Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 31 липня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 21 липня 2017 року між ним [PERSON] та ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» було укладено договори купівлі-продажу майнових прав № 3-3-160, № 5-3-285 та № 5-5-294. Предметом вказаних договорів була купівля-продаж майнових прав на квартири з будівельними номерами [NUMBER] , 285 та [ADDRESS] . Договорами передбачено, що приймання-передача майнових прав здійснювалась за актами приймання-передачі майнових прав після отримання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення покупцем повного розрахунку. Приймання-передача квартир здійснюється сторонами договорів за актами приймання-передачі квартир у строк та порядку, встановленому для приймання-передачі майнових прав на квартири. Покупець набуває право власності на майнові права після оформлення актів приймання-передачі майнових прав та актів приймання-передачі квартир. Позивач свій обов`язок по оплаті майнових прав виконав, що підтверджується меморіальним ордером № Н090487LDQ та дублікатом чеку Р24АР24А283335468А03248 на суму 444\~600 грн., меморіальним ордером № Н0905TH7J4 та дублікатом чеку Р24АР24А283760892А40362 на суму 171\~000 грн., про що позивачу була видана довідка № 08/09-1 від 08 вересня 2017 року щодо майнових прав на квартиру [ADDRESS] ). Також позивачем було сплачено за майнові права на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується меморіальним ордером № Н09058TH7J4 та дублікатом чеку Р24АР24А283760892A40362 на суму 792\~600 грн., про що позивачу була видана довідка № 08/09-2 від 08 вересня 2017 року щодо майнових прав на квартиру [ADDRESS] ), та за майнові права на квартиру [NUMBER] (будівельний номер [NUMBER] ), що підтверджується меморіальним ордером № Н0905G6QF4 та дублікатом чеку Р24АР24А283852230А75553 на суму 487\~500 грн., та меморіальним ордером № Н0905GOI8S та дублікатом чеку Р24АР24А283923628А65696 на суму 11\~700 грн., про що позивачу була видана довідка № 08/09-3 від 08 вересня 2017 року щодо майнових прав на квартиру [ADDRESS] ). Після завершення будівництва ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» змінило нумерацію квартири з 160 на 156, з 285 на 281, з 294 на 290, а 16 листопада 2018 року право власності на квартири [ADDRESS] та 290 було зареєстровано за позивачем. Проте, 14 січня 2019 року позивачу стало випадково відомо про те, що спірні квартири йому вже не належать і право власності на них зареєстровано за відповідачами [PERSON] на квартиру 156, за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Згодом в процесі з`ясування всіх обставин було виявлено, що 04 грудня 2018 року державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В. за заявою довіреної особи [PERSON] [PERSON] була скасована державна реєстрація права власності на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] та 290 відповідно та скасовано відкриття розділів по цим квартирам. Позивач зазначає, що він не уповноважував [PERSON] на скасування державної реєстрації квартир, та вважає, що вказані дії вчинені посадовими особами ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» з метою заволодіння квартирами. Отже відповідачі при укладанні вказаних договорів діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. На їх звернення до відповідачів про з`ясування обставин укладання вказаних договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню спірних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , у [PERSON] квартиру [ADDRESS] у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , визнати за ним право власності на вказані квартири, скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 04 грудня 2018 року про скасування державної реєстрації права власності на вказані квартири, скасувати записи в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про скасування відкриття розділу на вищевказані квартири, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася, надала суду відзив з урахуванням доповнень, в якому не погодилась з викладеними в позові [PERSON] обставинами і пояснила суду, що відповідачі по справі є власниками спірних квартир. Так [PERSON] 06 грудня 2018 року придбала у ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» квартиру [ADDRESS] , а отже є власницею вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу (реєстр № 606). Згідно п.1.2 вказаного договору право власності на відчужуване нерухоме майно зареєстроване за ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» 05 грудня 2018 року (номер запису 29273416). [PERSON] 15 лютого 2019 року придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а отже є власницею вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири (реєстр № 1038). Згідно п.1.3 вказаного Договору право власності на відчужувану квартиру було зареєстроване за продавцем на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2018 року (номер запису про право власності 29297562). Продаж квартири 156 [PERSON] 06 грудня 2018 року був здійснений з дозволу учасників ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС». [PERSON] 15 квітня 2019 року придбав свою квартиру [ADDRESS] у [PERSON] , а отже є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири (реєстр № 2215). Згідно п.1.6 Договору квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2018 року (номер запису 29282632). Вважає, що позивач не став власником квартир, адже придбав у ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» майнові права, а не самі квартири (що є різними правовими поняттями), в подальшому договори купівлі-продажу майнових прав були розірвані з ініціативи ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС», про що свідчить повідомлення від 01 жовтня 2018 року, але позивач [PERSON] не з`явився до ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» для отримання грошей, сплачених ним за майнові права. ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» [PERSON] майнові права та квартири не передавало, підписи на актах приймання-передачі майнових прав та квартир від імені директора ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» [PERSON] підроблені, а печатка не відповідає печатці, яка використовувалась на той час в господарській діяльності ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС». З наведеного вбачається, що позивач не набув права власності на витребовувані об`єкти нерухомості, з огляду на що його вимога про визнання за ним права власності є неналежним способом захисту в розумінні ст. 392 ЦК України. За вказаних обставин позивач має право заявляти тільки вимоги про застосування наслідків порушення зобов`язання, як-то, розірвання договору, відшкодування збитків та інші згідно чинного законодавства та умов укладених договорів. При цьому, за думкою представниці відповідачів, позивачем не надано належних доказів того, що він не уповноважував [PERSON] на скасування свого права власності, та не надав доказів вини державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В., адже вироку відносно [PERSON] до теперішнього часу не винесено. Просить суд застосувати принцип правомірного і допустимого втручання у право власності, принцип належного урядування, закріплені Європейським судом з прав людини; проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе за наявними матеріалами справи в задоволенні позову відмовити. Третя особа державний реєстратор Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В. в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про можливість розгляду справи в її відсутність відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідачів, свідка, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні з пояснень позивача і його представника, позовної заяви, встановлено, що 21 липня 2017 року між ним [PERSON] та ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» було укладено договори купівлі-продажу майнових прав № 3-3-160, № 5-3-285 та № 5-5-294. Предметом вказаних договорів була купівля-продаж майнових прав на квартири з будівельними номерами [NUMBER] , 285 та [ADDRESS] . Договорами передбачено, що приймання-передача майнових прав здійснювалась за актами приймання-передачі майнових прав після отримання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення покупцем повного розрахунку. Приймання-передача квартир здійснюється сторонами договорів за актами приймання-передачі квартир у строк та порядку, встановленому для приймання-передачі майнових прав на квартири. Покупець набуває право власності на майнові права після оформлення актів приймання-передачі майнових прав та актів приймання-передачі квартир. Позивач свій обов`язок по оплаті майнових прав виконав, що підтверджується меморіальним ордером № Н090487LDQ та дублікатом чеку Р24АР24А283335468А03248 на суму 444\~600 грн., меморіальним ордером № Н0905TH7J4 та дублікатом чеку Р24АР24А283760892А40362 на суму 171\~000 грн., про що позивачу була видана довідка № 08/09-1 від 08 вересня 2017 року щодо майнових прав на квартиру [ADDRESS] ). Також позивачем було сплачено за майнові права на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується меморіальним ордером № Н09058TH7J4 та дублікатом чеку Р24АР24А283760892A40362 на суму 792\~600 грн., про що позивачу була видана довідка № 08/09-2 від 08 вересня 2017 року щодо майнових прав на квартиру [ADDRESS] ), та за майнові права на квартиру [NUMBER] (будівельний номер [NUMBER] ), що підтверджується меморіальним ордером № Н0905G6QF4 та дублікатом чеку Р24АР24А283852230А75553 на суму 487\~500 грн., та меморіальним ордером № Н0905GOI8S та дублікатом чеку Р24АР24А283923628А65696 на суму 11\~700 грн., про що позивачу була видана довідка № 08/09-3 від 08 вересня 2017 року щодо майнових прав на квартиру [ADDRESS] ). Після завершення будівництва ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» змінило нумерацію квартири з 160 на 156, з 285 на 281, з 294 на 290, а 16 листопада 2018 року право власності на квартири [ADDRESS] та 290 було зареєстровано за позивачем. Отже 21 липня 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІАЛОГ-ПЛЮС» було укладено договори купівлі-продажу майнових прав № 3-3-160, № 5-3-285 та № 5-5-294. Предметом вказаних договорів була купівля-продаж майнових прав на квартири з будівельними номерами [NUMBER] , 285 та [ADDRESS] . Пунктом 1.4. Договором № 3-3-160 від 21 липня 2017 року передбачено, що передача та приймання майнових прав здійснюється сторонами за Актом приймання-передачі майнових прав після отримання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення покупцем повного розрахунку. Приймання-передача квартир здійснюється сторонами договорів за актами приймання-передачі квартир у строк та порядку, встановленому для приймання-передачі майнових прав на квартир. Покупець набуває право власності на майнові права після оформлення актів приймання-передачі майнових прав та актів приймання-передачі квартир. Проте, 14 січня 2019 року позивачу стало випадково відомо про те, що спірні квартири йому вже не належать і право власності на них зареєстровано за відповідачами [PERSON] на квартиру 156, за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Згодом в процесі з`ясування всіх обставин було виявлено, що 04 грудня 2018 року державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В. за заявою довіреної особи [PERSON] [PERSON] була скасована державна реєстрація права власності на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] та 290 відповідно та скасовано відкриття розділів по цим квартирам. Позивач зазначає, що він не уповноважував [PERSON] на скасування державної реєстрації квартир, та вважає, що вказані дії вчинені посадовими особами ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» з метою заволодіння квартирами. Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання, на думку позивача, є захист у судовому порядку, шляхом витребування майна і скасування державної реєстрації. Отже відповідачі при укладанні вказаних договорів діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. На їх звернення до відповідачів про з`ясування обставин укладання вказаних договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по реєстрації квартир і укладанню вказаних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 2, 72, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні з вищевказаного і позиції сторін, знайшла своє підтвердження та обставина, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІАЛОГ-ПЛЮС» акти приймання-передачі з [PERSON] не підписувало, майнові права на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] не передавало, як і не передавало самі квартири. [PERSON] , від імені якого поставлений підпис на наданих позивачем актах, вищевказані документи не підписував. І станом на 14 листопада 2018 року директором ТОВ «Діалог-плюс» не був. У листопаді 2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. для реєстрації права власності квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , надавши акти приймання передачі від 14 листопада 2018 року, як підставу для виникнення права власності. 16 листопада 2018 року право власності на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягами з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 листопада 2018 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працював директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАЛОГ-ПЛЮС» з квітня 2005 року до 01 листопада 2018 року, коли рішенням власників ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» був звільнений за власним бажанням. За час роботи він підписував договори купівлі-продажу майнових прав, зокрема і з позивачем. Однак у зв`язку з невиконанням позивачем умов договорів від 21 липня 2017 року 01 жовтня 2018 року на адресу позивача було направлено повідомлення про розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав № 5-5-294, № 3-3-160, № 5-3-285, однак [PERSON] не надав свої банківські реквізити для перерахування грошових коштів. Ані майнові права на спірні квартири, ані самі спірні квартири [PERSON] не передавались, підписи на пред`явлених йому: акті від 14 листопада 2018 року приймання-передачі майнових прав на квартиру до Договору купівлі-продажу майнових прав № 3-3-160 від 21 липня 2017 року, акті приймання-передачі квартири від 14 листопада 2018 року до Договору купівлі-продажу майнових прав № 3-3-160 від 21 липня 2017 року, акті від 14 листопада 2018 року приймання-передачі майнових прав на квартиру до Договору купівлі-продажу майнових прав № 5-3-285 від 21 липня 2017 року, акті приймання-передачі квартири від 14 листопада 2018 року до Договору купівлі-продажу майнових прав № 5-3-285 від 21 липня 2017 року, акті від 14 приймання-передачі квартири до Договору купівлі-продажу майнових прав № 5-5-294 від 21 липня 2017 року, акті від 14 листопада 2018 року приймання-передачі майнових прав на квартиру до Договору купівлі-продажу майнових прав № 5-5-294 від 21 липня 2017 року, акті від 14 листопада 2018 року приймання-передачі квартири до Договору купівлі-продажу майнових прав № 5-5-294 від 21 липня 2017 року, йому не належать. На дату, зазначену к актах, він вже не працював директором ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС», і не підписував вказані документи. Стаття 41\~Конституції України та стаття 319\~ЦК України зазначають, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та право власності є непорушним та кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст. 16, 328\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Враховуючи, що відповідно до статті 328\~ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 145/145/17, та у постанові від\~16\~лютого 2021\~року у\~справі №\~910/2861/18,\~в яких\~Велика Палата\~Верховного Суду вкотре звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~05\~червня 2018\~року у\~справі №\~338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 резюмувала, що власник з дотриманням вимог ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Разом з тим статтею 328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності, а також інші специфічні права та права вимоги. Моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий момент набуття права власності. Моментом набуття права власності на майнові права є момент, визначений відповідним правочином, який визначає наявність у набувача відповідних прав, відмінних від права власності. На етапі будівництва у замовника є тільки майнові права на об`єкт будівництва, тобто замовник має право володіння, розпорядження та користування правами на майно, але право власності на конкретну квартиру він може придбати тільки в майбутньому. Майнові правам це права фізичних чи юридичних осіб, які пов`язані з майном, відмінні від права власності. Стаття 331\~ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392\~ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Вказаними нормами права визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття в експлуатацію. Оскільки відповідно до статті 328\~ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Позивачем у спорі про визнання права власності є власник майна - особа, яка має право власності на майно. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема є внесення відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зі змісту абзацу другого - третього п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону систему органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав становлять: суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації); державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст.\~11\~ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Ні зазначеними вище нормами, ні нормою ст.\~331\~ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення. Отже, порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено відповідними нормами. Крім того, відповідно до закріпленого у ст.\~387\~ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння безпосередньо пов`язана із тим, чи має позивач будь-яке право щодо спірного майна. Таким чином, встановивши, що позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно, тобто права власності на спірне нерухоме майно у нього в установленому законом порядку не виникло, адже ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» не передавало [PERSON] майнові права на квартири та самі квартири, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про витребування майна і визнання права власності за позивачем на об`єкт інвестування. Оскільки позивач\~не є\~власником спірного\~майна,\~тому положення\~ст. 387, 388\~ЦК України про витребування майна із чужого незаконного володіння до спірних правовідносин не можуть бути застосовані. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, характеру порушення та правовим наслідкам такого порушення, тобто такий спосіб захисту не є ефективним в розумінні ст.\~13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та ст. 5 ЦПК України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач помилково ототожнює суб`єктивне зобов`язальне право у вигляді права вимоги на отримання в майбутньому у власність новозбудованого об`єкта нерухомості із правом власності на об`єкт нерухомості. При цьому посилання позивача в судовому засіданні на те, що він отримав кур`єрською доставкою акти приймання-передачі майнових прав та на самих квартир вже з підписами та печатками ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» не спростовують пояснень свідка [PERSON] , який зазначив про те, що він вказаних документів не підписував і майнові права на спірні квартири, а також самі квартири, працюючи на посаді директора ТОВ «ДІАЛОГ-ПЛЮС» [PERSON] не передавав. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем не було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Статтями 15, 16, 18\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. На підставі ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зазначена правова позиція закріплена у ч. 1 ст. 41 Конституції України, де зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Предметом безпосереднього регулювання статті Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом визнання недійсним договору та зобов`язання повернути все одержане за договором. При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України») напрацьовані три критерії, які слід оцінювати для того, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно. Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Пункт перший частини першої статті 9 Закону визначає, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Тобто до кола повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладається на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Ризик будь-якої помилки державного округу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»). За викладених вище обставин, задоволення позовних вимог суперечитиме загальним принципам і критеріям правомірного позбавлення майна, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде порушенням принципу рівності власників перед законом, закріпленим у тому числі ст. 41 Конституції України, та порушенням балансу наявних інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Гладишева проти Росії» від 06 грудня 2011 року; «Пчелінцева та інші проти Росії» від 17 листопада 2016 року). Відповідно до Постанови Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, Постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивачів порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст.\~16\~ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст.\~15\~ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. Згідно ст.\~82\~ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Позивач навіть не заявляє вимог про визнання правочинів, на підставі яких відповідачі стали власниками спірних об`єктів нерухомості, недійсними. Тобто, на його думку, очевидно право власності на вказані квартири повинно бути і у позивача, і у відповідачів (про його скасування чи припинення у відповідачів позивач вимог не заявляє). Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційне : розглядаються як встановлені й достовірні. У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсна Верховного Суду «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину». У п. 7 постанови «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом». За правилами ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. З ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. Однак звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені договорами відповідачів та незрозуміло яким чином і для чого ставиться питання повернення майна позивачу, оскільки він не є його власником. Як роз`яснено у пунктах 7, 26 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що- небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією. Стосовно вимоги про скасування записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256 цс 18 зробила правовий висновок. «Щодо вимоги про скасування запису Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації (саме реєстрації) права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-ІІ). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України). Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права. за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів. Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Зважаючи на наведене, заявлені позовні вимоги є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом статей 316. 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 82 ЩІК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по сучі справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Щодо обґрунтування підстав для відмови у позові необхідно звернути увагу й на таке. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15- рп/20041. Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У цій справі підлягає застосуванню доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої принцип добросовісності. У статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі\~ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст.\~8\~Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Відповідно до ч. 3, 6 ст.\~13\~ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача не задоволено, то на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за не можливе стягнути з відповідачів на користь позивача його витрати на судовий збір. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed