Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Рябцева Ярослава Григорівна, звернувся до суду з позовом до Лохвицької об`єднаної територіальної громади, третя особа Головне Управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання права на земельну частку (пай). Позов мотивує тим, що із 25.07.1987 року він був прийнятий в члени колгоспу «Дружба», який розташований в с. Яхники Лохвицького району Полтавської області, що підтверджується наказом № 24 та записом в трудовій книжці. 15.11.1995 року КСП «Дружба» Яхниківською сільською радою народних депутатів Лохвицького району Полтавської області було передано Колективному сільськогосподарському підприємству «Дружба» у колективну власність земельну ділянку площею 2712,2 га для ведення сільськогосподарського виробництва, відповідно до державного акта на право колективної власності на землю серії ПЛ № 008 від 15.11.1995 року, з метою подальшого її паювання між членами колективного сільськогосподарського підприємства. Прізвище його значиться у списку працівників-колгоспників КСП Дружба», який є додатком до державного акта серії ПЛ №008 від 15.11.1995 року на право колективної власності на землю за № 395. Однак сертифікат на право на земельну частку (пай) йому не видавався, Посилаючись на Указ Президента України від 08.08.1995 р. № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарських підприємств і організацій», позивач вважає, що він має право на земельну частку(пай), оскільки станом на момент видачі Державного акту на право колективної власності він був членом КСП «Дружба». Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати за ним як за колишнім членом КСП «Дружба», право на земельну частку (пай) орієнтованим розміром 3,22 кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу в межах території Яхниківської сільської ради Лохвицького району Полтавської області. 27.01.2021 року відкрито провадження у справі. Справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Представник позивача, Рябцева Я.Г. , в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Просила суд задовольнити позов та визнати за [PERSON] , як за колишнім членом КСП «Дружба», право на земельну частку (пай) орієнтованим розміром 3,22 кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу в межах території Яхниківської сільської ради Лохвицького району Полтавської області. Представник відповідача Лохвицької (Миргородської) об`єднаної територіальної громади до суду не з`явився, надав заяву в якій просив справу слухати без участі представника Лохвицької (Миргородської) об`єднаної територіальної громади, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи- Головного Управління Держгеокадастру у Полтавській області до суду не з`явився. Надав пояснення, які отримано судом електродною поштою від 15.02.2021 року. 02.03.2021 року надав клопотання в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити з урахуванням правової позиції викладеної у поясненнях. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, встановив наступне. Позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою визнати за ним як за колишнім членом КСП «Дружба», право на земельну частку (пай) орієнтованим розміром 3,22 кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу в межах території Яхниківської сільської ради Лохвицького району Полтавської області. Як вбачається з матеріалів справи, що згідно копії трудової книжки позивач 28 липня 1987 року був прийнятий в члени колгоспу «Дружба», що був розташований в с. Яхники Лохвицького району Полтавської області, наказ № 24. 26.11.1988 року звільнений з колгоспу у зв`язку з призовом у ряди Радянської армії, що підтверджується наказом від 26.11.1988 року. 18.08.1993 року прийнятий у члени колгоспу «Дружба» Лохвицького району Полтавської області, наказ № 12 від 18.08.1993 року. 20.10.1996 року звільнений з членів колгоспу «Дружба» наказом № 17 від 31.10.1996 року. Ці обставини підтверджуються записом в його трудовій книжці серія [NUMBER] (а.с. 8-11). Як вбачається зі писку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, що є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ № 008 від 15.11.1995 року, [PERSON] був включений у список. (а.с. 17-40). Предметом даного спору є визнання за позивачем права на земельну частку (пай). Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., ратифікованою законом від 17.07.97р. № 75/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Способи захисту прав на земельні ділянки визначено Земельним кодексом України, зокрема, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав (ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України). Відповідно до ст. 4 Земельного кодексу України 1990 року (далі - ЗК України 1990 року) землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність. У своєму рішенні від 07.04.2020р. у справі № 147/294/18 Верховний суд зазначив наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1993 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Вивчивши надані докази у справі, суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] на час видачі Державного акту про право колективної власності на землю (15.11.1995р.) був членом КСП «Дружба», та був включений до списку громадян членів КСП «Дружба» які мали право на отримання земельних часток (паїв), що є додатком до державного акту. Як вбачається з листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області [PERSON] числиться в списку до Державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ №008 від 15.11.1995 року за № 395. Набуття права власності на земельну частку (пай) на громадянина [PERSON] не виявлено. В місцевому фонді документації із землеустрою зберігається «Технічна документація по паюванню земель, переданих у колективну власність колгоспу «Дружба» Лохвицького району Полтавської області»,яка містить уточнений список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» Лохвицького району в якому прізвище [PERSON] відсутнє (а.с. 64-72) Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю, вона працювала в цьому підприємстві й була його членом. Відповідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, суд зазначає, що позивачем надано достатнього доказів, які вказують, що на час видачі КСП «Дружба» [PERSON] , що розташований в с. Яхники Лохвицького району Полтавської області був членом даного сільськогосподарського підприємства, станом на момент передачі державного акта про право колективної власності на землю КСП «Дружба». Відповідачем не надано належних та допустимих доказів про зворотне. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності зазначеним Кодексом. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, що [PERSON] про порушення своїх прав він дізнався, ще після звільнення з КСП «Дружба» але про відновлення свого порушеного права не звертався в установленому законом порядку, остаточно переконався, 28.12.2020 року, а саме- коли отримав лист із Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області. Правовий аналіз змісту ст.76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, а тому суд у даній справі самостійно застосує наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншою стороною у справі. Обставини на які посилається позивач у підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, а саме, що про порушення своїх прав [PERSON] дізнався лише 28.12.2020року, коли отримав лист із Держгеокадастру не є поважними, оскільки, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від його волі, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, він не надав. Як вбачається із матеріалів справи лист Виконавчого комітету Лохвицької Міської Ради Лохвицького району у Полтавської області від 28.12.2020 за № 03-03/1131 позивач отримав на запит від 15.12.2020 року. Матеріали справи не містять відповідних обґрунтувань та доказів наявності об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які позбавляли його можливості звернутись із запитом до відповідного органу державної влади про встановлення дати отримання колективним сільськогосподарським підприємством «Дружба» Державного акту на право колективної власності на землю в період з 1995 року по 15.12.2020 рік. Таким чином суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення її прав пройшло більше трьох років, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено.

Outcome: dismissed