Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вони, позивачі по справі, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом є співвласниками домоволодіння за адресою: вул. 8 Березня, буд. 21 в с. Колодязне Дворічанського району Харківської області. В даному домоволодінні зареєстрований [PERSON], [INFO], який фактично там не проживає з початку 2016 року. На їх неодноразові вимоги та прохання знятися з реєстраційного обліку з домоволодіння [PERSON] відмовляється. Фактично він проживає за іншою адресою з лютого 2016 року. Факт реєстрації [PERSON] в домоволодінні позивачів складає певні незручності та додаткові фінансові витрати. З цієї причини вони не можуть оформити субсидію. В судове засідання позивач [PERSON], вона ж представник позивача [PERSON], не зявилася, надавши заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглянути в її відсутність, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач\~ [PERSON] до суду повторно не зявився, не повідомивши про причини неявки. Він про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, згідно вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, викликаючись в суд через оголошення, про що свідчить публікація оголошення судді про його виклик в газеті «Урядовий кур»єр» від 18 листопада 2017 року за № 218, причину своєї неявки до суду відповідач не повідомив, клопотання про відкладення судового розгляду не заявляв. Відповідно до положень ч. 9 ст. 74 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик відповідача, він вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕА № 660278 від 03.07.2001, виданого державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) позивачам по справі належить житловий будинок за адресою: с. Колодязне Дворічанського району Харківської області по вул. 8-го Березня, буд. 21, після смерті [PERSON], який помер 01.01.2001, по ? та ? частині відповідно. Згідно довідки Колодязненської сільської ради Дворічанського району Харківської області № 02-20/511 від 06.10.2017, [PERSON], [INFO], зареєстрований в [INFO], б. 21. Згідно депутатського акту обстеження домоволодіння за адресою: с. Колодязне, вул. 8-Березня, б. 21 Дворічанського району Харківської області від 02 жовтня 2017 року, [PERSON] зареєстрований в даному домоволодінні, але фактично не проживає з лютого 2016 року. В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. Так, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Договір найму житла сторони спору не укладали, розмір оплати не погоджували. Згідно зазначеного вище акту від 02 жовтня 2017 року, відповідач [PERSON] з лютого 2016 року, тобто понад 1 рік, за адресою: с. Колодязне, вул. 8-Березня, б. 21 не проживає. Таким чином, у відповідача відсутні правові підстави користуватися відповідним житлом позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно п. 5 ч. 5 ст. 122 ЦПК України, відповідачу було запропоновано у встановлений строк подати письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються. У встановлений судом строк відповідачем не було подано ніяких заперечень проти позову. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачами надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Відповідачем, всупереч вимог ст. ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не надано. Суд вважає встановленим факт порушення відповідачем права позивачів володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивачі, як співвласники майна мають право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Також в судовому засіданні встановлено, що є підстави для судового захисту цього права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Одночано суд зазначає, що статтею 7 Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» \~встановлено, що зняття з реєстрації здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Тобто, позивачі мають право звернення до органів реєстрації з рішенням суду, яке набрало законної сили для зняття з реєстрації відповідача. Виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку за зазначеною адресою, в зв»язку з чим в задоволенні позовних вимог в частині зняття в примусовому порядку з реєстраційного обліку [PERSON] слід відмовити. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися позивачі, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON], а саме в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням позов слід задовольнити, в іншій частині - відмовити. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст. 7 Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України, \~

Outcome: partial