Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

[PERSON] вернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. З 26.06.2015 р. по 11.09.2017 р. позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Банк національний кредит». На підставі постанови Правління НБУ № 358 від 05.06.2015 р. «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 114 від 05.6.2015 р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві 2Банк національний кредит», згідно з яким з 08.06.2015 р. у банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Постановою правління НБУ від 28.08.2015 р. № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит». На виконання зазначеної постанови виконавчою дирекцією Фонду рішенням № 159 від 28.08.2015 р. розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу на здійснення такої ліквідації - [PERSON] 31.05.2017 р. Фондом прийнято рішення № 2222 про заміну уповноваженої особи, якій делеговано повноваження ліквідатора ПАТ 2Банк національний кредит» - такою особою призначено [PERSON] позивача 24.04.2017 р. попереджено про зміну істотних умов праці, які виражались у зміні штатного розпису та скорочення чисельності штату Банку. З даного приводу банком прийнято ряд наказів, серед яких і №№ 23,24 від 24.04.2017 р. та № 16 від 14.03.2017 р., які в свою чергу були прийняті на виконання заходів передбачених наказом Фонду № 402 «Про заходи щодо перегляду та упорядкування організаційної структури банків, що ліквідуються», які погоджені Фондом. Позивач не був згоден із такими змінами, про що письмово повідомив банк. Про видачу трудової книжки та інших документів при звільненні позивач , проте відповіді не отримав - всі оригінали знаходяться у відповідача. 30.06.2017 р. сталися зміни, про які попереджалось раніше, та відбулись зміни істотних умов праці, що виразилось у масовому скороченні. Позивачу запропоновано з`явитись до банку 11.07.2017 р. та подати заяву про звільнення за згодою сторін. Така заява була подана Ліквідатору. На численні вимоги позивача копія наказу про звільнення № 275-к від 11.09.2019 р. та трудову книжку було надіслано засобами поштового зв`язку і отримано лише 18.10.2017 р.. Як свідчить наказ - позивача було звільнено з роботи 11.09.2017 р. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. З огляду на зазначене позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог суд від 23.03.2018 р. просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 35 від 11.09.2017 р. «Про відміну дії наказу від 24.04.2017 р. № 24»; визнати незаконним та скасувати наказ № 275-к від 11.09.2017 р. «Про звільнення за прогули без поважних причин [PERSON] »; зобов`язати ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації : сплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 182 447,32 грн.; сплатити заподіяну моральну шкоду, в розмірі 36489,46 грн.; здійснити усі передбачені законодавством утримання (податки, збори, тощо) при виплаті перелічених у попередніх пунктах сум. Також позивач зазначив, що в разі наявності підстав в порядку ст. 262 ЦПК України постановити окрему ухвалу. Як свідчать матеріали заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.07.2018 р. позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково. За результатами розгляду заяви представника Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» заяви про перегляд заочного рішення 07.05.2019 р. заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва було скасовано та справу призначено до розгляду в порядку с прощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача 10.06.2019 р. надано відзив на позовну заяву, де назначено наступне. Відповідач в повному обсязі підтримує відзив на позов в редакції від 18.11.2017 р. та заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Так, є судові рішення, які свідчать про те, що твердження позивача про зміну суттєвих умов праці є надуманими. Крім того,необхідно взяти до уваги Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13.02.2019 р. у справі № 756/6746/16-ц щодо застосування спеціального законодавства положень Закону України «По систему гарантування вкладів фізичних осіб». У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджено тимчасову адміністрацію та/або розпочато процедуру ліквідації) зобов`язань перед кредиторами норми зазначеного Закону є спеціальними. Такого ж висновку щодо застосування норм матеріального права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.08.2018 р. в справі № 127/10129/17, від 13.103.2018 р. у справі № 910/233398/16 та від 22.08.2018 р. у справі № 559/1777/15-ц. Також наявне і правовий висновок щодо застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України у системному взаємозв`язку із Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у постанові від 12.12.2018 р. у справі № 362/7975/15-ц. У відповіді на відзив [PERSON] вказав, що позивача у справі № 756/6746/16-ц позивача було звільнено до початку здійснення процедури ліквідації банку. Крім того, позивач отримав наказ про звільнення 18.10.2017 р. і потягом місяця звернувся до суду із відповідним позовом. В свою чергу предствник вдаповідача наголосив, що під час подачі позову Банк перебував у поцедурі ліквідації, що зважаючи на вказану у відзові судову практику, унеможливлює стягнення середнього заробітку та моральної шкоду у спосіб інший, ніж передбачено положеннями спеціального Закону. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача зазначив під час розгляду справи про відсутність підстав для задоволення позову. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» та обіймав з 01.09.2015 р. посаду начальника управління правового забезпечення згідно наказу ПАТ «Банк національний кредит» № 256/2-к від 01.09.2015 р. Як свідчать матеріали справи і підтверджується матеріалами справи постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 р. №563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит». Відповідно до рішення виконавчої Дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 159 від 28.08.2015 р. та на виконання постанови Правління Національного Банку України від 28.08.2015 р. № 563, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука В.В. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2222 від 31 травня 2017 р. про зміну уповноваженої особи Фонду. Відповідно до зазначеного рішення повноваження на ліквідацію ПАТ «Банк національний кредит» визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами Брайку С.А. з 06.06.2017 р. Рішенням виконавчої дирекції Фонду№ 683 від 12.03.2018 р. уповноваженою осоою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ«Банк національний кредит» призначено [PERSON] . 06.08.2018 р. рішенням Виконавчої дирекції Фонду гаранування вкладів фізичних № 2187 продовжено процедуру ліквідації фінансової установи та повноваження ліквідатора . 24.04.2017 р. уповноваженою особою фонду Гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» видано наказ № 24 «Про зміну істотних умов праці працівників - зміну назв посад відповідно до нової редакції штатного розпису ПАТ «Банк національний кредит», приведення назв посад у відповідність до Класифікатора професій». За змісту даного наказу вбачається, що на виконання наказу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 402 від 21.10.2016 р. - у зв`язку з запровадженням з 01.05.2017 р. нової організаційної структури (згідно наказу № 16 від 14.03.2017 р.) та введенням в дію з 01.07.2017 року нового штатного розпису ПАТ «Банк національний кредит» (згідно наказу № 23 від 24.04.2017 р.), у ПАТ «Банк національні інвестиції» з 01.07.2017 р. змінюються умови праці працівникам Банку, зазначеним у Додатку 1 до цього наказу, а саме - змінюються назви посад у відповідності до нової редакції штатного розпису Банку, приводяться назви посад у відповідності до Класифікатора професій. Наказом надано розпорядження управлінню по роботі з персоналом ознайомити з працівників банку зі зміною істотних умов праці, новою редакцією організаційної структури (Додаток № 2) та штатного розпису (Додаток № 3). Запропоновано працівникам висловити свою згоду ч відмову від роботи після запровадження зазначених змін в письмовій формі. Як свідчать Додаток 1 до наказу № 24 від 24.04.2017 р. позивач відноситься до працівників банку до яких застосуються зміни умов праці, зважаючи на це [PERSON] було ознайомлено з наказом зазначеним наказом 25.04.2017 р. На виконання п. 4 наказу № 24 від 24.04.2017 р. позивача 25.04.2017 р. попереджено про наступну зміну істотних умов праці - а саме зміни з 01.07.2017 р. назви посади відповідно до нової редакції штатного розпису менеджер - управитель відділу претензійно - правової роботи та правового забезпечення, наголошено, що згідно до ст. 32 КЗпП України працівник має право на свій розсуд погодитись зі змінами або відмовитись від продовження роботи в нових умовах та роз`яснено, що в разі відмови від роботи в нових умовах трудовий договір буде припинено за п. 6 ст. 36 КЗпП України з виплатою при звільненні вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України. Як вбачається з вищенаведеного Попередження, позивач [PERSON] зі змінами істотних умов праці не був згоден. В подальшому, а саме 23.06.2017 р. у зв`язку із недотриманням вимог чинного законодавства, а саме ч. 3 статті 32 КЗпП України Уповноваженою особою видано наказ № 35 «Про відміну дії наказу від 24.04.2017 року № 24», а також вручення попереджень від 24.04.2017 р. про зміну істотних умов праці окремих працівників Банку. Позивачем в судовому засіданні не заперечувалась та обставина, що його було ознайомлено з даним наказом під особистий підпис 23.06.2017 р. та перебування у проміжок часу з 23.06.2017 р. по 04.07.2017 р. на робочому місці та виконував трудові обов`язки. Разом з тим, як свідчать наявні в матеріалах справи докази з 05.07.2017 р. по 07.07.2017 р. позивач був відсутнім на робочому місці, 11.07.2017 р. [PERSON] подано заяву про звільнення на підставі. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін в задоволенні якої було відмовлено згідно до резолюції проставленої на заяві. З 12.07.2017 р. позивач не перебував на робочому місці та не виконував трудових обов`язків. За результатами проведеної перевірки співробітниками Банку 17.07.2017 р. складено акт про перебування позивача (зі слів) на лікарняному. Так, [PERSON] перебував у стані тимчасової непрацездатності з 04.07.2017 р. по 13.07.2017 р. за інформацією Комунального закладу «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги. 11.09.2017 р. наказом відповідача № 275-к [PERSON] звільнено за прогули без поважних причин, що мали місце з 14.07.2017 р. по 11.09.201 р. на підставі положень п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відсутність позивача на робочому місці з 14.07.2017 р. по день звільнення зафіксована відповідними актами. Позивач зазначає, що його права порушено, оскільки зміни умов праці відбулись не дивлячись на те, що наказ № 24 від 24.04.2017 р. було відмінено і його мало бути звільнено за згодою сторін, виплачено відповідну компенсацію. З іншого боку представник відповідача вказує на дотримання Банком вимог чинного трудового законодавства, істотні зміни в умовах праці не відбулись , і позивач без поважних причин не перебував на робочому місці. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказав, що встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п. 4 ст.40 КЗпП України, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, викликаною змінами в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п.6 ст.36 КЗпП України. Слід зазначити, що відповідно до приписів п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Разом з тим позивач фактично зазначає про те, що зміна істотних умов праці виявилась у зміні штатного розпису та скорочення численності штату Банку, оскільки відбулось масове скорочення (вивільнення) працівників. Проте, в розумінні приписів чинного законодавства України при зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - розмір оплати праці, тривалість робочого часу, режим роботи тощо. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 травня 2019 року №754/8595/17-ц зазначив наступне - зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва та праці, визнається раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів. Зміна істотних умов праці, передбачена в ч.3 ст.32 КЗпП, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва та праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 цього кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Також Верховним судом вказано - аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що зміни істотних умов праці та зміни в організації виробництва та праці, скорочення чисельності або штату працівників у трудових відносинах з працівником мають різні правові наслідки та не можуть ототожнюватися. Враховуючи наявні докази, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав вважати доведеною обставини, які свідчать про зміну роботодавцем істотних умов праці для позивача. З іншого боку ,трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин за приписами п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зважаючи на викладене, з огляду на обставини встановлені і судовому засіданні, відсутність заперечень позивача не з`явлення на роботі протягом тривалого часу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання незаконним наказу про звільнення. Також відсутні і підстави для визнання незаконним наказу № 35 від 23.06.2017 р. «Про відміну дії наказу від 24.04.2017 р. № 24 та його скасування, зважаючи на те, що в судовому засіданні з уразхуваням наданих пояснень, що його прийняттям були порушені права [PERSON] . За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З наданих позивачем доказів вбачається, що трудова книжка була направлена [PERSON] поштою і отримана останнім - 18.10.17 р. про що свідчить копія конверту з штрихкодовим ідентифікатором та роздруківка відстеження пересилання поштових відправлень ДП «Укрпошта». В судовому засіданні не заперечувалось позивачем перерахування роботодавцем грошових кошті на заробітну платіжну картку. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999 р., № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що представником відповідача доведено відсутність підстав вважати порушеним право працівника на отримання і розрахунку при звільнені у встановленому порядку. Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин, які б свідчили по порушення прав позивача з боку установи підстави для стягнення немайнової шкоди відсутні, а отже позов не підлягає задоволенню і в частині стягнення моральної шкоди. Разом з тим, суд не вбачає підстав і для задоволення заяви представника відповідача щодо застосування наслідків строку позовної давності, з огляду на таке. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, відповідно до положень ст. 233 КЗпП України. Разом з тим, в розумінні вищенаведеної норми матеріального права, наслідки пропуску строку в межах якого особа може звернутися за захистом своїх прав застосовуються у разі наявності підстав вважати, що права такої особи було порушено. Проте, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати порушеними права позивача підстави для задоволення заяви представника відповідача відсутні. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed