Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого на підставі довіреності діяла [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON], треті особи: Приморська державна нотаріальна контора Запорізької області, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В., про визнання заповіту недійсним (т.1 а.с.2-3). Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON], [INFO], яка була зареєстрована та на день смерті мешкала за адресою: [ADDRESS]. Після її смерті залишилося спадкове майно, що складається, зокрема із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області. За життя [PERSON] залишила два заповіти на все належне їй майно, де б воно не було, і з чого б не складалося. Перший заповіт було складено на ім'я [PERSON] - дочки померлої, який посвідчено Літенко Л.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 10 січня 2011 року за реєстром № 8. Другий заповіт - на ім'я позивача [PERSON] - сина померлої, який посвідчено Цуркан О.Т., секретарем виконкому Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області, 17 липня 2012 року за реєстром № 15. Про існування заповіту, складеного матір'ю 10 січня 2011 року на користь [PERSON], він довідався після ознайомлення з позовною заявою про визнання недійсним заповіту, складеного на його користь, поданою [PERSON] до Приморського районного суду Запорізької області. Рішенням вказаного суду від 11 грудня 2013 року, яке набрало чинності 23.12.2013 року, заповіт, що був складений [PERSON] 17 липня 2012 року, визнано недійсним. Вважає, що заповіт [PERSON] від 10 січня 2011 року, посвідчений Літенко Л.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу на ім'я [PERSON], є недійсним з наступних підстав. [PERSON] на день смерті проживала разом з ним та його родиною. У зв'язку з похилим віком та станом її здоров'я, приблизно з початку 2010 року, мати потребувала постійної сторонньої допомоги з самообслуговування, вона не могла ні прибирати, ні самостійно готувати їжу, тощо. Його родина піклувалася про мати та доглядала її. [PERSON] страждала на хронічну гіпертонію, скаржилася на головні болі та болі в області серця, тому до дому хворої та на її прохання досить часто викликався лікар Борисівської амбулаторії загальної практики - сімейної медицини. Особливо самопочуття матері погіршилося після смерті [INFO] чоловіка - [PERSON] Після цього [PERSON] постійно знаходилася у стресовому стані та, приблизно після сорока днів з дня смерті чоловіка, вирішила поїхати у м. Запоріжжя в гості до дочки - [PERSON] Приблизно з середини жовтня або листопада 2010 року, [PERSON] проживала у м. Запоріжжя разом з дочкою, яка обіцяла матері подбати про її здоров'я, допомогти пройти необхідне обстеження та лікування у м. Запоріжжя. До яких лікарень зверталася відповідачка з метою лікування хворої матері в період, приблизно з жовтня 2010 року до серпня 2011 року, йому невідомо, відомо лише те, що мати знаходилася на стаціонарному лікуванні у 9-й міській лікарні м. Запоріжжя з 25.08.2011 року до 06.09.2011 року включно. За життя [PERSON] розповідала, що одразу ж після її приїзду до [PERSON], остання вмовляла хвору матір підписати якісь документи, взамін чого дочка обіцяла матері доглядати її до останніх днів життя. Але, підписавши усі необхідні документи на ім'я [PERSON], як пізніше стало йому відомо, що це був заповіт, хвора [PERSON] поступово відчувала на собі погане ставлення з боку дочки. Після прохань матері, десь на початку квітня 2012 року, її було перевезено відповідачкою до дочки [PERSON] в м. Бердянськ Запорізької області та залишено біля під'їзду будинку [ADDRESS] мешкає [PERSON] Покинуту дочками матір без верхнього одягу та документів, що встановлюють особу, забрала швидка допомога, яка відвезла її до Бердянського психоневрологічного диспансеру, про що пізніше йому було повідомлено Бердянським МВ ГУМВС України в Запорізькій області. Після цього він перевіз матір з Бердянського психоневрологічного диспансеру до себе додому в с. Борисівка і до останнього дня життя постійно доглядав за хворою матір'ю і піклувався про неї. Відповідачка з квітня 2012 року не навідувалася до своєї матері та навіть не цікавилася її життям, знаючи про наявну тяжку хворобу. Крім того, в тексті спірного заповіту зазначено, що у зв'язку з похилим віком та станом здоров'я заповідача заповіт складено та посвідчено нотаріусом удома (за адресою місця проживання відповідачки). Таким чином є усі підстави вважати, що вже на той момент, тобто станом на 10 січня 2011 року заповідачка мала певні тяжкі та хронічн захворювання, але, можливо з корисних мотивів, відповідачка скрила цей факт. Також у виписному епікризі від 06.09.2011 року з історії хвороби № 1557 чітко зазначено, що в анамнезі хворої гіпертензія, погіршення самопочуття протягом останнього року, коли з'явилися зазначені скарги, тобто на виражену слабкість, бол в животі, зниження ваги, відсутність апетиту, періодичні головні болі тощо. Отже, звідси випливає, що за рік до знаходження на стаціонарному лікуванні у 9-й міській лікарні м. Запоріжжя у [PERSON] вже була наявна хронічна хвороба, тобто десь з вересня 2010 року. Таким чином, є усі підстави вважати, що на момент складання та посвідчення спірного заповіту [PERSON] вже мала психічний розлад здоров'я, зокрема у вигляді судинної деменції, на що вказує і вік заповідачки та характерний для її віку церебральний атеросклероз, гостре порушення мозкового кровообігу, грубе зниження інтелектуально-мнестичних функцій, що вбачається також з почерку заповідачки на складеному заповіті. До того ж, заповідачка знаходилася у залежному від дочки стані, і відповідно була підпорядкована їй, тобто вільне волевиявлення не представлялося можливим. Ступінь порушень, що мали місце у хворої, був таким, що є усі підстави зробити висновок про те, що [PERSON] на момент складання заповіту 10 січня 2011 року не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Таким чином не є актом вільного волевиявлення заповіт, який особа склала, не розуміючи значення своїх дій. Просить визнати недійсним заповіт [PERSON], [INFO], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В. 10 січня 2011 року за реєстром №8, на користь [PERSON] Ухвалою суду від 18 травня 2018 року залучено до участі у справі за даним позовом [PERSON], як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (т.1 а.с.231). В судовому засіданні позивач - [PERSON], пояснив, що позовні вимоги та підстави, на яких вони ґрунтуються, він підтримує у повному обсязі. Просив позов задовольнити. Представник відповідача - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що в основу позову покладено твердження про перебування спадкодавця у стані, якій позбавляв її можливості розуміти значення своїх дій і керувати ними. Це твердження не підтверджено жодним доказом. Згідно з висновком комісійної судово-психіатричної експертизи № 183/к від 08.11.2017 року [PERSON] під час складання заповіту від 10.01.2011 року будь-яких ознак психічного розладу не виявляла. Висновок експертів є категоричним та іншими доказами у справі не спростовується. Клопотання про проведення повторної експертизи не заявлялося. Просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Третя особа - [PERSON], яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, пояснила, що вона вважає заповіт на користь [PERSON] недійсним та таким, що підлягає скасуванню. Вона відвідувала мати під час її знаходження на стаціонарному лікуванні у лікарні м. Запоріжжя. У матері був підвищений тиск, вона купувала їй ліки. Її двоюрідні сестри також відвідували мати, вона та сестри спілкувалися з матір'ю, яка була в здоровому розумі. Їі сім'я піклувалася про мати. Вона не відмовляється від спадщини, що залишилася після смерті матері. Вважає позов обґрунтованим. Третя особа - Приморська державна нотаріальна контора Запорізької області, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представника до суду не направила, просила розглянути справу за відсутності представника (т.2 а.с.1). Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В., яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки до суду не повідомила. Матеріалів справи достатньо для розгляду справи за відсутності вказаних третіх осіб, тому за ухвалою суду розгляд справи проведено за відсутності зазначених осіб. Вислухавши позивача, представника відповідача, третю особу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом фактично встановлено таки обставини. Згідно із свідоцтвами про народження та свідоцтвами про укладення шлюбу, які містяться у матеріалах спадкової справи № 37/2013, заведеної після смерті [INFO] [PERSON], батьками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с. 12-14). Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] (т.1 а.с. 5). Згідно із довідкою виконавчого комітету Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області від 09.08.2012 року, [PERSON] був зареєстрований та постійно мешкав у [ADDRESS], з 1956 року по день смерті -[INFO]. Разом з ним за вказаною адресою з 1956 року по день смерті мешкала дружина - [PERSON] Інші спадкоємці: дочка [PERSON], дочка [PERSON], син [PERSON] (т.2 а.с.11). Згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2300809432014 від 02.04.2014 року, [PERSON], яка проживає: с. Борисівка Приморського району Запорізької області, на підставі розпорядження райдержадміністрації за №794 від 10 листопада 2005 року є власником земельної ділянки площею 4.1856 гектарів у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області. Цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010627800132, видано 21 листопада 2006 року (т.2 а.с.40-41). Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] (т.2 а.с. 5). [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] (т.2 а.с.3, 24-25). Листом від 20.02.2013 року Приморська державна нотаріальна контора повідомила [PERSON], що надіслана нею заява зареєстрована до журналу вхідної кореспонденції та заведено спадкову справу після [PERSON] Роз'яснено, що для прийняття спадщини [PERSON] необхідно надати оформлену належним чином заяву (посвідчену нотаріально або посадовою особою) та сплатити 102 грн. за реєстрацію спадкової справи. Зазначено, що вказані дії необхідно вчинити до спливу 6-ти місячного строку - до 29.03.2013 року (т.2 а.с.23 (зворотний бік). Згідно заповіту, посвідченому 10 січня 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В., зареєстрованому в реєстрі за №8, [PERSON], [INFO], на випадок її смерті зробила таке розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповідає [PERSON], яка народилася в с. Борисівка Приморського району Запорізької області [INFO] (т.2 а.с.9). Згідно заповіту, посвідченому 17 липня 2012 року секретарем виконкому Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області Цуркан О.Т., зареєстрованому в реєстрі за №15, [PERSON], [INFO], на випадок її смерті зробила таке розпорядження: усе майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право, вона заповідає [PERSON], [INFO] (т.2 а.с.10). Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2013 року, яке набрало чинності 23 грудня 2013 року, визнано недійсним заповіт від імені [PERSON], яка померла [INFO], складений на користь [PERSON], [INFO], посвідчений 17 липня 2012 року секретарем виконкому Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області Цуркан О.Т., зареєстрованому в реєстрі за №15 (т.1 а.с.229-230). Листом від 25.09.2014 року Приморська державна нотаріальна контора роз'яснила [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з поданими ними заявами про прийняття спадщини за законом та заповітом, що [PERSON], яка померла [INFO], був залишений заповіт на все майно не на їх користь. Заповіт на все майно на ім'я [PERSON] скасований рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2013 року. Просила до 02.10.2014 року надати інформацію чи мають вказані особи право на обов'язкову частку у спадщині після померлої матері (т.2 а.с.35). Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасникам справи ці статті роз'яснені, вони їм зрозумілі, від них не надійшло клопотань про витребування або залучення до справи інших доказів, призначення повторної або додаткової судової експертизи, вони просили справу розглянути на підставі доказів, які маються у справі. Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.ст.1233,1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно із ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно із ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Згідно із ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач, посилаючись на ст.ст. 203, 225, ч. 2 ст.1257 ЦК України, просить задовольнити позовні вимоги, зазначаючи як підставу заявлених вимог щодо визнання недійсним заповіту [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 10 січня 2011 року, на користь [PERSON], те, що волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, [PERSON] на момент складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Статтею 1257 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. При цьому зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в пункті 16 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Крім того, відповідно до роз'яснень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 26.11.2015 року, на задоволення клопотання представника позивача, було призначено комплексну посмертну судово-медичну та судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено Комунальній установі «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1» та Запорізькій обласній СМЕ (т.1 а.с.122-123). Згідно з висновком комплексної посмертної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи №183/к від 08.11.2017 року, [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], під час складання та підписання заповіту від 10.01.2011 року, ознак будь-якого психічного розладу, тимчасового функціонального розладу психіки із порушенням фізіологічних процесів в організмі та інших хворобливих явищ - не виявляла. [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], під час складання та підписання заповіту від 10.01.2011 року, за своїм психічним станом, була здатна усвідомлювати значення своїх дій, їх правові наслідки та керувати ними (т.1 а.с. 185-199). Згідно з наведеним у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 правовим висновком, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Вказаний висновок експертизи є категоричним, не викликає сумнівів в його правильності, оскільки експертиза була проведена за ухвалою суду, постановленою на задоволення клопотання представника позивача, відповідними експертними установами, для проведення експертизи експертам було надано: матеріали цивільних справ № 2/326/188/2013 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Приморська міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та № 2/236/99/2015 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Приморська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В., про визнання заповіту недійсним, медичну карту стаціонарного хворого № 1557 на ім'я [PERSON], медичну карту амбулаторного хворого на ім'я [PERSON] При проведенні експертизи експерти використовували дані із матеріалів вказаних цивільних справ та медичних документів на ім'я [PERSON], в тому числі дані із висновків експертиз, які містяться в матеріалах зазначених цивільних справ. Висновк цієї експертизи стосується стану [PERSON] саме на момент складання і підписання заповіту від 10.01.2011 року на користь [PERSON] та не суперечить іншим доказам по справі. Доказів, які спростовують висновок комплексної посмертної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи №183/к від 08.11.2017 року та вказують на те, що [PERSON] під час складання 10.01.2011 року заповіту на користь [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій, їх правові наслідки та не керувати ними, позивачем не надано. В той же час, під час судового розгляду жодної з передбачених ст.1257 ЦК України підстав для визнання вказаного заповіту недійсним не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: Приморська державна нотаріальна контора Запорізької області, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В., [PERSON], про визнання недійсним заповіту [PERSON], [INFO], посвідченого 10 січня 2011 року за реєстром №8 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В., на користь [PERSON] немає і у задоволенні вказаних позовних вимог необхідно відмовити за їх безпідставністю. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed