Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

[PERSON] 29 лютого 2016 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно та звільнення з під арешту майна, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що позивачка [PERSON] з 04 липня 2003 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Стосунки в сімї склалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час шлюбу в березні 2009 року ними в передбаченому законом порядку було придбано автомобіль «ТOYOTA COROLLA», 2008 року випуску, легковий седан В, чорного кольору, державний номер [NUMBER], кузов № JTNBV56Е103528439, двигун № [NUMBER], який було оформлено та зареєстровано на чоловіка (відповідач). Цей автомобіль є їх спільною власністю, він придбаний на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком вказаним автомобілем спільно користувалися. Але зараз вона дізналася, що державним виконавцем Жовтневий ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції винесена постанова про арешт вказаного автомобіля, вилучення його в рахунок виконання судового рішення про стягнення боргу з чоловіка, автомобіль вилучено. Вважає вказане протиправним, оскільки вказаний автомобіль знаходиться в володінні не тільки відповідача, порушені і її права та закон, оскільки вона не може користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача і третьої особи з питанням переоформлення цієї автомашини, визначення їх часток власності на неї, але отримала відмову через арешт автомобіля і оформлення його тільки на відповідача. В добровільному порядку питання не вирішено. Просили визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] до [PERSON] вказаний автомобіль «ТOYOTA COROLLA», 2008 року випуску, легковий седан В, чорного кольору, державний номер [NUMBER], кузов № JTNBV56Е103528439, двигун № [NUMBER] та звільнити з під арешту цей автомобіль, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував, погодився з викладеними в них обставинами і доказами, нічиїх прав навмисно не порушував, вважає, що навпаки виконавчою службою порушено права їх подружжя. Не заперечував проти задоволення вказаного позову в повному обсязі. Представник третьої особи Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, про час та день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог заперечував, не погодилася з викладеними в них обставинами і доказами, ніяких інших зобовязань відносно сторін на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушувала, діяли в межах закону. Не заперечували проти розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, не погодилася з викладеними в них обставинами і доказами, ніяких інших зобовязань відносно сторін на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, діяли в межах закону. Дії державного виконавця є правомірними і законними, рішення суду повинно було бути виконаним і тільки через це був арештований автомобіль відповідача. Відповідач неодноразово вже звертався до судів з такими питаннями і йому було відмовлено. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника третьої особи, зясувавши позицію сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 04 липня 2003 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Стосунки в сімї склалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час шлюбу в березні 2009 року ними в передбаченому законом порядку було придбано автомобіль «ТOYOTA COROLLA», 2008 року випуску, легковий седан В, чорного кольору, державний номер [NUMBER], кузов № JTNBV56Е103528439, двигун № [NUMBER], який було оформлено та зареєстровано на чоловіка (відповідач). Цей автомобіль є їх спільною власністю, він придбаний на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком вказаним автомобілем спільно користувалися. Але зараз вона дізналася, що 20 червня 2014 року державним виконавцем Жовтневий ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції згідно з виконавчим листом від 12 червня 2014 року, виданим Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська відповідно до рішення від 09 січня 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 80930 грн. винесена постанова про арешт рухомого і нерухомого майна відповідача; це, на думку виконавця, стосувалося лише вказаного автомобіля сторін, вилучення його в рахунок виконання судового рішення про стягнення боргу з відповідача, автомобіль вилучено. Позивач вважає вказане протиправним, оскільки вказаний автомобіль знаходиться в володінні не тільки відповідача, порушені і її права та закон, оскільки вона не може користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача і третьої особи з питанням переоформлення цієї автомашини, визначення їх часток власності на неї, але отримала відмову через арешт автомобіля і оформлення його тільки на відповідача. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цією позовною заявою. Суд вважає заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що позивач [PERSON] з 04 липня 2003 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. Стосунки в сімї склалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час шлюбу в березні 2009 року ними в передбаченому законом порядку було придбано автомобіль «ТOYOTA COROLLA», 2008 року випуску, легковий седан В, чорного кольору, державний номер [NUMBER], кузов № JTNBV56Е103528439, двигун № [NUMBER], який було оформлено та зареєстровано на чоловіка (відповідач). Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, вказаний автомобіль придбаний у період шлюбу, а тому відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна. Відповідно до п. 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно вказаний автомобіль зараз оформлений і знаходиться в володінні відповідача, чим порушені права позивача та закон. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України). Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації відповідач на депозитний рахунок суду не вносив. 20 червня 2014 року державний виконавець Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON]О згідно з виконавчим листом 201/7757/13-ц, виданим 12 червня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська відповідно до рішення від 09 січня 2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON]І до [PERSON]С про стягнення «авансу» 80930 гривень на користь [PERSON]І, виніс постанову про арешт рухомого і нерухомого майна [PERSON] в межах суми звернення стягнення за виконавчим документом - 80930 гривень. Постановою від 02 жовтня 2014 року державний виконавець Лижник С.О передав виконавчий лист 201/7757/13-ц в УПФУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська для стягування з [PERSON] в примусовому порядку 20% його пенсії за віком на користь [PERSON] Станом на 15 лютого 2016 року з [PERSON] стягнуто 5400 гривень. 12 червня 2015 року державний виконавець Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] в межах виконавчого провадження № 43693707 описав і наклав арешт на нерухоме майно, яке коштує по оцінці ПП «ПРОМЭКСПЕРТСЕРВ1С» 15262.00 долара США і земельні ділянки: 1 - загальною площею 2500 кв. м /Державний акт № ЯЕ 144143, кадастровий №1223284000-04-004-0234), 2 - земельна ділянка загальною площею 2432 кв. м /Державний акт ЯЕ № 144144, кадастровий , №1223284000-04-004-0233) які належать [PERSON]С на праві особистої приватної власності, за адресою вул. Чкалова № 10 в селі Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області. Вартість земельних ділянок згідно із звітом ПП «ПРОМЕКСПЕРТСЕРВІС» - 6500 доларів США. Загальна вартість нерухомості і земельних ділянок становить - 21762 долара США, або при курсі долара на 12 лютого 2016 року 26.083гривни, становить -567618.24 гривень. 11 серпня 2015 року державний виконавець Горілий К.К описав і наклав арешт на автомобіль TOYOTA COROLLA, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], легковий седан - В, колір - чорний, № кузова JTNBV56E103528439 № двигуна 1ZR0368371,/додаток: акт приймання - передання від 30 березня 2009 року./, який зареєстрований на [PERSON] і є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON]. В зв'язку з спільним придбанням автомобіля на підставі договору № 99А/09 від 19 березня 2009 року і акту приймання-передання товару від 30 березня 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Дане майно є їх спільно нажитим майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Цей поділ зафіксований в поясненні позивача і скарзі від 01 грудня 2014 року на дії державного виконавця Лижник С.О/ цивільна справа №201/7757/13-ц, 6/201/424/2014, провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська/. Виходячи з викладеного державним виконавцем при складенні постанови про накладання арешту на автомобіль TOYOTA KOROLLA 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. легковий седан - В, колір чорний, не було вчинено дій що до виділення в натурі частки майна кожного з подружжя в праві спільної сумісної власності, а тому знаходження вказаного автомобіля під арештом, порушує права позивачки як співвласниці та унеможливлює використання нею даного автомобіля вільно та за його цільовим призначенням. Згідно ст.60 Закону України «Про виконавче провадження, особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з під арешту. Згідно ст. 73 СК України встановлено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровська від 09 січня 2014року визнано, що грошові кошти, які [PERSON] передав [PERSON] в якості «авансу» в рахунок майбутньої оплати за будинок, який є приватною власністю [PERSON], до якого позивач не має ніякого відношення, так як і до грошових коштів отриманих [PERSON] Грошові кошти отримані [PERSON] від [PERSON] не пішли на потреби сім'ї, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду від 09 січня 2014 року по справі №201/7757/13-ц. Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Державними виконавцями Жовтневого ВДВС [PERSON] і [PERSON] в межах виконавчого провадження накладені стягнення на пенсію за віком [PERSON], в розмірі 20 %. Станом на час подання позову до суду вже стягнуто 5400 гривень, описано і накладений арешт на особисте приватне домоволодіння і земельні ділянки [PERSON], розташовані за адресою вул. Чкалова 10 в с. Миколаївка, вартістю 567618.24 гривень, що в 7 разів перевищує встановлену судом суму боргу 80930 гривен. Арешт автомобіля, який є спільною сумісною власністю сторін - є порушенням прав позивача. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що спірний автомобіль зареєстрований, оформлений та знаходився у володінні відповідача, цей автомобіль на цей час є неподільною річчю, суд вважає за можливе задоволення позову. Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, суд приходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і квартиру слід розподілити, визначивши по ? ідеальній частці за кожним з них. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сімї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги не визнання третьою особою позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] до [PERSON] автомобіль «ТOYOTA COROLLA», 2008 року випуску, легковий седан 8, чорного кольору, державний номер [NUMBER], кузов № JTNBV56Е103528439, двигун № [NUMBER] та звільнити з під арешту цей автомобіль «ТOYOTA COROLLA», 2008 року випуску, легковий седан 8, чорного кольору, державний номер [NUMBER], кузов № JTNBV56Е103528439, двигун № [NUMBER]. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності на майно та звільнення з під арешту майна в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved