Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

[PERSON] 13.12.2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 02.03.2018 року, позивач посилалась на те, що нею за особисті кошти побудовано будинок літ. Д-2 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 115,4 кв.м., житловою площею 51,0 кв.м. Однак, у зв`язку з тим, що вказаний будинок побудовано на земельній ділянці, що належить [PERSON] (матері колишнього чоловіка позивача [PERSON] ), то будинок був зареєстрований за [PERSON] , яка обіцяла заповісти вказаний будинок онукам (дітям позивача від шлюбу з [PERSON] ). Про те, що [PERSON] не збирається оформляти спадщину на онуків позивачу стало відомо з позову про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Позивач просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; поділити вказане домоволодіння та виділити позивачу в натурі будинок літ. Д-2; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину земельної ділянки; поділити земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та виділити позивачу в натурі Ѕ частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Вказана справа перебувала в провадженні судді Нижнього А.В. На підставі розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 2 від 22.01.2019р. щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, з метою запобігання порушення процесуальних строків розгляду справ, відповідно до п.п. 2.3.17, 2.3.50 Положення про АСДС та рішення зборів суддів від 17.04.2018р. та від 07.05.2018р., яким вирішено передати нерозглянуті справи та матеріали, що перебувають у провадженні судді Нижнього А.В. (у в зв`язку з тривалим відрядженням судді до Національної школи суддів України з 11.04.2018р. по 11.09.2018р.) для здійснення повторного автоматизованого розподілу, призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (суддя Басова Н.В.) від 29.03.2019 року прийнято до розгляду вказану цивільну справу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2019 року роз`єднано позовні вимоги, викладені у позовній заяві [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності та поділ майна в натурі. Вимогу [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про поділ майна в натурі виділено в самостійне провадження. 01.10.2019 року [PERSON] надала суду позову заяву (уточнення редакції), в якій просила суд визнати за нею право власності на 77/100 частин домоволодіння та 77/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2019 року відмовлено у прийнятті позовної заяви (уточнення редакції) [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 77/100 частин домоволодіння та 77/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. У відзиві на позов [PERSON] зазначила, що домоволодіння [ADDRESS] мати [PERSON] - [PERSON] придбала на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.1963 року. Після смерті [PERSON] [PERSON] успадкувала вказане домоволодіння. Житловий будинок літ. Д-2 було побудовано [PERSON] та її чоловіком за власні кошти. 13.02.2014 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] загальною площею 171,7 кв.м., житловою - 81,6 кв.м. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] 13.07.1991 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок житловою площею 30,6 кв.м. по [ADDRESS] . Вказане свідоцтво зареєстровано в КП «ДМБТІ» в реєстрову книгу № 25 за реєстровим № 116 (а.с. 65-66 том 1). [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0587 га за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням - обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 830797, виданого 28.10.2005 року, Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010510402739, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:08:369:0010 (а.с. 69 том 1). За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі [PERSON] (сином [PERSON] ) з 29.08.1998 року по 12.11.2013 року (а.с. 123 том 2). З декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області 31.01.2014 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] було проведено реконструкцію житлового будинку та будівництво нового будинку, дата початку будівництва - 28.02.2007 року, дата закінчення будівництва - 20.11.2007 року, строк введення об`єкту в експлуатацію - січень-лютий 2014 року. В результаті побудовано житловий будинок літ. Д-2 загальною площею 115,4 кв.м. (а.с. 75-80 том 1). 13.02.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 171,7 кв.м., житловою - 81,6 кв.м. (а.с. 68 том 1). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed