Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Дорошенко Олександр Олександрович, звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу (факторингу) кредитного портфелю від 07.11.2014р., укладений між відповідачами, в частині набуття права вимоги за кредитним договором №MLL00/069/2008 від 10.10.2008 року, що був укладений 10.10.2008р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк». В обгрунтування позову зазначає, що між відповідачами 07.11.2014р. був укладений Договір купівлі-продажу (факторингу) кредитного портфелю, в тому числі і за кредитним договором №MLL00/069/2008 від 10.10.2008 року. При цьому, на думку позивача, відповідач 2 не набув права вимоги за вказаним кредитним договором, оскільки не мав індивідуальної ліценції НБУ на право здійснення валютних операцій, з огляду на що договір факторингу в частині відступлення прав вимоги по кредитному договору стосовно позивача є недійсним. Позивач просить розглянути справу за його відсутності за наявними в ній матеріалами. Відповідач 1 АТ «ОТП Банк» не скористався своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, та не направив письмового відзиву на позовну заяву. Відповідач 2 надав до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог, як таких, що є необгрунтованими та не базуються на вимогах законодавства. Також відповідач 2 просить застосувати до даної цивільної справи строки позовної давності. Відповідач 2 зазначає, що при укладенні договору факторингу від 07.11.2014р. не здійснював жодних валютних операцій, а тому жодним чином не міг порушити прав та законних інтересів позивача. Крім того, як вказує відповідач 2, позивач пропустив, передбачений ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України, строк позовної давності щодо заявленої вимоги, оскільки 15.11.2016р. направляв вимогу позивачеві про погашення боргу за кредитним договором, в якій також повідомляв про укладення договору факторингу. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10.02.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено судовий розгляд на 10.03.2021р. 10.03.2021р. розгляд справи було відкладено, у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи. 31.03.2021р. розгляд справи не відбувся, з огляду на перебуванням судді Ольшевської І.О. 24.05.2021р. учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від сторін до суду не надходило. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. 07.11.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», як фактором, та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», як клієнтом, укладено Договір факторингу, за яким у порядку та на умовах, визначених цим Договором, клієнт передає (відступає) фактору права грошової вимоги на кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за кредитними договорами, а фактор здійснює фінансування клієнта за плату на умовах цього Договору. Згідно з п. 3.2. Договору факторингу загальна сума заборгованості за кредитним договорами, що входять до кредитного портфелю, за виключенням кредитних договорів, зазначених в п. 5.2. Договору, на дату набрання чинності складає 2 190 857,81 доларів США, 5 770 218,87 грн., 26 477,56 євро, 247 371,01 швейцарських франків. Статтею 4 Договору факторингу його сторони визначили, що на підтвердження факту передачі (відступлення) кредитного портфелю в момент укладення цього Договору клієнт зобов`язується передати фактору кредитні документи. Передача кредитного портфелю (з усіма кредитними документами) фактору підтверджується підписанням відповідного акту передачі документів сторонами цього Договору. 07.11.2014р. відповідачі підписали акт відступлення (приймання-передачі) кредитного портфелю, за яким відповідач 1, як клієнт, відступив (передав), а відповідач 2, як фактор, набув (прийняв) права грошової вимоги на частину кредитного портфелю. Також 07.11.2014р. відповідачі підписали акт прийому-передачі кредитних документів, за яким клієнт передав, а фактор прийняв кредитні документи боржників, перелік яких наведений у Додатку №1 до цього акту. Згідно витягу з Додатку №1 вбачається, що за Договором факторингу, в тому числі, було відступлено (передано) право грошової вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №MLL00/069/2008 від 10.10.2008 року (загальна сума основного боргу та загальна сума процентів у валюті договору 135 870,43 доларів США). Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 01.02.2018р. у справі №724/242/17 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, позовні вимоги задоволені частково, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №MLL00/069/2008 від 10.10.2008 року станом на 14.11.2016р. у розмірі 96 950,07 доларів США (станом на 25.11.2016р. еквівалентно 2 473 081,99 грн.) - основний борг по кредиту; стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по кредитному договору №№MLL00/069/2008 від 10.10.2008 року станом на 14.11.2016р. в розмірі 35 237,43 доларів США (станом на 25.11.2016р. еквівалентно 901 655,36 грн.), з яких 23 121,59 доларів США основний борг (станом на 25.11.2016р. еквівалентно 591 635,24 грн.), 12 115,84 доларів США (станом на 25.11.2016р. еквівалент 310 020,11 грн.) відсотки за користування кредитним коштами; стягнуто з відповідачів судовий збір, у решті позовних вимог відмовлено. Позивач вважає, що відповідач 2 не набув права вимоги за вказаним кредитним договором, оскільки не мав індивідуальної ліценції НБУ на право здійснення валютних операцій, з огляду на що договір факторингу в частині відступлення прав вимоги по кредитному договору стосовно позивача є недійсним. Відповідач 2 при цьому у відзиві вказує, що при укладенні договору факторингу від 07.11.2014р. не здійснював жодних валютних операцій, а тому жодним чином не міг порушити прав та законних інтересів позивача, а також просить застосувати до заявлених вимог строк позовної давності. У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). При цьому слід відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суда. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суда. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Судом встановлено, що згідно свідоцтва Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.02.2011р. та додатку до свідоцтва ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: надання факторингу. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Отже, наявність ліцензії є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, при цьому право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до відповідача 2 за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Суд, здійснюючи дослідження судової практики, на яку посилалися сторони, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року в справі №757/44011/15-ц (провадження № 61-16980св18) зроблено висновок по застосуванню норм глави 73 ЦК України та вказано, що «за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року в справі №204/7396/15-ц (провадження № 61-16496св18) вказано, що «висновок апеляційного суду про визнання недійсним договору факторингу в частині передачі прав вимоги до [PERSON] є помилковим, оскільки відсутність у ТОВ «ФК «Вектор плюс» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року в справі № 336/6704/13-ц (провадження № 61-27946св18) зазначено, що «відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 дає підстави вважати, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61- 28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». Виходячи з наведеного, суд зазначає, що є стала практика суду касаційної інстанції, яка застосована судом до спірних правовідносин та свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним договору факторингу. На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання частково недійним договору факторингу слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст.141 ЦПК України та зазначає, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed