Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

[PERSON] 04 січня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] патрульної поліції, [PERSON] Українська охоронно-страхова компанія і Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, грошових коштів та судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 12 травня 2016 року близько 16.50 годин відповідачка [PERSON] (працівник поліції), керуючи автомобілем «Тойота», під час руху біля будинку № 29 по вул. Гоголя в м. Дніпро порушила правила дорожнього руху, не врахувала дорожню обстановку під час керуванням автомобіля і здійснила ДТП, скоїла наїзд на рухавшийся в тому місці транспортний засіб Ніссан, що належить позивачу, в результаті якого останньому були завдані ушкодження, позивачка постраждала, їй завдана значна матеріальна шкода, за що стосовно цієї особи порушено справу про адміністративне правопорушення, судом справа розглянута і винесено постанову. Винною у цій ДТП вказаними діями, повязаними з порушеннями правил дорожнього руху, є саме ця відповідачка ([PERSON]Е.). Вказаними діями, повязаними з порушеннями правил дорожнього руху, позивачу завдано матеріальну шкоду, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідачів, але фактично отримала відмову. Матеріальна шкода повинна відшкодовуватися повністю в межах фактичних витрат на ремонтно-відновлювальні роботи з урахуванням зносу автомобіля і втрати товарної вартості. Вважає, що вказану шкоду повинні відшкодовувати відповідачі солідарно в повному обсязі і просив стягнути вказану майнову шкоду, витрати на експертні дослідження, судові витрати, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в письмовому звернення на адресу суду позовні вимоги не визнала, не погодилася з викладеними в цьому позові обставинами і заперечувала проти задоволення цього позову, просила розглянути справу за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] патрульної поліції в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що ДТП дійсно була, відповідачку визнано винною в цій пригоді, але вважає, що відсутній причинний зв'язок між вказаною ДТП, виною завдавача, пошкодженнями автомобіля позивача і правовими наслідками ДТП, в цій ситуації неможливе солідарне стягнення шкоди, відшкодування з них можливе лише в передбачених законом випадках, позивачка повинна отримувати відшкодування від страхової компанії, отже відшкодовувати позивачу шкоду вони не повинні. По закону все зроблене нею правильно, надані документи позивачем не підтверджують її вину в ДТП і причинний зв'язок з пошкодженнями автомобіля позивача, заявлену суму матеріальної шкоди саме до нього. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до поліцейського і департаменту безпідставними і просила в задоволенні позову до них відмовити. Представники відповідачів [PERSON] Українська охоронно-страхова компанія і Державної казначейської служби України в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, вказаним, на думку суду, позовні вимоги не визнали, не погодилися з викладеними в цьому позові обставинами і заперечували проти задоволення цього позову, просили розглянути справу за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 12 травня 2016 року о 16.50 водій [PERSON], керуючи автомобілем «Тойота», державний номер автомобіля 04 25 74, що належить [PERSON] патрульної поліції, рухалася по вул. Гоголя в м. Дніпро, та перед початком руху в районі будинку № 29 перед здійсненням такого маневру не пересвідчилася, що це буде безпечно, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діяла таким чином, щоб не завдавати загрози життю та здоровю громадян, грубо порушуючи вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням свого автомобіля, заходів для своєчасного зниження швидкості аж до зупинки керованого нею транспортного засобу не прийняла та скоїла наїзд, зіткнення з рухавшимся з лівої сторони в тому місці біля вказаного будинку транспортний засіб «Ніссан», державний номер [NUMBER], який належить позивачу [PERSON], скоївши ДТП. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав значні ушкодження. При цьому порушення зазначених в протоколі Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому звязку із наслідками у вигляді завданих ушкоджень позивача та пошкодження названого автомобіля. Стосовного, винного у вказаній ДТП особи відповідача [PERSON] - працівниками поліції складено протокол і направлено його до суду. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2016 року винним у вказаній ДТП визнано відповідача за ст. 124 КУпАПП та за малозначністю вчиненого правопорушення її звільнено від адміністративної відповідальності, постанова не оскаржена і набрала законної сили. За результатами розгляду справи, дослідженням матеріалів цивільної справи та адміністративного матеріалу, на думку суду, винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є відповідач [PERSON]. При цьому порушення цим водієм правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому звязку із наслідками у вигляді пошкодження автомобілів сторін, завданню шкоди. Вказана постанова суду приймалася з урахуванням висновку експерта про відсутність вини позивача у вказаній ДТП і наявності порушення правил дорожнього руху з боку відповідачки. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82. Підстави звільнення від доказування 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2016 року встановлено факт вчинення відповідачем на вказаному автомобілі адміністративного правопорушення відносно позивача; участь в цій ДТП приймало лише дві особа: позивач і відповідачка на вказаних автомобілях, позивача фактично визнано не винним, отже винною є відповідачка, вказаною постановою суду встановлено факт завдання діями вказаної винної особи шкоди позивачу, а також наявність причинно-слідчого звязку між винними діями відповідачки та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність цього відповідача в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена. Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2016 року набрала законної сили, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії цього відповідача на своєму автомобілі, а саме дії, що містять в собі склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАПП, факт завдання ушкоджень позивачу, наявність причинно-слідчого звязку між винними діями, повязаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, цим відповідачем і завданням шкоди позивачу. Вказаними протиправними діями позивачу було завдано матеріальної шкоди. На прохання позивача експертом було проведено дослідження стосовно суми завданої позивачу шкоди, ця шкода визначена і позивач звернувся до відповідачів з питанням її відшкодування, але відповіді не отримала, це фактично була відмова, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню частково, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що винними діями відповідачки на автомобілі «Тойота» позивачу дійсно було завдано матеріальної шкоди. Матеріальна шкода полягає в витратах позивача на ремонтно-відновлювальні роботи пошкодженого його автмообіля та інші витрати, повязані з цим. Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, ..., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.... Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків. В судовому засіданні встановлено, що винними діями [PERSON], працівника [PERSON] патрульної поліції, на автомобілі останнього позивачу було завдано матеріальної шкоди. Оскільки [PERSON] на той час і зараз є працівником ДПП і знаходився з цією юридичною особою в трудових відносинах, керувала на правових підставах автомобілем Тойота, що належить вказаному департаменту, то відповідальність перед позивачем повинен нести за цього працівника вказаний ДПП. Судом встановлено, що на час вказаної дорожньо-транспортної пригоди, 01 червня 2015 року між відповідачем [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія та відповідачем [PERSON] патрульної поліції був укладений поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/8204613 із терміном дії з 01 червня 2015 року по 31 травня 2016 року. Забезпеченим транспортним засобом за цим полісом виступав автомобіль відповідачки «Тойота [PERSON]», державний реєстраційний номер 04 25 74. Відповідно до ст. З Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування і цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Суду було надано позивачем висновок експертного дослідження № 5611/16/16 від 29 листопада 2016 року, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням його автомобіля «Ніссан», складає 6 501 грн. 25 коп. (вартість повного відновлювального ремонту цього автомобіля згідно кошторису цього ж висновку). Вказані кошти і є фактичними витратами позивача на ремонт його пошкодженого автомобіля, про що суду надано письмові докази. Позивач відразу звернувся до вказаної страхової компанії, відповідача, з питанням виплати йому вказаних коштів, вказана письмова заява позивача була отримана відповідачем, але до моменту подачі позову до суду і потім ця страхова компанія не виплатила позивачу страхове відшкодування в повному обсязі. Фактично відповідач відмовився виплачувати страхове відшкодування. Відповідно до п. п. 34.2. та 34.3. Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Згідно статті 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно статті 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди. Згідно статті 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим та власник транспортного засобу згоден з визнанням його фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. При цьому якщо власник транспортного засобу не згоден з визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати по евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно пункту 9 постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку з заподіянням шкоди майну. Отже відповідач (страхова компанія) зобов'язаний відшкодувати позивачу реальні збитки, тобто збитки, які позивач мусить зробити для відновлення свого права, а саме для відновлення пошкодженого автомобіля. Але не зважаючи на вказане, на вимогу позивача відповідач страхова компанія не виплатила позивачу в якості страхового відшкодування належної суми, шкода залишилася не виплаченою і виплачувати її відповідач відмовляється. Враховуючи наведене суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування - матеріальну шкоду повністю. Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Отже саме відповідач страхова компанія - зобов'язаний відшкодувати позивачу реальні збитки, тобто збитки, які позивач мусить зробити для відновлення свого права, а саме для відновлення пошкодженого автомобіля. Але не зважаючи на вказане, на вимогу позивача відповідач не виплатила позивачу вказаної належної суми, шкода залишилася не виплаченою і виплачувати її відповідач відмовляється. Враховуючи наведене суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача вказану матеріальну шкоду повністю. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача частково задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з вказаного відповідача на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір 640 грн.. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що вказаний відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача (страхової компанії) по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з [PERSON] Українська охоронно-страхова компанія на користь [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 6501 грн. 25 коп., витрати на проведення експертного дослідження в сумі 800 грн., а також витрати позивача на судовий збір в сумі 640 грн., а всього 7 941 грн. 25 коп.. в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] патрульної поліції і Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, грошових коштів та судових витрат слід відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial