Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом - «Заявник») звернулась до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Заявник зазначила, що з 1994 року проживала разом з [PERSON] однією сім`єю, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет та фактично виконувала обов`язки подружжя, тобто фактично проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. [PERSON] помер [INFO] . При житті її чоловік мав квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності, в якій заявник була зареєстрована з 2010 року, та інше майно. З метою оформлення спадкового майна та отримання свідоцтва про право на спадщину, Заявник звернулась до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А. Проте, як убачається з роз`яснення про відмову у видачі в подальшому свідоцтв про право на спадщину за законом №852/02-31 від 13.11.2019 року, виданим приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А., видати в подальшому свідоцтв про право на спадщину за законом на нерухоме та рухоме майно, що залишилось після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , не можливе, в зв`язку з тим, що Заявником не надано документів для доказу родинних стосунків з померлим - [PERSON] , а також на ім`я Заявника не було посвідчено заповіту. Заявник просила встановити факт сумісного її проживання з [PERSON] , [INFO] , у період з 1994 року і до його смерті [INFO] . В судовому засіданні Заявник підтримала заяву, надала пояснення, аналогічні викладеним в заяві та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Терезинської селищної ради Білоцерківського району Київської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. 05.06.2020 року через канцелярію суду представником заінтересованої особи було подане клопотання про розгляд справи без його участі. Заяву визнав в повному обсязі та просив її задовольнити (а.с.80). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що заявник є її сусідкою, їхні квартири знаходяться рядом у будинку [ADDRESS] . [PERSON] дійсно проживала з [PERSON] протягом приблизно 25-ти років до його смерті у 2019 році. Вона бачила, що вони проживали як чоловік та жінка. Вони вели спільне господарство, тримали поросят, курей, качок, у них був спільний бюджет, тобто, були присутні всі ознаки подружжя. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає в одному під`їзді з [PERSON] . Померлий [PERSON] був однокласником свідка та чоловіком [PERSON] . Вони проживали на 1-му поверсі у її під`їзді разом, не менше 25-ти років і по день смерті її чоловіка. Вони були сім`єю: вели спільне господарство, мали спільний бюджет, ходили разом в гості та приймали гостей. Спільних дітей у них не було. Суд, вислухавши пояснення заявника та свідків, дослідивши матеріали справи та матеріали спадкової справи, приходить до висновку про те, що заявлені [PERSON] вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть яка міститься в матеріалах справи, серія [NUMBER] , видане Виконавчим комітетом Терезинської селищної ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис №17 (а.с. 7 ). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 30.03.2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9, 10). За життя померлим заповіт складений не був. Згідно наявної в матеріалах справи довідки від 12.11.2019 року №02-33/569, виданою Виконавчим комітетом Терезинської селищної ради, гр. [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , проживав в [ADDRESS] . За даною адресою на день смерті спадкодавця і на даний час зареєстрована та проживає - [PERSON] співмешканка (а.с.13). З метою оформлення спадкового майна та отримання свідоцтва про право на спадщину, Заявник звернулась до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А. Як убачається з роз`яснення про відмову у видачі в подальшому свідоцтв про право на спадщину за законом №852/02-31 від 13.11.2019 року, виданим приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А., видати в подальшому свідоцтв про право на спадщину за законом на нерухоме та рухоме майно, що залишилось після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , не можливе, в зв`язку з тим, що Заявником не надано документів для доказу родинних стосунків з померлим - [PERSON] , а також на ім`я Заявника не було посвідчено заповіту (а.с.12). В матеріалах справи міститься повідомлення щодо з`ясування певних вимог спадкування від 28.02.2020 року №75/02-14 направленого на адресу Заявника приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А., з якого вбачається, що Заявник, як спадкоємця померлого [PERSON] був запрошений до нотаріуса за для погашення заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк», згідно кредитного договору №б/н від 28.07.2010 року у розмірі 3 508,23 грн. Тому на виконання обов`язку спадкоємця перед банком, Заявником було сплачено вказану заборгованість спадкодавця, що підтверджується відповідною копією квитанції №TS207323 від 05.03.2020 року (а.с.15). Таким чином, надані заявником докази у своїй сукупності підтверджують вказані ним обставини та заінтересованою особою не спростовані. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 та 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч.4 ст.3 СК). Згідно з ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Встановлення факту проживання однією сім`єю, як правило, може знадобитись у спадкових правовідносинах, а саме у випадку необхідності визнання особи спадкоємцем четвертої черги, якою може бути особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При цьому, у даному випадку, факт проживання однією сім`єю двох чоловіків може бути встановлений навіть у випадку, якщо один з них (або навіть кожен з них) перебуває у зареєстрованому шлюбі. Так, у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Разом з цим, у абз.9 п.5.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 роз`яснено, що зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Нормами цивільного законодавства, а саме ст. 1264 Цивільного кодексу України, встановлюється, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, у справі підлягали встановленню, як факт проживання заявника однією сім`єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання - щонайменше п`ять років. Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС КЦС від 21.03.2019 року у справі № 461/4689/15-ц. В рішенні Конституційного Суду України від 03.06.99 № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Так, обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Встановлено, що заявник [PERSON] та [PERSON] разом проживали, вели спільне господарство, купували речі для спільного користування, оплачували комунальні послуги, податки, а також те, що всі витрати на поховання поніс саме Заявник [PERSON] . Зазначене не спростовано, а навпаки підтверджено в судовому засіданні свідками [PERSON] та [PERSON] . Отже, в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи знайшло своє підтвердження того факту, що заявник [PERSON] та померлий [PERSON] дійсно проживали разом, були близькими особами, вели спільне господарство, брали участь у витратах на утримання житла, його ремонт. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення нею спадкових прав щодо майна померлого. Суд приходить до висновку про те, що заяву [PERSON] необхідно задовольнити, оскільки вона обґрунтована, а її доводи не спростовані та підтверджені належним, достовірними та допустимими доказами. На підставі викладеного та

Outcome: approved