Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

[PERSON] в листопаді 2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення з житлового будинку. В позовній заяві посилається на те, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 21-а, смт. Фрунзівка Одеської області. Вказане підтверджується, свідоцтвом про право власності та договором дарування частини житлового будинку. У зазначеному будинку крім позивача, з літа 2013 року також проживають без реєстрації відповідачі - [PERSON] та [PERSON], які являються позивачу рідною донькою та зятем відповідно. Вказує, що проживання разом з відповідачами в одному будинку є нестерпним, оскільки останні не допускають її до інших приміщень будинку, крім однієї кімнати де вона проживає, висловлюються в її адресу образливими, хамськими словами іноді навіть в нецензурній формі, чим постійно завдають їй моральних страждань. Вважає, що відповідачі порушують її право на спокійне життя, що негативно впливає на стан її здоровя. Також, зазначає, що відповідачі, жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг не приймають, чим завдають їй значних матеріальних збитків. Враховуючи вище викладене, оскільки відповідачі заважають позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним їй на праві приватної власності житловим будинком та в добровільному порядку виселятися з нього не бажають, тому позивач просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення з нього відповідачів. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав наведених в заяві, наполягали на його задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували та суду пояснили, що в 2013 році вони поселилися до будинку позивача на її прохання та за її згодою, оскільки [PERSON] хворіла та потребувала догляду. Через деякий час між ними почали виникати конфліктні ситуації ініціатором яких була позивач. За час проживання у будинку вони постійно спільно з позивачкою приймали участь в утриманні та обслуговуванні будинку, сплачували рахунки за комунальні послуги. Відповідач [PERSON] за цей час з будинку проклав каналізацію, провів воду в кухню, зробив там ремонт. Позивач [PERSON] має доступ до всіх приміщень будинку, а вони проживають у найменшій кімнаті. Також зазначили, що на даний у них немає іншого житла. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 21-а, смт. Фрунзівка Одеської області, що підтверджується, копією договору дарування частини вказаного житлового будинку та копією свідоцтва про право власності від 07.12.1996 року, що сторонами не оспорювалось (а.с. 12, 13). З довідки Захарівської селищної ради Захарівського району Одеської області № 5817 від 10 жовтня 2016 року вбачається, що позивач зареєстрована за адресою: [INFO], а проживає у приватному будинку розташованому за адресою: вул. Гагаріна, 21-а, смт. Захарівка Захарівського району Одеської області (а.с. 15). Згідно довідки Захарівської селищної ради Захарівського району Одеської області № 7071 від 23 грудня 2016 року у належному позивачу житловому будинку з 09.08.2013 року також проживають без реєстрації відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх донька [PERSON] (а.с. 61). Відповідач [PERSON] є рідною дочкою позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АВ № 51595, виданим 01.10.1971 року Перехрестівською сільською радою Фрунзівського району Одеської області (а.с. 59). З свідоцтва про одруження серії І-КИ №020209, виданого 01.07.1997 року, вбачається, що відповідачі [PERSON]В та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.60). Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на порушення відповідачами її права власності, а саме на користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, зазначаючи при цьому, що відповідачі не допускають її до інших приміщень будинку, крім однієї кімнати де вона проживає. Також, вказує, що останні жодним чином не приймають участі в утриманні та обслуговуванні будинку, не сплачують комунальні послуги, крім того завдають їй моральних страждань висловлюючись в її адресу образливими, хамськими словами іноді навіть в нецензурній формі. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, судом встановлено та не заперечувалося позивачем в судовому засіданні, що позивач реалізуючи своє право власності на житловий будинок за власним бажанням дозволила своїй дочці [PERSON] та зятю [PERSON] вселитися і проживати у належному їй на праві приватної власності житловому будинку, розташованому за адресою: вул. Гагаріна, 21-а, смт. Фрунзівка Одеської області. Доданими відповідачами до матеріалів справи квитанціями підтверджуються їх посилання на те, що вони приймають участь в оплаті комунальних послуг по житловому будинку (із господарськими будівлями) № 21-А, по вул. Гагаріна, в смт. Захарівка, що спростовує посилання позивача на те, що відповідачі комунальні платежі не сплачують (а.с. 63-65). В судовому засіданні позивач [PERSON] суду пояснила, що вона має доступ до інших приміщень житлового будинку, всі кімнати відчиненні, в тому числі і кімната в якій проживають відповідачі. Допитані у судовому засіданні за клопотанням відповідачів свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які являються сусідами сторін у справі пояснили, що відповідач [PERSON] з моменту поселення до будинку позивача дбає про благоустрій та утримання будинку, жодних протиправних дій не вчиняв, не вживає алкогольні напої. За цей час у будинку провів каналізацію, зварив арку на подвірї, зробив ремонт у літній кухні. Позивач [PERSON] постійно хвалила свого зятя ([PERSON]В.). За час проживання вони як сусіди не чули, щоб між сторонами були сварки чи конфлікти. Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] цілком правомірно набули право на проживання у належному позивачу житловому будинку, що ґрунтується на її вільній згоді на вселення. Як вже було зазначено вище, позивач в позовній заяві вказує на порушення відповідачами її права власності, а саме на користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, посилаючись при цьому на положення ст. 116 ЖК України, а тому просить виселити останніх із будинку. Частиною 4 ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В свою чергу у відповідності до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, враховуючи вищезазначені положення, виселення відповідачів з жилого приміщення можливо лише при встановленні вини останніх в систематичному порушенні правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню з підстав, передбачених ст. 116 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення, факт застосування таких заходів має підтверджуватися письмовими доказами. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З довідки Захарівської селищної ради Захарівського району Одеської області № 7071 від 23 грудня 2016 року вбачається, що за час проживання на території селищної ради на родину [PERSON] від жителів і сусідів скарг та заяв не надходило. До кримінальної відповідальності не притягувалися, у громадських місцях поводяться належним чином, користуються повагою серед односельчан, дотримуються добросусідських відносин (а.с. 61). Позивачем на підтвердження своїх доводів суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачі систематично порушують правила співжиття з нею і що до них за ці систематичні порушення вживалися заходи попередження або громадського випливу, які не дали позитивних результатів, а також, що відповідачі своїми діями чи бездіяльністю перешкоджають їй у володінні, користуванні чи розпорядженні майном, всі її доводи ґрунтуються виключно на її поясненнях. При цьому суд відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснював позивачу та його представнику, їх права та обовязки та сприяв здійсненню їхніх прав, в тому числі і щодо збирання доказів. Однак, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивач суду не надала. Таким чином, враховуючи вище викладене та зважаючи на гарантоване кожній особі право на повагу до житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла, суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави для виселення відповідачів із спірного будинку відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає. В звязку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем витрати слід залишити без відшкодування.

Outcome: dismissed