Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

[PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] 22 лютого 2019 року звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи втратившою право користування житлом і зняття з реєстрації з місця мешкання, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що з 27 грудня 2018 року [PERSON] є єдиною власницею квартири [ADDRESS] , в період з 28 серпня 2012 року по 27 грудня 2018 року [PERSON] була власницею лише Ѕ частини цієї квартири, загальною площею 50.8 кв. м., на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 серпня 2012 року власником іншої Ѕ частки цього житла був відповідач [PERSON] ; ухвалою суду від 27 грудня 2018 року затверджено мирову угоду, згідно якої відповідач передав свою частку власності в цій квартирі [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , після чого вказана квартира належить малолітній [PERSON] в цілому. [PERSON] зареєстрований в цьому житлі і він на законних підставах там мешкав до 2018 року і був там зареєстрований. В 2017 році відповідач виїхав звідти і з того часу відповідач в квартирі позивачки не мешкає, там немає його речей, але в квартирі залишився зареєстрованим, відповідач виїхав з цього житла фактично в невідомому напрямку і з того часу в ньому не проживає, де він зараз конкретно оселився позивачу невідомо. Відповідач передав своє право власності на це житло позивачу, а отже сам і припинив своє право користування і проживання в ньому. Відповідач тривалий час не мешкає в цьому будинку і мало мешкав з часу реєстрації, забрав свої речі і виїхав з вказаного житла в інше місце, зараз він там (в спірному житлі) не мешкає, але залишився зареєстрованим і в спірному житлі, відповідач у вказаному житлі в м. Дніпро не мешкає без поважних причин більше року, фактично звільнив спірне житло, зареєстрованим ж залишився у вказаній квартирі, не мешкає понад рік і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але його реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. Факт тривалого не проживання відповідача у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В зв`язку з відсутністю вказаного відповідача у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] з боку відповідача, усунути перешкоди позивачу шляхом визнання відповідача втратившим право користування цим житлом та фактично зняти його з реєстрації у вказаному житлі, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомив. Вказаним і матеріалами справи, заявою на адресу суду, позов фактично визнав, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Представники третіх осіб Дніпровської міської ради і Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, з позовом згодні, просили справу розглянути без їх участі та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 серпня 2012 року [PERSON] була власницею Ѕ частки квартири [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 серпня 2012 року власником іншої Ѕ частки цього житла був відповідач [PERSON] ; ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року затверджено мирову угоду, згідно якої відповідач [PERSON] передав свою частку власності в цій квартирі [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , після чого вказана квартира належить малолітній [PERSON] в цілому. Ухвала набрала законної сили. Отже, з 27 грудня 2018 року [PERSON] є єдиною власницею квартири [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований в цьому житлі і він на законних підставах там мешкав до 2018 року. В 2017 році відповідач виїхав звідти і з того часу відповідач в квартирі позивачки не мешкає, там немає його речей, але в квартирі залишився зареєстрованим, відповідач виїхав з цього житла фактично в невідомому напрямку і з того часу в ньому не проживає, де він зараз конкретно оселився позивачу невідомо. Відповідач передав своє право власності на це житло позивачу в передбачений законом спосіб, а отже сам і припинив своє право користування і проживання в ньому. Відповідач тепер вже тривалий час не мешкає в цьому житлі і мало мешкав з часу реєстрації, забрав свої речі і виїхав з вказаного житла в інше місце, зараз він там (в спірному житлі) не мешкає, але залишився зареєстрованим і в спірному житлі, відповідач у вказаному житлі в м. Дніпро не мешкає без поважних причин більше року, фактично звільнив спірне житло, зареєстрованим ж залишився у вказаній квартирі, не мешкає понад рік і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але його реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. Факт тривалого не проживання відповідача у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В зв`язку з відсутністю вказаного відповідача у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаною квартирою з боку відповідача, шляхом визнання його втратившим право користування цим житлом та зняття з реєстрації, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що дійсно відповідач зареєстрований у вказаному житлі, в цьому будинку не мешкає тривалий час, відповідач фактично звільнив це житло, інші члени сім`ї попередників чи особисто відповідач у вказаному житлі не мешкали тривалий час і не мешкають, за комунальні послуги не сплачують, в цій квартирі не має їх речей, але реєстрація відповідача в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Крім того, факт тривалої відсутності відповідача по місцю знаходження спірного житла підтверджується, крім вищенаведеного, також довідкою та актами житлової комунальної обслуговуючої організації: квартальний комітет на підставі письмових пояснень сусідів спірного житла, затверджені житловою організацією за місцем знаходження житла. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною 2 статті 405 ЦПК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин суд вважає, що відповідач тривалий час (понад один рік) без поважних причин не мешкає за адресою спірного житла, в цьому житлі відсутні його речі, комунальні та інші послуги не сплачує, зустрічні вимоги не заявлені, доказів на спростування позову суду не надано. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Позивач позовні вимоги не доповнював, придбав у власність вказане житло на законних підставах. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги можливе заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивач відповідачу не чинив і не чинить, звернення останнього до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було, зустрічної позовної заяви не заявлено. Відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано. Позивач, як власник спірного житла, не порушує прав інших фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся в передбаченому законом порядку до суду, відповідач з позовом фактично погодився. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нерухомими майном шляхом визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо усунути для позивача перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] з боку [PERSON] , визнавши [PERSON] втратившим право користування цим житлом: квартирою [ADDRESS] та зняти його (відповідача) з реєстрації в цьому житлі, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.. Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved