Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму збитків у розмірі 112 048, 00 грн, завданих йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, під час якої був пошкоджений автомобіль Lexus GX 460 ( [NUMBER] ), належний третій особі - [PERSON] , але зданий у найм (оренду) Товариству. В обґрунтування позову вказано, що автомобіль перебував у користуванні позивача на підставі договору найму (оренди). 26 жовтня 2016 року за участі вказаного автомобіля та автомобіля Volkswagen Tiquan (ВX9888АК), під керуванням відповідача, сталася дорожньо-транспортна пригода, винним у якій визнано останнього. Позивач повністю оплатив вартість ремонту автомобіля Lexus GX 460 ( [NUMBER] ), оскільки транспортний засіб перебував у його користуванні за договором, проте винним у пригоді, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль, визнано судовим рішенням відповідача. Заходи досудового врегулювання спору вичерпані, проте збитки не відшкодовані. У поданому відзиві відповідач не визнав позову, зазначив, що третя особа у справі [PERSON] - власник транспортного засобу Lexus GX 460 ( [NUMBER] ) отримала страхове відшкодування у сумі 30 990, 94 грн у межах полісу обов`язкового страхування № АК/0847031 від 10 серпня 2016 року. Окрім того, позивач порушив умови договору оренди від 07 жовтня 2015 року, адже використовував автомобіль не за цільовим призначенням та не у робочий час, особою, яка не має відношення до ТОВ «РОВЄР» [PERSON] , не сплачував орендну плату, не уклав договір обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів на строк дії договору оренди. Позивач надав акти, які свідчать про технічне обслуговування авто, а не його ремонт. До того ж позивачем не правильно обрано нормативне обґрунтування до спірних правовідносин та він не є власником, який міг би звернутися з таким позовом. Окрім того, відповідач просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Пояснення на позов та відзив від третьої особи у справі не надходили. II. Процесуальні дії та рішення суду. 29 жовтня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 04 листопада 2019 року надійшла відповідь на запит суду від 30 листопада 2019 року щодо уточнення місця реєстрації відповідача. 11 листопада 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному порядку з викликом сторін. 03 березня 2020 року засобами поштового зв`язку від сторони відповідача надійшов відзив на позов, на який представником позивача надано відповідь від 11 березня 2020 року. 26 березня 2020 року від представника відповідача до суду надійшла заява про залучення до участі у справі [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. 09 грудня 2020 року представник позивача подала до суду через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі і просить задовольнити його. 09 грудня 2020 року ухвалою судді відмовлено у залученні в якості третьої особи у справі [PERSON] . Сторони, представник третьої особи у судове засідання у не з`явилися, окрім вищевказаних, заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. 07 жовтня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «РОВЄР» було укладено договір найму (оренди) строком дії на два роки, відповідно до якого транспортний засіб Lexus GX 460 (д/н [NUMBER] ) було передано в оренду товариству. 26 жовтня 2016 року у м. Києві на регульованому перехресті вулиць Еспланадна та Басейна сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Volkswagen Tiquan (д/н [NUMBER] ), під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля Lexus GX (д/н [NUMBER] ), під керуванням [PERSON] . Постановою Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року у справі № 757/53433/16-п [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Разом з тим, 02 грудня 2016 року постановою Печерського районного суду м. Києва адміністративна справа № 757/53432/16-п відносно [PERSON] була закрита за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована ПАТ «Київський страховий дім» за полісом № АК/0847031 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 100 000, 00 грн. Також встановлено, що ПрАТ «Київський страховий дім» було повідомлено про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась за участі застрахованого транспортного засобу Volkswagen Tiquan (д/н [NUMBER] ). ПрАТ «Київський страховий дім» ФОП « [PERSON] » 06 листопада 2016 року складено звіт № 04/30.11.16. про оцінку колісного транспортного засобу та визначено вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у сумі 36 816, 51 грн. На виконання зобов`язань за договором страхування, ПрАТ «Київський страховий дім» прийнято рішення про сплату страхового відшкодування у розмірі 30 990, 94 грн (за вирахуванням сум податку) та 24 квітня 2017 року та 04 травня 2017 року здійснено його виплата. Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6001/18-54 від 21 травня 2018 року розмір матеріальних збитків, заподіяних [PERSON] як власнику транспортного засобу Lexus GX 460 (д/н [NUMBER] ), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 26 жовтня 2016 року о 20:50 год. за участю даного автомобіля, складав 76 853, 34 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року у справі № 761/8858/17, яке набрало законної сили 01 квітня 2019 року на підставі постанови Київського апеляційного суду, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи: ПрАТ «Київський страховий дім» та [PERSON] , про стягнення солідарно з відповідачів суми відшкодування майнової шкоди у розмірі 112 048, 00 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн відмовлено. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до положень статті 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. За приписами ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В розумінні вимог вищенаведених норм матеріального права, відшкодуванню підлягають ті витрати, які потерпілий поніс або має понести з метою відновлення становища, яке існувало до порушення права, тобто для приведення транспортного засобу у стан, який він перебував до дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з частиною першою статті 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Сторонами не заперечується, що страхувальником відповідача ПрАТ «Київський страховий дім» 24 квітня 2017 року та 04 травня 2017 року було виплачено третій особі у справі як власнику автомобіля Lexus GX (д/н [NUMBER] ) страхове відшкодування у розмірі 30 990, 94 грн (за вирахуванням сум податку) на відновлювальний ремонт, що також встановлено Шевченківським районним судом м. Києва у рішенні від 24 жовтня 2018 року у справі № 761/8858/17, яке набрало законної сили 01 квітня 2019 року. Відповідач не заявляв про те, що власник Lexus GX (д/н [NUMBER] ) [PERSON] зверталася із позовом про стягнення з нього як з винної у дорожньо-транспортній пригоді особи різниці суми між вартістю відновлювального ремонту і страховим відшкодуванням від страхувальника. Відповідно до положень частин першої, другої ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За частиною першою статті 803 Цивільного кодексу України, наймач зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані у зв`язку із втратою або пошкодженням транспортного засобу, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини. Відповідно до пункту 9.2 договору від 07 жовтня 2015 року, наймач [ТОВ «РОВЄР»] зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані у зв`язку із втратою (викраденням) або пошкодженням орендованого транспортного засобу [Lexus GX (д/н [NUMBER] )], якщо він не доведе, що це сталося не з його вини. Судом встановлено, що транспортний засіб Lexus GX (д/н [NUMBER] ) відремонтований за рахунок коштів позивача, у зв`язку із виконанням як наймачем свого обов`язку, покладеного на нього умовами договору найму (оренди) від 07 жовтня 2015 року і передбаченого пунктом 9.2. На підтвердження спричиненої шкоди надано докази сплати ТОВ «РОВЄР» суми у розмірі 112 048, 00 грн (платіжне доручення № 1609 від 28 жовтня 2016 року на суму 37 048, 00 грн, платіжне доручення № 1008 від 15 листопада 2016 року на суму 75 000, 00 грн) за актами виконаних робіт підписаних ТОВ «АТЛ-АВТОСЕРВІС» та ТОВ «РОВЄР», СПД «Денисенко Ігор Олексійович» та ТОВ «РОВЄР». Натомість вказані акти виконаних робіт не містять в собі відомостей про те, чи здійснені ТОВ «РОВЄР» витрати були необхідні для відновлення становища. За висновком експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи № 6001/18-54 від 21 травня 2018 року, розмір матеріальних збитків, заподіяних власнику транспортного засобу Lexus GX (д/н [NUMBER] ), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 26 жовтня 2016 року о 20:50 год за участі даного автомобіля складав 76 853, 34 грн. Отже слід дійти висновку, що сума у розмірі 76 853, 34 грн була обґрунтованою і достатньою для відновлення транспортного засобу. Як вже зазначалося, страхувальником відповідача ПрАТ «Київський страховий дім» 24 квітня 2017 року та 04 травня 2017 року було виплачено третій особі у справі як власнику автомобіля Lexus GX (д/н [NUMBER] ) страхове відшкодування у розмірі 30 990, 94 грн (за вирахуванням сум податку) на відновлювальний ремонт. Відтак відшкодуванню підлягає сума у розмірі 45 862, 40 грн, що становить різницю між розміром суми матеріальних збитків, завданих автомобілю Lexus GX (д/н [NUMBER] ) внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та сумою вже виплаченого власнику на страхового відшкодування, оскільки така виплата і передбачається на відновлювальний ремонт. Доводи сторони відповідача щодо порушень позивачем вимог договору оренди від 07 жовтня 2015 року суд оцінює критично, оскільки такі аргументи можуть бути підставою для пред`явлення претензій наймодавця до наймача, а для вирішення даного у справі позову не мають значення. Відповідач заявив у своєму відзиві про застосування судом наслідків пропуску позивачем строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, і починає перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з приписами частини першої статті 260 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, як визначено частиною першою статті 254 Цивільного кодексу України. Дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу Lexus GX (д/н [NUMBER] ), який знаходився у користуванні позивача, і автомобіля Volkswagen Tiquan (д/н [NUMBER] ), під керуванням [PERSON] , сталася 26 жовтня 2016 року, а до суду із даним позовом позивач звернувся 25 жовтня 2019 року, що підтверджується відміткою поштового відділення № 1 АТ «Укрпошта» та у бланку пошти форми 103-1. Відтак строк позивачем не пропущено. У відповідності до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, у тому числі судовий збір у розмірі 344, 13 грн - пропорційно до задоволеної частини позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial