхідним зазначити, що застосування строків позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову та застосовується в разі якщо буде встановлено, що права або охоронювані законом інтереси дійсно порушені, проте позовна давність спливла, про що зроблено відповідну заяву, проте у даній справі судом відмовлено в задоволенні позову з підстав недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, а отже строки позовної давності застосуванню не підлягають. Зазначене узгоджується з правовими позиціями викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 22.05.2018 р. у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 р. у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 р. у справі №575/476/16-ц. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed