Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

[PERSON] в грудні 2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Домбровська І.Є. про визнання договору дарування недійсним. Позов мотивовано тим, що 01.04.2016 року між [PERSON] та її сином [PERSON] було укладено договір дарування 4/9 частки квартири [ADDRESS] . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом ВМНО Домбровською І.Є., зареєстрований в реєстрі за № 139. Вказана частка квартири належала позивачу на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 30.12.1999 року згідно з рішенням від 30.12.1999 року № 1751, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 05.03.2002 року в реєстрову книгу № 525 за реєстровим № 980/47565: свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою нотаріальною конторою 16.10.2002 року за реєстром № 2-2132. Державну реєстрацію права власності на згадану вище частку квартири за [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором реєстраційної служби Вінницького МУЮ Вінницької області Ковбас А.І. 29.02.2016 року, номер запису про право власності 13501394. Після укладення договору дарування позивач продовжила проживати з відповідачем у спірній квартирі. Позивач [PERSON] з 2013 року являється інвалідом І групи. Остання перенесла ГПМК за ішемічним типом в басейні лівої СМА, внаслідок чого в неї діагностовано часткову моторну афазію, помірний правобічний гепіпарез, порушення статики та ходи. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. змішаного ґенезу, вестибулокохлеарний синдром, легкі когнітивні розлади у зв`язку з чим потребує сторонньої допомоги. Таку допомогу їй визвався надавати син відповідач [PERSON] , взамін на квартиру. Саме за таких і обставин і було укладено оскаржуваний договір. Після укладення оскаржуваного договору, позивач фактично квартиру не передала обдаровуваному, від особистих речей її не звільняла та залишилася там проживати і сплачувати комунальній послуги. Натомість відповідач, після того відмовився доглядати за матір`ю, припинив надавати їй будь яку допомогу в зв`язку з чим виникали постійні сварки, в результаті яких між сторонами склалися напружені, неприязні стосунки, що і зумовило звернення до суду. Позивач зазначає, що вона є особою похилого віку, іншого житла, крім подарованої квартири немає. На доказ помилки щодо правової природи договору свідчить і та обставина, що вона після укладення договору дарування залишилась проживати у подарованій квартирі та сплачувала усі комунальні послуги. Позивач являється інвалідом, після важких хвороб потребує сторонньої допомоги, яку їй пообіцяв надавати відповідач на взамін на квартиру, а тому позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто помилялася стосовно правових наслідків договору, а це є обставиною, котра має істотне значення. У зв`язку з вищевикладеним позивач просила визнати недійсним договір дарування 4/9 частки квартири [ADDRESS] , укладений 01.04.2016 року між [PERSON] та її сином [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького МНО Домбровською І.Є., зареєстрований в реєстрі за № 139. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача заперечив в задоволенні позову, надавши суду відзив на позовну заяву, який мотивовано тим, що після укладення договору дарування жодних додаткових зобов`язань у сторін один перед одним не виникло та вони продовжили проживати в тих же умовах, що і до укладення вказаного договору. Твердження позивачки про те, що вона здійснює утримання спірної квартири та сплачує комунальні послуги не відповідає дійсності, адже всі витрати несе відповідач та користується при цьому пільгою, як інвалід війни. Представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки були заявлені з пропуском встановленого строку позовної давності. В матеріалах справи міститься відповідь на відзив, з якої вбачається, що позивач є особою похилого віку, іншого житла, крім подарованої квартири немає. Позивач являється інвалідом, після важких хвороб потребує сторонньої допомоги, яку їй пообіцяв надавати відповідач взамін на квартиру, а тому позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто помилялася стосовно правових наслідків договору, а це є обставиною, котра має істотне значення. Також представник позивача просила поновити строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Згідно письмових заперечень представник відповідача вважає, що описані у відповіді на відзив обставини, жодним чином не спростовують факти викладені у відзиві на позов та надані разом з ним докази, та відповідно не дає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Також представник відповідача надав суду заяву про застосування строків позовної давності, так як спірний договір було укладено сторонами 01.04.2016 року, а з даним позовом до суду [PERSON] звернулася 24.12.2020 року, тобто поза межами трирічного строку, встановленого для звернення до суду. Крім того, 07.08.2017 року [PERSON] вже зверталась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Представник позивача згідно заяви просила визнати поважними причини пропущення позовної давності та поновити строк на звернення до суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Домбровська І.Є. в судове засідання не з`явилась, однак повідомлялась належним чином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він є сусідом та проживає поруч близько 45 років. Спочатку проживали відповідач [PERSON] , сестра [PERSON] та їх батьки. В подальшому [PERSON] переїхала, залишились відповідач та батькию. Тато помер, а позивач [PERSON] поїхала в село. Після інсульту відповідач забрав позивача проживати в квартиру. Сестра [PERSON] казала, що на квартиру не претендує, з тих пір, як [PERSON] поїхала, свідок її не бачила. Свідок [PERSON] , яка є донькою позивача та сестрою відповідача, в судовому засіданні вказала, що позивач ходила з ходунками. Брат оформив опікунство та спочатку нормально доглядав, свідок приїжджала, купувала ліки. Після інсульту мати проживала на [PERSON] , допомагали свідок, її старший син та відповідач. Зараз відносини погрішились, іде знущання з матері, в кімнаті немає світла. Мати все життя працювала, купила брату гараж в дворі. В 2013 році в неї був перший інсульт, другий інсульт був в лютому 2020 року. Раніше пенсію позивача отримував відповідач, з осені 2020 року свідок отримує мамину пенсію по картці. Мати думала, що це договір довічного утримання. Мати декілька разів зверталась по допомогу до сусідів, дзвонила, що не пускають на кухню. Зараз мамі немає де жити, будинок в селі непридатний для проживання, в квартирі свідка також мало місця, бо 2 прохідні кімнати, в яких проживають 5 чоловік. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що в 2013 році у позивача стався інсульт, відповідач забрав матір до себе, після інсульту доглядали за мамою двоє дітей. Потім [PERSON] та [PERSON] стали сваритися. Позивач подзвонила, що переписала квартиру на сина та боялась сказати доньці. Спочатку син доглядав, потім заборонив [PERSON] приходити, спілкуватись. Вони тихенько приносили продукти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що в квартирі проживали сторони в справі та донька позивача [PERSON] , яка потім вийшла заміж та переїхала. Позивач жила в селі, але після інсульту син забрав її до себе та доглядав, возив на море, після інсульту відповідач доглядав за мамою. Квартира належала батьку [PERSON] , після смерті батька її розділили між рідними. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 4/9 частки квартири [ADDRESS] належала позивачу на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 30.12.1999 року згідно з рішенням від 30.12.1999 року № 1751, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 05.03.2002 року в реєстрову книгу № 525 за реєстровим № 980/47565: свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою нотаріальною конторою 16.10.2002 року за реєстром № 2-2132. Державну реєстрацію права власності на згадану вище частку квартири за [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором реєстраційної служби Вінницького МУЮ Вінницької області Ковбас А.І. 29.02.2016 року, номер запису про право власності 13501394. 01.04.2016 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І.Є., зареєстрованого у реєстрі № 139 [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, безоплатно передав у власність (подарував), а обдарований [PERSON] прийняв у дар 4/9 частки квартири під номером [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником 4/9 частки квартири під номером [ADDRESS] . Звертаючись до суду із розглядуваним позовом,\~ [PERSON] посилалася на те, що вона є особою похилого віку та особою з інвалідністю І групи, договір дарування вчинено нею під впливом помилки, оскільки укладаючи його вона вважала, що укладає з онуком договір довічного утримання. Згідно із частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Відповідно до\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України). Відповідно до частини третьої\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга\~статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі\~статтею 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною першою\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1\~ст. 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Позивачем [PERSON] не доведено того, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи цього правочину. Зміна свого рішення або ставлення до наслідків правочину, після його укладення, не повинні створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваного правочину. В пункті 7 договору дарування викладено застереження, згідно якого дарувальник та обдарований однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити юридичні наслідки, які обумовлені цим договором. Дарувальнику роз`яснено, що за своє природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункт 14 договору дарування). Щодо віку та стану здоров`я позивача, то суд бере до уваги, що станом на день укладання оспорюваного правочину 01.04.2016 року позивачці виповнилось повних 75 років. При цьому [PERSON] є особою з інвалідністю І групи. Особі встановлена інвалідність ще за довго до укладення оспорюваного договору, доказів того, що на час укладення договору в 2016 році стан її здоров`я погіршився й вона стала потребувати сторонньої допомоги матеріали справи не містять. Щодо наявності іншого житла позивач зазначає, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно - правовими актами і призначена для постійного у ній проживання. Будинок [ADDRESS] таким положенням ЦК не відповідає, оскільки він не придатний для постійного проживання в ньому особи похилого віку. За висновком експерта проживання у даному будинку є небезпечним. Так, відповідно висновку експерта № 613 за результатми проведення судової будівельно - технічної експертизи від 17.03.2021 року станом на час проведення дослідження квартира житлового будинку [ADDRESS] не відповідає рівню комфорту проживання та складу допоміжних приміщень, а саме відсутній туалет (суміщений санвузол), а також не виконується вимога, що для входу в житлове приміщення повинно бути не менше трьох дверей. Також відповідно до фактичного користування зазовикористовуюче обладнання (плита для приготування їжі) встановлено в коридорі. Фізичний знос будинку знаходиться в діапазоні від 41-60%. Технічний стан будинку незадовільний. Станом на час проведення дослідження перебування у квартирі небезпечне. Як зазначалось вище, при розгляді даної категорії справ суд має встановити обставини, які були наявні саме на момент вчинення сторонами оспорюваного правочину, а не обставини, які існують на теперішній час. Як вбачається з даного висновку, експерт надає відповіді на запитання саме на момент проведення огляду житлового будинку, а не на момент укладення між сторонами правочину, а тому стверджувати про те, що факти та обставини, викладені у висновку існували на момент укладення сторонами правочину є неприпустимим. В судовому засіданні встановлено, що позивач раніше проживала в селі, однак переїхала в м. Вінницю в зв`язку з погіршенням здоров`я. Одночасно суд зазначає, що продовження проживання позивачкою в спірній квартирі після укладання оспорюваного договору дарування, на думку суду, пов`язане з наявністю між сторонами родинних відносин та не свідчить про наявність помилки [PERSON] щодо правової природи укладеного 01.04.2016 року правочину. При цьому суд вважає, що звернення позивача до суду обумовлено погіршенням відносин як між позивачем та відповідачем і його дружиною, так і відповідача з сестрою [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що всі витрати по утриманню квартири, в тому числі і комунальні платежі, несе [PERSON] та користується при цьому пільгою як інвалід війни, що підтверджується наданими квитанціями. Крім того, після укладення договору [PERSON] зареєстрував у спірній квартирі свою дружину та доньку, що підтверджується Довідкою про склад сім`ї від 02.03.2021 року. Що стосується доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом та застосування наслідків такого пропуску, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частинами 3, 4\~ст. 267 ЦК України\~передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом пункту 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На підставі наведеного, позивачем не наведено достатньо доказів для задоволення позову. В правовій позиції Великої Палати Верховного суду, викладеній у постанові № 372/1036/15-ц від 07.11.2018 року вказано, що виходячи з вимог\~статті 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Підсумовуючи наведене, суд вважає безпідставними мотиви позову про те, що позивач помилялася щодо природи правочину, прав та обов`язків його сторін, [PERSON] не доведено, а відповідно судом не встановлено обставини наявність помилки під час укладання оспорюваного правочину, внаслідок якої волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі. Отже відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування від 01.04.2016 року. На підставі наведеного, позивачем не наведено достатньо доказів, для задоволення позову, а тому суд відмовляє у зв`язку з його необгрунтовністю. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed