Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

[PERSON] 28.12.2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О., в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати заяву [PERSON] про відмову від спадщини на користь [PERSON] , зареєстровану приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. недійсною; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину спадкового майна, а саме на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що складається з одної житлової кімнати площею 16,4 кв.м., загальною площею 31,5 кв.м., та на Ѕ частину автомобілю DAEWOO марки MATIZ, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 27.01.1979 року був укладений шлюб між його батьками [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який на момент своєї смерті фактично проживав разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , але був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у належній йому квартирі. На день смерті [PERSON] залишилось майно: квартира [ADDRESS] та автомобіль марки DAEWOO марки MATIZ, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . 16.08.2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального міського округу Гуніної І.О. із заявою про прийняття спадщини, при цьому нотаріусом було роз`яснено, що до першої черги спадкоємства належать дружина та діти; тому нотаріус також роз`яснив позивачу право на відмову від спадщини. Таким чином, позивач звернувся у серпні 2019 року із заявою про відмову від спадщини після смерті батька [PERSON] на користь своєї матері [PERSON] . Постановою нотаріуса від 05.12.2019 року було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, так як встановлено, що 01.09.1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було припинено Красногвардійським відділом державної РАЦС Дніпровського МУЮ у Дніпропетровські області, актовий запис № 1056. Тобто [PERSON] не є спадкоємцем [PERSON] за законом, оскільки шлюб між ними було розірвано, про що на момент вчинення позивачем одностороннього правочину, заяви про відмову від спадщини на користь своєї матері, [PERSON] , позивач не знав і не міг знати, а вказані обставини є істотними, оскільки на момент розірвання шлюбу між батьками позивач був неповнолітнім і його не ставили до відома, що шлюб було розірвано з якихось формальних причин, але фактично батьки ніколи не розлучалися, проживали разом, піклувалися один про одного. Таким чином, станом на момент вчинення позивачем одностороннього правочину, заяви про відмову від спадщини на користь своєї матері [PERSON] , позивач помилився та був введений в оману з боку відповідача. 26.02.2020 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О., Регіональний сервісний центр МВС у Дніпропетровській області, в якому просила суд: встановити факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] , однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу з 01.09.1992 року по 24.05.2019 року; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що складається з одної житлової кімнати площею 16,4 кв.м., загальною площею 31,5 кв.м., та на автомобіль DAEWOO марки MATIZ, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Зустрічний позов мотивований тим, що 27.01.1979 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] . У період шлюбу, [INFO] у них народився син [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано Красногвардійським відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області 01.09.1992 року за актовим записом № 1056. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , та автомобілю марки DAEWOO марки MATIZ, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . У встановлений законом строк, 16.08.2019 року, [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального міського округу Гуніної І.О. Оскільки неочікувана смерть [PERSON] була великим потрясінням, то позивач, надавши нотаріусу всі необхідні документи, у тому числі і свідоцтво про шлюб, навіть не згадала про ту обставину, що фактично шлюб між нами було розірвано, а [PERSON] взагалі цієї обставини не знав. [PERSON] у серпні 2019 року звернувся із заявою про відмову від спадщини після смерті батька [PERSON] на користь [PERSON] . Однак, 05.12.2019 року нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки при проведенні перевірки Державного реєстру актів цивільного стану, було встановлено, що 01.09.1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] припинено Красногвардійським відділом державної РАЦС Дніпровського МУЮ у Дніпропетровські області, актовий запис № 1056. Тому нотаріус зазначила, що [PERSON] не є спадкоємцем першої черги після смерті свого чоловіка, оскільки шлюб було припинено. Проте, шлюб з [PERSON] фактично ніколи не припинявся, вони проживали разом, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, разом відпочивали. Крім того, 15.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено церковний шлюб. Так, [PERSON] разом з чоловіком та сином у період з 1980 року по 2011 рік проживали за адресою: [ADDRESS] . У період з лютого 2011 року по 24.05.2019 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом з його матір`ю у належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона перенесла ішемічний інфаркт і потребувала постійного стороннього догляду, Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О., Регіональний сервісний центр МВС у Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання, визнання права власності на квартиру та автомобіль в порядку спадкування за законом, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О., про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] не з`явився, у заяві від 07.04.2020 року просив розглянути справу у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі, зустрічний позов визнає частково, не заперечує проти визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину спадкового майна. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] у судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Сорока Т.В. у заяві від 07.04.2020 року просила розглянути справу у її відсутність, позов [PERSON] не визнає, зустрічний позов підтримує в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. у письмових поясненнях просила відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Представник третьої особи Регіонального сервісного центру МВС у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 27.01.1979 року Відділом запису актів громадянського стану Ленінського району м. Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 110 (а.с. 15), від якого у них [INFO] народився син [PERSON] (а.с. 16). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 01.09.1992 року, актовий запис № 1056 (а.с. 20). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.05.2019 року, виданим Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 1257 (а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. за реєстровим № 924 (а.с. 18), та автомобілю марки DAEWOO марки MATIZ, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 19). 16.08.2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального міського округу Гуніної І.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 35). Також 17.08.2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального міського округу Гуніної І.О. із заявою про відмову від спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на користь [PERSON] (а.с. 39). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального міського округу Гуніної І.О. від 05.12.2019 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки при проведенні перевірки Державного реєстру актів цивільного стану було встановлено, що 01.09.1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 46). 10.12.2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального міського округу Гуніної І.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 44 оберт). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального міського округу Гуніної І.О. від 20.12.2019 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з відмовою від прийняття спадщини (а.с. 50-51). Суд зауважує, що підстави для визнання заяви [PERSON] про відмову від спадщини недійсною відсутні з огляду на наступне. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, за змістом ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. ст. 77-80 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеного [PERSON] не надано належних доказів на підтвердження вчинення заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом помилки або обману, оскільки вказана заява підписана [PERSON] власноруч, подальших дій щодо оскарження дій державного нотаріуса позивачем не вчинено, доказів на підтвердження вчинення правочину під впливом обману з боку відповідача теж не доведено, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. В той же час, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом як подружжя, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, разом відпочивали, ніхто з їхніх рідних та знайомих не знав про те, що шлюб між ними було розірвано. Крім того, 15.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено церковний шлюб (а.с. 21). Так, [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] у період з 1980 року по 2011 рік проживали за адресою: [ADDRESS] (а.с. 134), у квартирі батьків. У період з лютого 2011 року по 24.05.2019 року [PERSON] з чоловіком проживали разом з його матір`ю у належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 130), оскільки вона перенесла ішемічний інфаркт і потребувала постійного стороннього догляду, який їй надавали [PERSON] з чоловіком. Таким чином, проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, наявність у них спільного побуту та відносин притаманних подружжю, зокрема підтверджується свідоцтвом про укладення церковного шлюбу від 15.01.2012 року (а.с. 21); актом від 06.06.2019 року (а.с. 130); фотографіями (а.с. 131-133); довідкою № 4126 (а.с. 134); декларацією про вибір лікаря (а.с. 136-137). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частини 1 та 2 статті 21 СК України чітко визначають, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто, сім`ю, відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Ці права і обов`язки не обов`язково мають бути обов`язками щодо взаємного утримання. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності зі ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.03.2019 року по справі № 357/6408/17 (61-45287ск18). Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Членів сім`ї пов`язують взаємні права та обов`язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сім`ї. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99р. №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Також Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне встановити факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] , однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу з 01.09.1992 року по 24.05.2019 року та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру за адресою: [ADDRESS] , та на автомобіль DAEWOO марки MATIZ, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] .. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved