Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

[PERSON] 11 січня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Автокредит Плюс» визнання договору лізингу недійсним, стягнення грошових коштів і витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися; відповідач заявив зустрічну позовну заяву про застосування наслідків нікчемності договору та стягнення збитків. Ухвалою суду вказані позови були об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач [PERSON] в своєму позові та з представником посилаються на те, що 28 жовтня 2019 року уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб «БМВ 535і» за 180 000 грн. і відповідач запевнив, що такий автомобіль є в наявності, позивач підписав договір і сплатив аванс і решту всіх необхідних сум. Договір відбувся, позивача отримав вказаний автомобіль і користувався ним. Але потім позивач ретельніше вивчив підписаний договір лізингу і зрозумів, що відповідач діяв не добросовісно і фактично обманув його, не роз`яснивши всіх умов договору, не вказавши про додаткові умови і додатки до договору, не ознайомивши з специфікацією і графіком платежів, не уклавши договір нотаріально та інш.. Цей договір виявився нікчемним. При укладанні договору фінансового лізингу він мав намір укласти угоду, яка б надавала йому можливість покращити його життя, а виявилося навпаки, дії відповідача були не добросовісні і не справедливі, порушуючими його права як споживача. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом повернення відповідачем йому набутих його коштів, визнання договору лізингу недійсним шляхом застосування наслідків вказаного нікчемного договору. На тепер відповідач повернув собі цей автомобіль, вилучивши його у позивача. Позивач вважає вказаний договір лізингу недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними. Отже відповідач при укладанні вказаного договору лізингу діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані договору. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, порушені його права як споживача послуг. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням повернення йому вказаних коштів та повернення автомобіля отримано відмову. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Просив визнати вказаний договір лізингу недійсним і стягнути з відповідача його кошти в сумі 101 800 грн. (реально сплачені кошти), задовольнивши позов у повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, вказавши на його необгрунтованість в частині заниженої суми його відшкодування і просив в його задоволенні відмовити. Представник відповідача ТОВ «Автокредит Плюс» не визнав позовні вимоги [PERSON] , наполягав на зустрічному позові, вказавши на те, що оскільки вказаний позивач не заперечував проти такого укладання договору, все зробили вірно і надали автомобіль позивачу; згодом автомобіль повернули і порушень не допускали, вважають вимоги до них безпідставними і не доведеними, позивачем не вірно обрано спосіб захисту, просили задовольнити зустрічний позов і провести зарахування сум за позовами з урахування вартості фізичного зносу автомобіля за той час, який ним користувався [PERSON] , стягнувши збитки на їх користь. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 28 жовтня 2019 року позивачем [PERSON] укладено договір з ТОВ «Автокредит Плюс» шляхом підписання позивачем заяви про приєднання до публічного договору № АРDN000000000073692 про надання фінансового лізингу на умовах, визначених Публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті www.planetavto.ua. За цим договором лізингодавець передає лізингоодержувачу в лізинг предмет лізингу та його вартість: автомобіль згідно специфікації, викладеної в Додатку 1, строк лізингу 60 місяців. Згідно додатку № 2 до договору про надання фінансового лізингу сторонами погоджено графік та суми платежів за договором № APDN000000000073691. Згідно п. 14.1.7 договору, після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 31600 грн. Згідно п. 14.3 договору, щомісячно в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 4610 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору, та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць. На виконання умов договору відповідач ТОВ «Автокредит Плюс» передав позивачу автомобіль BMW 535і, 1996 року випуску згідно Додатку №1 до договору. Згідно додатку № 2 до договору позивачем вносились платежі: 1-й платіж у розмірі 31600 грн., наступні платежі у розмірах згідно графіку та відповідно до квитанцій на загальну суму 101800 грн. (отже загальна сума сплачених позивачем коштів ТОВ «Автокредит Плюс» - 101800 грн.); загальна сума вартості вказаного автомобіля за договором 180 000 грн. Укладений між сторонами договір (заява) не був нотаріально посвідчений, що встановлює його нікчемність. Так, відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 ЦК України). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (державний номер [NUMBER] ) власником є ТОВ «Автокредит плюс», відносно якого між [PERSON] та ТОВ «Автокредит плюс» укладено вищезазначений договір. Як стверджує сторона позивача, якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України кожній особі гарантується право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі й визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, позивач вважає, що з відповідача судом підлягають стягненню на користь позивача грошові кошти в сумі 101 800 грн.. При укладанні договору фінансового лізингу він мав намір укласти угоду, яка б надавала йому можливість покращити йому життя, а виявилося навпаки, дії відповідача були не добросовісні і не справедливі, порушуючими його права як споживача. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом повернення відповідачем йому безпідставно набутих його коштів, визнання договору нікчемнеим. Позивач вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, порушені його права як споживача послуг. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням розірвання договору і повернення йому вказаних коштів отримано відмову. Посилаючись на те, що у зв`язку з не укладенням договору у відповідача не виникло право на отримання сплаченого ним адміністративного платежу, просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно здобуте майно - вказані грошові кошти, витрати. Отже, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Відповідачем заявлено зустрічний позов про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення збитків, представник відповідача наполягав саме на цьому позові. Суд вважає позовні вимоги сторін частково обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу законності набуття майна - грошових коштів в розмірі 101 800 грн.. Матеріалами підтверджено та не заперечувалося сторонами, що дійсно 28 жовтня 2019 року позивачем [PERSON] укладено договір з ТОВ «Автокредит Плюс» шляхом підписання позивачем заяви про приєднання до публічного договору № АРDN000000000073692 про надання фінансового лізингу на умовах, визначених Публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті www.planetavto.ua. За цим договором лізингодавець передає лізингоодержувачу в лізинг предмет лізингу та його вартість: автомобіль згідно специфікації, викладеної в Додатку 1, строк лізингу 60 місяців. Згідно додатку № 2 до договору про надання фінансового лізингу сторонами погоджено графік та суми платежів за договором № APDN000000000073691. Згідно п. 14.1.7 договору, після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 31600 грн. Згідно п. 14.3 договору, щомісячно в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 4610 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору, та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць. На виконання умов договору відповідач ТОВ «Автокредит Плюс» передав позивачу автомобіль BMW 535і, 1996 року випуску згідно Додатку №1 до договору. Згідно додатку № 2 до договору позивачем вносились платежі: 1-й платіж у розмірі 31600 грн., наступні платежі у розмірах згідно графіку та відповідно до квитанцій на загальну суму 101800 грн. (отже загальна сума сплачених позивачем коштів ТОВ «Автокредит Плюс» - 101800 грн.); загальна сума вартості вказаного автомобіля за договором 180 000 грн. Укладений між нами договір (заява) не був нотаріально посвідчений, що встановлює його нікчемність. Так, відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016року (справа № 6-155Іцс1б), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16). Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 3 жовтня 2018 року по справі № 288/383/15-ц, від 10 жовтня 2018 року по справі № 466/3470/15. При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 ЦК України). Разом з тим, згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс 18), якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійснім нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. Відповідно до роз`яснень п. 7 постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14- 90цс 19)). Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/11, а також правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16 і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанови від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16- и). Таким чином, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) або застосування наслідків недійсності правочину. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18. Відповідно до сі. 216 ЦК України, недійсний правочин не створите юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним, правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до правового висновку ВС України у справі за № 6-3104цс16, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (державний номер [NUMBER] ) власником є ТОВ «Автокредит плюс», відносно якого між [PERSON] та ТОВ «Автокредит плюс» укладено вищезазначений договір. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотним умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 807 ЦК України визначено, до предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка висловлена 16 грудня 2015 року у постанові за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. З ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст. 799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст. 220 цього Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновкам Верховного Суду України, викладені у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року по справі №6-1551 цс 16, від 18 січня 2017 року по справі № 6-648цс16. Отже, зазначений договір, підписаний [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. При оцінці доводів є обов`язковим дотримання правового висновку сформульованого Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551 цс 16, щодо обгрунтування застосування до спірних правовідносин норм статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення. Зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконанні робіт, наданні послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналіз змісту спірного договору лізингу від 28 жовтня 2019 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця. Укладений договір із ТОВ «Автокредит Плюс» не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: ст. 18 (його умови є несправедливими), ст. 19 (застосована нечесна підприємницька діяльність) Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач сплатив за нікчемним правочином Товариству з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» суму коштів у розмірі 101800 грн., які підлягають стягненню на користь позивача. Разом з тим, суд приймає до уваги і наступне: вартість предмету лізингу на момент укладення договору становила 180 000 грн (сто вісімдесят тисяч) гривень. Вартість автомобіля узгоджена сторонами та ніким не оскаржувалась. Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача 101800 гривень та судові витрати. Позивач вважає укладений договір нікчемний в силу закону, оскільки в момент укладення не була дотримана норма закону про обов`язкове нотаріальне посвідчення. Оскільки в момент укладення спірного укладеного сторонами договору фінансового лізингу № АРDN000000000073691 не було дотримано вимог законодавства щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, такий договір є нікчемний в силу закону. Відповідно до специфікації та акту приймання-передачі до договору фінансового лізингу № APDN000000000073691 від 28 жовтня 2019 року позивач передав, а відповідач отримав від позивача предмет лізингу - BMW 535і, 1996 року випуску, державний номер [NUMBER] , win-code [NUMBER] , вартісь - 180 000 грн. На виконання вимог договору № APDN000000000073691 від 28 жовтня 2019 року [PERSON] сплатив грошові кошти на загальну суму 101 800 грн. на рахунок позивача. Факт передання автомобілю визнається сторонами. У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, і саме об`єкт лізингу, яким він користувався, та сплатити лізингодавцю плату за фактичний час користування об`єктом лізингу з моменту укладення договору і до моменту повернення транспортного засобу, а також відшкодувати понесені збитки (у разі наявності). Щодо стягнення збитків: кк вже зазначалося, вартість предмета лізингу - BMW 535і, 1996 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , win-code [NUMBER] на момент його передачі відповідачу складала 180 000 грн. Вартість автомобіля узгоджена сторонами, ніким не оскаржувалась, та не потребує додатковому доказуванню в силу статті 82 ЦПК України. Відповідно до висновку 08/02-ТЗ дійсна ринкова вартість автомобіля BMW 535і win-code [NUMBER] становить 141 406.50 грн. Тобто за 15 місяців експлуатації відповідачем [PERSON] предметом лізингу вартість автомобіля значно зменшилася, що спричинило збитків позивачу ТОВ «Автокредит Плюс» на суму 38 593 (тридцять вісім тисяч п`ятсот дев`яносто три) гривні 50 коп. Суд приймає до уваги вказаний висновок, оскільки [PERSON] дійсно користувався вказаним автомобілем тривалий час і в цьому транспортному засобі був фізичний знос, висновок зроблено спеціалістом оцінювачем і іншого висновку сторони суду не надали, суд повинен враховувати плату за фактичний час користування об`єктом лізингу з моменту укладення договору і до моменту повернення транспортного засобу, а також відшкодування понесених збитків. Частиною другою статті 216 ЦК України передбачено, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, (стаття 10 ЦПК України). Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Строком є певний періоду часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений доками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 -254 ЦК У країни). Згідно із частинами першою та третьою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Моментом виконання договору (заяви) почалося 28 жовтня 2019 року, строк - 5 років, а отже строки позовної давності не пропущені. В силу ст. 5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи. За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи різних договорів, зокрема лізингу, оренди (найму), купівлі-продажу, поставки, й відносини, що виникають з договору фінансового лізингу регулюються положеннями ЦК України про лізинг, оренду (найм), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч.1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Правова позиція, щодо неможливості стягнення з лізингодавця коштів сплачених лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, викладена: в постанові Верховного суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 288/383/15-ц, а саме: «За змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов 'язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування ч. 1 ст. 1212 ПК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа №14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні. Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням, наведених вище роз`яснень». Таким чином, Верховний Суд дійшов до висновку, що грошові кошти, які були сплачені лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнені з лізингодавця при застосуванні положень ст. 216 ЦК України (наслідки недійсності правочину). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, зазначений правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду, має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. У разі застосування двосторонньої реституції, позивач повинен повернути автомобіль у тому стані, у кому він (автомобіль) був отриманий від відповідача у грудні 2015 року, а оскільки автомобіль має механічні пошкодження, то позивач має або відремонтувати автомобіль за власний кошт, перерахувати заборгованість у зв`язку з втратою товарного виду, або оцінити вартість такого відновленого ремонту. Відповідно до статей 1, 2 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР «Про фінансовий лізинг» , фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно- правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізінгу, вказані правовідносини регулюються нормами спеціального закону, яким в даному випадку є Закон України «Про фінансовий лізінг». Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які позивач посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Позивач надав до матеріалів справи письмові докази, які б підтверджували його правову позицію, а саме: позивачем доведено факт порушення порядку вчинення договору, повернення майна та інш., а його посилання на порушення норм законодавства відповідають дійсності. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Суду надано докази того, що неправомірними діями відповідача, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим застосувати наслідки нікчемного договору, а саме договору (заяви) про приєднання до публічного договору № АРDN000000000073691 від 28 жовтня 2019 року про надання фінансового лізингу, укладений між [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» та стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь [PERSON] з урахуванням зустрічного зарахування вартості фізичного зносу транспортного засобу - 63 206 гривень 50 коп., сплачених за договором фінансового лізингу № АРDN000000000073691 від 28 жовтня 2019 року, стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь держави судовий збір в сумі 908 грн., в задоволенні решти вимог первісного і зустрічного позовів слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про застосування наслідків нікчемного договору і стягнення грошових коштів та витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial