Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач), в якому просив : - визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. - в порядку поділу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] припинити право власності [PERSON] на ? частини житлового будинку, що знаходиться за адресою по [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на ? частини житлового будинку, що знаходиться за адресою по [ADDRESS]. - визнати земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером [NUMBER] під житловим будинком, що знаходиться за адресою по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. - в порядку поділу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] припинити право власності [PERSON] на ? частини земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером [NUMBER] під житловим будинком, що знаходиться за адресою по [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на ? частини земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером [NUMBER] під житловим будинком, що знаходиться за адресою по [ADDRESS]. - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. - в порядку поділу майна припинити право власності [PERSON] на ? частини квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на ? частини квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні Позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник позовні вимоги визнали частково. Не погоджувались з вимогами, які стосувались житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою по [ADDRESS]. Проти задоволення решти вимог не заперечували. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. З 08 липня 1997 року сторони перебувають у шлюбі (а.с. 9) та проживають у спірному домоволодінні за адресою по [ADDRESS]. В період шлюбу сторонами було придбано за спільні кошти квартиру [ADDRESS]. Дана обставина визнається сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а тому у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню. Через визнання позовних вимог в частині, що стосується цієї квартири, у відповідності до ст. 174 ЦПК України позовні вимоги в такому об'ємі підлягають задоволенню. Між тим, стороною Відповідача оспорюють вимоги, що стосуються житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою по [ADDRESS]. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Також, суд вважає, що до частини спірного майна слід застосовувати і положення ст. 22 КпШС України, так як на час виникнення відносин власності на нього, діяло саме це законодавство, а саме , що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідач заперечувала щодо визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером [NUMBER] під житловим будинком, що знаходиться за адресою по [ADDRESS], так як вважала, що дана земельна ділянка отримана у власність нею в період подружжя в порядку приватизації. Натомість, як вбачається з держаного акту на цю земельну ділянку (а.с. 95), підставою для видачі цього документу було рішення сесії Кам'янської міської ради від 22.04.2010 року № 51-20-V, а не положення законодавства про приватизацію. Зі змісту рішення Кам'янської міської ради від 22.04.2010 року № 51-20-V, рішення виконавчого комітету Кам'янської міської ради від 26.11.1997 року № 319 випливає, що спірна земельна ділянка в порядку приватизації Відповідачу не надавалась, а надавалась їх у приватну власність в порядку ст. 17 Земельного кодексу України (який діяв на той час), хоч і рішення органу місцевого самоврядування стосувалось і інших громадян, які отримували земельні ділянки в порядку приватизації. Таким чином, суд приходить до висновку, що дані заперечення Відповідача не знаходять свого доказового підтвердження і не узгоджуються зі встановленими обставинами справи. При вирішенні позовних вимог щодо визнання спільним сумісним майном подружжя та поділу будинковолодіння за адресою по [ADDRESS] з урахуванням вказаних вище законодавчих норм, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні призначалась комплексна товарознавчо-будівельно-технічна експертиза з метою більш детального встановлення обставини покращення та збільшення будинковолодіння за період шлюбних відносин. Сторони клопотали про її оплату в рівних частинах. Сторона Позивача оплатила частину витрат на проведення експертизи. Експерт клопотав про оплату експертизи та надання додаткових матеріалів (проектно-кошторисної документації, актів виконаних робіт, актів прихованих робіт, накладних за період часу 1997 по 2012 роки). Проте сторона Відповідача такі документи експерту не надала та здійснювати оплату експертизи відмовилась. З огляду на те, що експертиза не була проведена через відмову у здійсненні необхідних дій саме стороною Відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Суд вважає, що такі процесуальні дії сторони Відповідача вказують на те, що вказана сторона була зацікавлена у не встановлені експертним шляхом питання істотного збільшення будинковолодіння за час перебування у шлюбі сторін, оскільки цілком передбачала можливість постановлення негативного висновку експерта для Відповідача. Водночас, суд приходить до висновку, що в матеріалах технічної документації містить достатніх даних про те, що площа будинковолодіння збільшилась, так як за період шлюбу сторін в ньому здійсненні прибудови (2001 рік), збудовано гараж та сарай (2001 рік), бесідку (2010 рік), колодязь (1999 рік). Крім цього, здійснено його покращення - проведено вимощення (2007 рік), споруджено навіс (2001-2007 роки), огороджено територію (1999-2011 роки). При цьому, такі роботи були цілком узаконені і відомості про самочинні будівництва у технічному паспорті відсутні. Сторона Відповідача вказувала, що спірний будинок був збудований ще до шлюбу. Водночас, стороною Відповідача не заперечувались ті обставини, що вказаний будинок на час укладення шлюбу був без сходів, водопроводу, каналізації, газопроводу та опалення. Сторона Позивача посилалась на те, що будинок не мав і підлоги, вікон, мав непридатний для проживання стан, і тільки шляхом спільних зусиль, праці та коштів подружжя, даний будинок має нинішній достатній для проживання стан. Дані обставини, на які вказувала сторона Позивача, підтверджували свідки [PERSON] та [PERSON] Крім цього, з матеріалів справи також вбачається, що сторони отримували доходи, заробітну плату, державні кошти, за рахунок яких вони, що не виключається судом, вони мали можливість здійснити ремонтні роботи та покращення будинку. Сам факт проживання сторін у спірному будинку без розірвання шлюбу вказує на те, що їхні зусилля, щодо приведення будинку до належного для проживання стану були спрямовані на інтереси подружжя. Так чином, суд приходить до висновку, що зібраними по справі доказами підтверджується те, що мало місце істотне збільшення та якісне покращення вказаного будинковолодіння, за період часу перебування сторін у шлюбі, і це було наслідком їх спільної праці, грошових спільних капіталовкладень та відповідало інтересам подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто зазначена норма передбачає можливість визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, якщо майно відповідача збільшилося в своїй вартості в наслідок спільних трудових чи грошових затрат позивача. Аналогічного змісту була і норма ст. 25 КпШС, який також діяв на певний час спірних правовідносин, а тому і положення цього нормативного акту також підлягають врахуванню при винесенні рішення. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-606цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. У зв'язку з вище вказаним, та з огляду на встановленні обставини, які підтверджуються доказами, позовні вимоги і в цій частині також є обґрунтованими, а тому вимоги позов в цілому підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved