Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

[PERSON] 20.05.2015 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя та просить встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року по жовтень 2014 року включно, визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіль HYUNDAI ACCENT, 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER] і автомобіль HYUNDAI ELANTRA, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER] та визнати за нею по ? зазначених автомобілів (а.с.3-6). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що вона познайомилась з відповідачем у 1995 році при її навчанні в Дніпропетровському медичному інституті. У 1998 році сторони почали зустрічатися. Станом на 2005 рік відповідачу на праві власності належала квартира [ADDRESS], в якій відповідач зареєстрував позивача як члена своєї сім'ї у 2005 році. З січня 2006 року сторони почали мешкати однією сім'єю та вести спільне господарство. Оскільки квартира [ADDRESS] знаходилася у поганому технічному стані, то сторони прийняли рішення переїхати мешкати до квартири [ADDRESS] в Дніпропетровську, яка належала матері позивача [PERSON] З цього часу і до жовтня 2014 року сторони постійно мешкали разом. В квітні 2008 року відповідач продав квартиру [ADDRESS], а 15 серпня 2008 року батько відповідача [PERSON] подарував відповідачу квартиру [ADDRESS]. З серпня 2008 року сторони переїхали мешкати з квартири матері позивача до квартири, яка була подарована відповідачу його батьком. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON]. Сімейні стосунки сторін були припинені в жовтні 2014 року. З цього ж часу позивач з донькою була вимушена переїхала мешкати до квартиру [ADDRESS], яка належить матері позивача - [PERSON], оскільки відповідач заперечує проти проживання позивача разом з їх донькою в квартирі [ADDRESS]. Під час знаходження сторін у фактичних шлюбних стосунках ними було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER] - 06 липня 2007 року, та автомобіль HYUNDAI ELANTRA 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER] - 03.04.2010 року, обидва автомобілі зареєстровані на ім'я відповідача. Позивач у судових засіданнях позовні вимоги підтримала згідно до викладеного у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, просила судове засідання призначене на 04.11.2015 провести за її відсутності. Відповідач у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечував, хоча згідно до своїх пояснень фактично визнав їх частково та погодився з тим, що з позивачем вони проживали сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2008 року по жовтень 2014 року. Від спільного проживання з позивачем [INFO] у сторін народилась донька [PERSON]. В цей період 03.04.2010, дійсно був придбаний автомобіль HYUNDAI ELANTRA 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], який зареєстрований на його ім'я. В той же час, відповідач заявив, що цей автомобіль був придбаний на його особисті кошти, які він отримав від продажу належної йому квартири [ADDRESS] в Дніпропетровську. Відповідач не заперечував, що до жовтня 2008 року він мав особисті стосунки з позивачем, які розпочалися у 1999 році, але ці стосунки до жовтня 2008 року не мали характеру проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки сама [PERSON] проти цього заперечувала, стверджуючи, що вони лише бачаться без будь-яких зобов'язань відносно один одного. Більш того, за цей період - з вересня 2004 року по липень 2005 року він навіть перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, з якою в цей період й проживав та з [PERSON] припинив будь-які відносини, а у період 2006-2007 років окрім [PERSON] зустрічався ще з однією жінкою, з якою теж мав стосунки, та навіть мав наміри одружитися з нею. Відповідач подав заяву провести судове засідання 04.11.2015 за його відсутності. В судовому засіданні також допитані свідки позивача - [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що вони є подругами [PERSON] та неодноразово бували у неї в гостях в період з 2006 року по 2014 рік, де бачили, що сторони проживали однією сім'єю увесь цей період. Дослідивши також інші надані у справі докази з увагою на їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, судом встановлено такі обставини. Станом на 2005 рік відповідачу на праві власності належала квартира [ADDRESS] - ця обставина визнається сторонами та у відповідністі до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. 09.09.2005 відповідач зареєстрував в цій квартирі позивача та вона була зареєстрована за цією адресою до 13.04.2007 що підтверджується копією її паспорта (а.с.47). Зазначена адреса визначена як місце проживання позивача станом на 21.09.2005 у свідоцтві про її державну реєстрацію як фізичної особи - підприємця №336494 та у витягу з Інформаційно-ресурсного центру про реєстрацію [PERSON] в ЄДРПОУ як фізичної особи-підприємця (а.с.46). У квітні 2008 року відповідач продав квартиру [ADDRESS] в Дніпропетровську, а 15 серпня 2008 року батько відповідача [PERSON] подарував відповідачу квартиру [ADDRESS]. З жовтня 2008 року сторони стали мешкати разом в квартирі, яка була подарована відповідачу його батьком, де й проживали однією сім'єю до жовтня 2014 року - ця обставина визнається сторонами та у відповідністі до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження І-КИ №512585 від 05.11.2014 (а.с.13), на утримання якої з відповідача на користь позивача рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2015 стягнуто аліменти до досягнення дитиною повноліття та видано виконавчий лист (а.с.15). Згідно до виписки КЗ «ДЦПМСД № 4» з амбулаторної карти дитини [PERSON] від 05.05.2015, дитина постійно відвідувала амбулаторію з батьками [PERSON] та [PERSON]- сторонами у справі, мешкала з народження і до вересня 2014 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради №72 від 20.03.2015 «Про визначення способу участі [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] [INFO]», встановлено, що «з 2006 року [PERSON] та [PERSON] мешкали однією сім'єю та вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] у зареєстрованому шлюбі не перебували» (а.с.14). У своїй заяві на ім'я голови Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 20.05.2015 про порушення позивачем згаданого рішення №72 від 20.03.2015 «Про визначення способу участі [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] [INFO]» з проханням провести з нею відповідну роз'яснювальну роботу, відповідач власноруч вказує про те, що з позивачем [PERSON] він проживав однією сім'єю з 2006 року по жовтень 2014 р. (а.с.48). 06 липня 2007 року відповідачем придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER] двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], а 03.04.2010 - автомобіль HYUNDAI ELANTRA 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER] кузов [NUMBER] та вони зареєстровані на ім'я відповідача, що підтверджується інформаційною довідкою УДАІ №6188 від 21.08.2015 (а.с.90). Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 Кодексу. Правом власності згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 328 указаного Кодексу право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно до п.п. 23. 24 зазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства: джерел його придбання. Також, відповідно до п. 25 даної постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У даному випадку, аналізуючи надані сторонам докази, що були досліджені в судовому засіданні, суд доходить до висновку про те, що факт проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року по жовтень 2014 року включно знайшов своє підтвердження. Це випливає не тільки із показань допитаних у справі свідків, визнання відповідачем цього факту в частині спільного проживання сторін однією сім'єю у період з жовтня 2008 року по жовтень 2014 рік, наявності у сторін спільної дитини та документального підтвердження факту реєстрації позивача в квартирі відповідача 21.09.2005. Документально цей факт також підтверджено у рішенні виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради №72 від 20.03.2015 «Про визначення способу участі [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] [INFO]», яким встановлено, що «з 2006 року [PERSON] та [PERSON] мешкали однією сім'єю та вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] в зареєстрованому шлюбі не перебували». Зазначене рішення відповідного органу є чинним. Більш того, висновок виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради щодо періоду спільного проживання сторін відповідач підтверджує у своїй заяві на ім'я голови цього органу від 20.05.2015 про неналежне виконання [PERSON] зазначеного рішення з проханням провести з нею відповідну роз'яснювальну роботу, в якому відповідач власноруч вказує на те, що з позивачем він проживав однією сім'єю з 2006 року по жовтень 2014 р. Доходячи до висновку щодо доведеності факту проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року по жовтень 2014 року, суд критично сприймає письмові пояснення мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON], а також батьків відповідача - [PERSON] та [PERSON], в яких вони стверджують, що відповідач до жовтня 2008 року з позивачкою спільно не проживав, оскільки ці особи не допитані в судовому засіданні за правилами ст.63 ЦПК України, а відтак, ці письмові докази, надані відповідачем, не можуть бути визнані допустимими у відповідністі до вимог ч.1 ст. 59 ЦПК України. Виходячи з цього, суд дійшов висновку про те, що спірне майно, а саме, - автомобіль HYUNDAI ACCENT, 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], зареєстрований 06 липня 2007 року, та автомобіль HYUNDAI ELANTRA 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], зареєстронаний 03.04.2010 на ім'я відповідача, є таким, що набуте сторонами під час їх проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений період та є об'єктом спільної сумісної власності. З огляду на викладене, позовні вимоги щодо встановлення факту проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року по жовтень 2014 року включно, визнання їх спільною сумісною власністю зазначених автомобілів, а також визнання за позивачем права власності на ? цих автомобілів є доведеними та позов підлягає задоволенню. При цьому суд враховує, що згоди на присудження одній із сторін грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на автомобілі, сторони не виявили, також як і не виявили згоди на попереднє внесення іншою стороною відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду як це врегульовано ст. 71 СК України. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3897 грн. 60 коп., що стосуються задоволених позовних вимог.

Outcome: approved