Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він, [PERSON], на підставі протоколу від 18.11.2013 року, виданого Дніпропетровською філією ПАП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на публічних торгах придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Далі позивач зазначає, що він, [PERSON], 02.12.2013 року письмово повідомив колишнього власника квартири [ADDRESS] [PERSON] (далі - Відповідач -1) про набуття ним права власності на займану квартиру та попросив добровільно знятися з реєстрації та звільнити квартиру, однак відповіді так і не отримав, з реєстрації [PERSON] разом із своєю сім'єю так і не знялася. Таким чином, на теперішній час у вищевказаній квартирі зареєстровані та проживає колишній власник спірної квартири [PERSON] разом із своїми малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON]. У зв'язку з чим, позивач змушений звернутися до суду і просити суд визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: 49000, [ADDRESS], та виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із квартири [ADDRESS]. В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, заяв чи клопотань від такої особи, що бере участь у справі до суду не надходило, причин неявки суду не повідомила. Представник відповідачів у судове засідання також не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, надіслала до суду заяву, в якій просить відкласти розгляд справи з огляду на зайнятість в іншому судовому процесі. Розглянувши вказану заяву, суд не знайшов підстав для її задоволення, адже до такої заяви не було додано жодного доказу на підтвердження зайнятості представника відповідача в розгляді іншої справи, що перебуває в провадження органу судової влади. Також суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, у судове засідання також не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали суду письмову заяву в якій просять розглянути справу у відсутність їхнього представника. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, заяв чи клопотань від неї до суду не надходило. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на нижчевикладене. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до протоколу № 08/570/13/А-22н-2 від 18.11.2013 року, за наслідками проведення Дніпропетровською філією Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» публічних торгах придбав нерухоме майно , а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.4). Як вбачається із матеріалів справи, на підставі вказаного вище протоколу та акта про проведення прилюдних торгів від 18.11.2013 року, затвердженого Ленінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], йому, [PERSON], було видано відповідне свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS] від 25.02.2014 року, яке зареєстроване в реєстр за № 2-118 (а.с.5). Частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частина четверта статті 334 Цивільного кодексу України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем у встановленому порядку шляхом внесення реєстратором запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про державну реєстрацію речового права за № 18196895 від 25.02.2014 року (а.с. 6). Судом також встановлено, а сторонами не спростовувалось, що відповідачі у добровільному порядку звільняти житлове приміщення відмовляються, ігноруючи з 2013 року вимоги нового власника (позивача) через ухилення від їх отримання, та фактично не допускаючи позивача, як власника, у вказану квартиру. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження належним йому майном. При цьому ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 177 Цивільного кодексу України встановлено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші і цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Аналогічна за своїм змістом правова норма міститься у ч.3 ст. 109 Житлового Кодексу України відповідно до якої звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ст. 50 Закону України «Про іпотеку» після продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах припиняються будь-які права та вимоги інших осіб на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, які виникли після державної реєстрації іпотеки за іпотечним договором, згідно з яким було звернене стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. За вказаних обставин та вимог чинного законодавства, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині необхідності усунення позивачу перешкод у здійсненні ним права власності житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: 49000, [ADDRESS], та необхідності виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] із спірної квартири без надання таким особам іншого житлового приміщення. Разом з цим, суд не може погодитися з доводами позивача в частині необхідності задоволення позовних вимог щодо визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Так, ч. 2 ст.405 ЦК України передбаченні спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника, а саме: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Також згідно з п.4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Суд зазначає, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] не є членами сім'ї нового власника квартири і ніколи ними не були, сервітут по відношенню до таких осіб не встановлювався. Окрім цього, зазначені особи проживають в спірній квартирі і не є такими, що відсутні в квартирі понад рік. При таких обставинах в суду не має правових підстав для [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вданому випадку для захисту порушеного права позивача достатньо виселення відповідачів з житла власника, в наслідок чого в задоволенні позову в цій чати сні слід відмовити. Також відповідно до приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного і

Outcome: partial