Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] 19 березня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про звільнення від сплати кредиту, коштів за користування кредитом та штрафів за просрочку по кредиту по кредитній платіжній картці, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилався на те, що він є клієнтом «ПриватБанку», станом на 22 годину 12 хвилин 53 секунди 17 вересня 2014 року на його мобільний телефон прийшло смс-повідомлення з банку про те, що з його рахунку через інтернет проведена операція щодо переведення коштів в сумі 4700 грн. та комісійні виплати в сумі 187 грн. 65 коп.; однак він зі своєї картки нікому коштів не переводив і відразу про цю незаконну трансакцію повідомив по телефону на гарячу лінію банку. Він нікому не давав свою картку і відомості про неї також не повідомляв нікому. 18 вересня 2014 року звернувся з офіційною заявою до Червоноградського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» про перевірку обставин незаконно переведення коштів з його картки. Після перевірки працівники банку повідомили, що викрадені в нього з картки кредитні кошти повинен буде погашати він; позивач з цим не погодився і звернувся з заявою про злочин до Червноградського райвідділу міліції для встановлення винних осіб і повернення коштів, розслідування ще не закінчено. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на тому, що їх у нього викрадено злочинцями, а отже повертати їх банку він не повинен. Банк і зараз продовжує нараховувати йому кошти за користування кредитом. На звернення позивача до відповідача з питанням надання інформації про причини такого і вирішення витання про зняття з нього вимог про погашення кредиту фактично отримано відмову. Звернувся знову до відповідача надати письмову відповідь, не вимагати повернення кредиту і не нараховувати штрафні санкції, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив зобов'язати банк звільнити його від сплати кредиту в сумі 4700 грн., викраденого з його картки, а також від сплати коштів за користування кредитом та штрафних санкцій, нарахованих на вказану суму, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що у позивач є кредит банку, відкрито рахунок і видано картку, але під час користування цією карткою позивач сам допустив розповсюдження інформації про дані своєї картки, в тому числі і через інтернет (Приват 24 та інш.), тому відповідальність повинен нести він і це його не звільняє від сплати кредиту і штрафних санкцій; досудове розслідування за заявою позивача не закінчено, винні особи не встановлені, вини банку в переводі коштів з картки позивача немає і докази про це не надані. Позивач дійсно звертався до них з заявою, але вони перевірку провели, відповідь надали, роз'яснили подальші дії позивача, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористався. Проти звільнення позивача від сплати кредиту, визнання їх дій незаконними, зобов'язання вчинити вказані позивачем дії заперечують, оскільки вказаного не було і належними доказами позивачем не доведено. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] є клієнтом «ПриватБанку», оскільки він отримав в цьому банку кредитні кошти, йому відкрито рахунок і надана картка; з пояснень позивача слідує, що станом на 22 годину 12 хвилин 53 секунди 17 вересня 2014 року на його мобільний телефон прийшло смс-повідомлення з банку про те, що з його рахунку через інтернет проведена операція щодо переведення коштів в сумі 4700 грн. та комісійні виплати в сумі 187 грн. 65 коп.; однак він зі своєї картки нікому коштів не переводив і відразу про цю незаконну трансакцію повідомив по телефону на гарячу лінію банку. Він нікому не давав свою картку і відомості про неї також не повідомляв нікому. 18 вересня 2014 року звернувся з офіційною заявою до Червоноградського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» про перевірку обставин незаконно переведення коштів з його картки. Після перевірки працівники банку повідомили, що викрадені в нього з картки кредитні кошти повинен буде погашати він; позивач з цим не погодився і звернувся з заявою про злочин до Червноградського райвідділу міліції для встановлення винних осіб і повернення коштів, розслідування ще не закінчено. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на тому, що їх у нього викрадено злочинцями, а отже повертати їх банку він не повинен. Банк і зараз продовжує нараховувати йому кошти за користування кредитом. На звернення позивача до відповідача з питанням надання інформації про причини такого і вирішення витання про зняття з нього вимог про погашення кредиту фактично отримано відмову. Звернувся знову до відповідача надати письмову відповідь, не вимагати повернення кредиту і не нараховувати штрафні санкції, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачають вимоги до звернення адресованого громадянином органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, а саме, вимогу направлення письмового звернення поштою чи через уповноважену ним особу. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» розміщено «Умови та правила здійснення банківських послуг», цей документ є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку. Позивачем 02 вересня 2013 року підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначена анкета містить наступне (російською): «Я согласен с тем, что данное заявление вместе с памяткой клиента, Условиями и правилами предоставления банковских услуг, а также Тарифами составляют между мною и банком Договор о предоставлении банковских услуг. Я ознакомился и согласен с Условиями и правилами. Я обязуюсь исполнять требования Условий и правил предоставления банковских услуг, а также регулярно ознакамливаться с их изменениями на сайте ПриватБанка. Анкетою-заявою від 02 вересня 2013 року позивач уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір приєднання про відкриття банківського рахунку та випуск картки. Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. постанови Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» користувач зобов'язаний використовувати спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Держатель зобов'язаний надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Відповідно до п. 6.4. постанови НБУ № 223 користувач зобов'язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Згідно з п. 1.1.5.29. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ Платіжною системою, а в разі підключення до послуги «Екстрені гроші» також протягом часу блокування платіжної карти. Відповідно до Умов та Правил користування платіжною карткою відповідальність за операції по картках, що проведені в мережі Інтернет, покладається на позивача. Таким чином, приписами постанови НБУ № 223, Умовами та Правилами, визначено, що відповідальність за здійснення всіх операцій за карткою несе позивач до моменту письмової заяви про блокування коштів та/або постановки картки в СТОП-ЛІСТ. Крім того, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, до яких приєднався позивач, підписавши Анкету-Заяву, встановлено наступне: 1.1.2.1.21. Негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту про втрату/викрадення карти, стікеру PayPass, сім-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-іх осіб); 1.1.5.5. банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому в SMS - повідомленні ПіН - коді, Ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobileBanking або проведених клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв'язку під час використання цих каналів; 1.1.5.13. клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки / рахунку / на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг; 1.1.5.14. клієнт відповідає за усі операції в повному обсязі, здійснені у підрозділах банку, через пристрої самообслуговування, систему MobileBanking, систему Приват-24 з використанням передбачених цими Умовами засобів його ідентифікації та аутентифікації; 1.1.5.29. держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою; 2.1.1.7.4. держатель карти несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою; 2.1.8.9.3. банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація, що передається по відкритих каналах зв'язку, в тому числі за допомогою SMS-запитів, стане відомою третім особам в результаті прослуховування або перехоплення каналу зв'язку, а також у разі несумлінного виконання користувачем умов зберігання та використання Вашої карти, мобільного телефону, sim-карти зв'язку (sim-карта - ідентифікаційний модуль Користувача, застосовуваний у мобільному зв'язку, складовий елемент мобільного телефону стандарту GSM, sim-карта містить інформацію про номер мобільного телефону Користувача, зареєстрованому у оператора стільникового зв'язку). Всі операції у системі «Приват-24» здійснюються за допомогою дистанційних розпоряджень. Дистанційне розпорядження - розпорядження банку здійснити певну операцію, яке передається клієнтом через систему Інтернет, без відвідування банку. Передача дистанційного розпорядження та реєстрація його банком здійснюється за обумовленим каналом доступу в автоматичному режимі. Дистанційне розпорядження вважається переданим клієнтом і прийнятим банком до виконання, якщо клієнт: для доступу в систему ввів правильні логін і пароль (динамічний пароль) - засоби верифікації; увів всі параметри, які запитує система; підтвердив дистанційне розпорядження правильним введенням динамічним паролем. Якщо клієнт не підтвердив дистанційне розпорядження, то банк не виконує операцію, про що інформує клієнта. В даному випадку, 17 вересня 2014 року операція щодо переказу коштів позивача були здійснені відповідачем лише після ідентифікації позивача та підтвердження динамічним паролем, тому твердження позивача про незаконне переведення коштів з його рахунку не відповідає дійсності. В діях банку відсутня вина, також відсутній взаємний зв'язок між діями банку та наслідками, що настали для позивача. Відповідальність за збитки, яких зазнав позивач, має нести винна особа, яка викрала ці кошти, але ж ніяк не банк, який виконав розпорядження, сформоване від імені позивача на переказ коштів. Коштами на зазначеному рахунку позивач розпоряджався, в тому числі, за допомогою електронної системи «Приват-24». З приводу подій, які мали місце 17 вересня 2014 року, щодо несанкціонованого зняття з його карткового рахунку грошових коштів, Червоноградським МВ ГУМВС України у Львівській області 20 жовтня 2014 року зареєстровано кримінальне провадження № 12014140150001980. Крім того, позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що гроші в нього були викрадені. Таким доказом може бути вирок суду у кримінальній справі. Ці документи складені працівниками банку на підставі інформації і пояснень самого позивача й в них міститься припущення про те, що кошти з рахунку [PERSON] викрадені. Встановити або спростувати твердження про крадіжку коштів мають правоохоронні органи, які відповідно до положень Кримінально-процесуального кодексу України наділені такими повноваженнями. До сьогодні вирок суду відсутній. Відповідно до положень частини 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлена вимога щодо допустимості доказів, на які посилаються сторони. Положеннями частини 2 статті 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Якщо щодо позивача вчинено злочин, то і відшкодовувати шкоду, що завдана таким злочином має винна особа, а не банк, який діяв в межах окреслених йому Цивільним кодексом України, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та договором, який укладений з позивачем. Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того, слід виходити з того, що програмний комплекс Приват-24 є достатньо захищеним. Якби [PERSON] був уважнішим при користуванні Приват-24 та захистив інформацію на своєму персональному комп'ютері, то зміг би запобігти розголошенню інформації про свій логін і пароль доступу до системи Приват-24, а також інформацію про одноразові паролі ОТР. Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» містить в даному випадку спеціальну статтю, яка регламентує спірні перекази за вини платника, а саме ст. 33 «Відповідальність платника за проведені перекази»: Згідно п.33.3. платник зобов'язаний від шкодувати шкоду, заподіяну банку або іншій установі - учаснику платіжної системи, що його обслуговують, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і проведенням незаконних операцій з компонентами платіжних систем (платіжні інструменти, обладнання, програмне забезпечення тощо). При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за проведення переказу. З зазначеного випливає, що банк в даному випадку не несе відповідальність за недотримання платником [PERSON] вимог щодо захисту інформації про пароль та логін входу до системи «Приват-24», а також інформації про одноразовий пароль ОТР . На момент звернення позивача до банку з заявою про блокування операції за його карткою - 21 жовтня 2014 року, переказ коштів вже був завершений. Це підтверджується випискою по рахунку. Як визначено у статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Навіть, якби на момент звернення [PERSON] до банку отримувач не зняв переказані йому кошти, то банк ні в якому разі не зміг би їх заблокувати на його рахунку. Банк не може за власною ініціативою обмежувати власників рахунків у користуванні коштами, що знаходяться на їх рахунках. Це випливає із положень Глави 72 «Банківський рахунок» ЦК України. Відповідно до положень статті 1074 ЦК України «Обмеження права розпорядження рахунком» обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. З приводу цього Пленум Верховного суду України в п. 28 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 роз'яснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК ) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…». Крім того, в п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…». У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст. 79 ЦПК). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про звільнення від сплати кредиту, коштів за користування кредитом та штрафів за просрочку по кредиту по кредитній платіжній картці відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про звільнення від сплати кредиту, коштів за користування кредитом та штрафів за просрочку по кредиту по кредитній платіжній картці в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed