Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] 15.10.2019 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання наймачем однокімнатної квартири, а саме просить суд: 1) визнати [PERSON] наймачем однокімнатної квартири [ADDRESS] ; 2) зобов`язати Департамент житлового господарства Харківської міської ради укласти з [PERSON] договір найму зазначеної квартири. Вимоги позову обґрунтовує тим, що її батько - [PERSON] , перебуваючи на посаді асфальтобетонщика дорожньо-експлуатаційної дільниці №9 Фрунзенського району м. Харкова отримав службову однокімнатну квартиру для вселення сім`ї із 3-х осіб, згідно рішення вказаної організації №238/13 від 21.08.1990 року. Шлюб між батьком та матір`ю 05.09.2000 року розірваний та за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова батька було визнано таким, що втратив право користування квартирою. Рішенням Харківської міської ради від 19.06.2017 року квартира [ADDRESS] переведена у комунальну власність Харківської міської громади, але ордер сім`ї не видавався. В зв`язку з цим у квітні 2018 року мати позивача звернулась до Харківської міської ради в порядку статті 106 Житлового кодексу України і просила визнати позивача наймачем квартири замість вибувшого батька. До своєї письмової заяви вона додала необхідні документи, але отримала письмову відповідь про те, що необхідно додати копію рішення місцевих рад про виключення із числа службових квартир, копію форми Б, копію рішення суду від 27.11.2000 року щодо визнання батька втратившим право на користування житлом. Виконуючи вказані вимоги мати повторно зверталась до Управління обліку та розподілу житлової площі 25.06.2018 року, додавши всі необхідні документи, але заява залишилась без задоволення. Окрім письмових заяв неодноразово зверталась в усній формі, просила укласти договір найму житла, але до цього часу клопотання не мають ніяких результатів, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду. Просить суд позов задовольнити. Представник відповідача\~-\~Департаменту житлового\~господарства Харківської\~міської ради\~ Безродний\~О.\~В.\~надав до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~згідно якого\~просить суд\~в задоволенні\~позовних вимог\~відмовити у\~повному обсязі\~з огляду\~на наступне.\~Позивачем до\~суду не\~надано доказів,\~хто саме\~на даний\~час є\~основним наймачем\~квартири [ADDRESS] .\~Матеріали справи\~не містять\~доказів того,\~що позивач\~перебуває на\~обліку осіб,\~які потребують\~поліпшення житлових\~умов.\~Після надання\~зазначеного приміщення\~загальний розмір\~житлової площі\~не повинен\~перевищувати норму\~13,65\~кв.м.\~на одну\~особу,\~крім випадків,\~коли наймач\~чи член\~його сім`ї\~має право\~на додаткову\~житлову площу.\~Якщо вимоги\~позивача будуть\~задоволені,\~то буде\~значно поліпшено\~його житлові\~умови за\~відсутності об`єктивних\~підстав для\~таких дій,\~замінивши орган\~місцевого самоврядування,\~тобто Харківську\~міську раду.\~Жиле приміщення\~виключається з\~числа службових,\~якщо відпала\~потреба в\~такому його\~використанні,\~а також\~у випадках,\~коли в\~установленому порядку\~воно виключено\~з числа\~жилих.\~Виключення жилого\~приміщення з\~числа службових\~провадиться на\~підставі клопотання\~підприємства,\~установи,\~організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Як вбачається з наданої Управлінням позивачу відповіді від 20.07.2018 року №3-8-29757/0/1-18, позивач не надав інформацію про виключення вищевказаної квартири з числа службової житлової площі, а відтак неможливо визнати наймачем за відсутністю відповідної інформації. Щодо вимоги зобов`язати Департамент житлового господарства Харківської міської ради укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення, то житловим кодексом УРСР та Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого Постановою Ради Міністрів УСРС від 04.02.1988 року №37, чітко встановлено, що договір найму службового житлового приміщення не може бути змінений на члена сім`ї наймача. Виходячи з вищенаведеного, договір найму службового житлового приміщення укладається з наймачем - громадянином, на ім`я якого виданий ордер. Зміна договору найму на службове жиле приміщення суперечить чинному житловому законодавству України, а саме ст. 123 Житлового кодексу УРСР та п. 33 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого Постановою Ради Міністрів УСРС від 04.02.1988 року №37. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 р. №560 втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 22.06.1998 р. №939, якою був затверджений Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонд у зв`язку з чим фактично договір найму житлового приміщення не укладається. Житлово-експлуатаційні підприємства відсутні. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] відповіді на відзив до суду не надала. Третя особа [PERSON] будь-яких письмових пояснень до суду не надала. Суд, дослідивши доводи позивача та відповідача, викладені у письмових заявах, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради народних депутатів від 17.07.1984 року №231/1 «Про включення жилплощі до числа службової та передання її РДЕУ-9», однокімнатну квартиру [ADDRESS] включено в число службових та передано РДЕУ-9 (а. с. 55). Відповідно архівної\~справки Комунального\~підприємства «Міський\~архів» №3-51\~від 17.01.2017\~року,\~ [PERSON] ,\~у період\~1989-1998\~рр.\~перебував на\~посаді асфальтобетонщика\~2\~розрядуу дорожньо-експлуатаційній дільниці №9 (з 18.07.1989 року наказ №59 від 17.07.1989 року по 01.06.1998 року наказ №198 від 01.12.1998 року) (а. с. 56). Згідно листа КП «Шляхрембуд» від 23.02.2017 року №243, до якого приєднано дорожньо-експлуатаційну дільницю №9 за рішенням ХМР від 10.09.2008 року №254/08, адміністрація підприємства не заперечує та погоджує питання виключення квартири [ADDRESS] із числа службового житлового фонду та визнання її наймачем [PERSON] з сім`єю з трьох осіб (а. с. 57). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку Комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця №52 від 31.03.2017 року, за адресою: [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 60). Згідно листів Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської ради від 20.04.2017 року та 20.07.2018 року, за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.11.2000 року [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування вказаною квартирою та з реєстрації за вказаною адресою знятий. Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.02.2018 року за №115316357, власником об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради (а. с. 54). За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі, виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Разом з тим, необхідно враховувати, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що ефективний спосіб захисту порушеного права повинен забезпечити його поновлення. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі №163/3224/16-ц, провадження № 61-26519св18. Таким чином, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилі приміщенням. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, питання про визнання особи наймачем житла передбачає наявність у цієї особи права користування цією квартирою. Між тим, такі вимоги [PERSON] не заявлялися, а право користування цією квартирою за нею не визнавалося. Згідно з частиною першою статті 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК УРСР). Згідно зі статтею 122 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права наймача. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК УРСР). Згідно з частиною другою статті 123 ЖК Української РСР, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу. Частиною 2 статті 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Статтею 124 Житлового Кодексу України закріплено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до статті 103 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства і цим Кодексом. Стаття 106 Житлового кодексу УРСР передбачає, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Правила, встановлені частиною першої цієї статті, не поширюються на жилі приміщення в будинках підприємств, установ, організацій найважливіших галузей народного господарства (частина перша статті 114), крім випадків, коли наймач одержав жиле приміщення не у зв`язку з трудовими відносинами або коли наймодавець втратив право на його виселення, а також на приміщення в будинках колгоспів. Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP. Це Положення визначає порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними. Відповідно до пункту 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів Української PCP від 04.02.1988 р. №37 (із змінами) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно пункту 26 Положення, на підставі спеціального ордера (пункт 21 Положення) між наймодавцем (житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого виданий ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення. У відповідності до пункту 33 Положення, наймач службового жилого приміщення і члени його сім`ї користуються також іншими правами і несуть інші обов`язки, передбачені правилами про договір найму жилого приміщення, за винятками, викладеними нижче. До користування службовими жилими приміщеннями не застосовуються правила: про бронювання жилого приміщення (статті 73-76 Житлового кодексу УРСР (5464-10); про обмін жилого приміщення (статті 79-83, 85 Житлового кодексу УРСР), в тому числі з наймачем іншого службового жилого приміщення; про зміну договору найму жилого приміщення (статті 103-106 Житлового кодексу УРСР). Тобто, Житловим кодексом УРСР та Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого Постановою Ради Міністрів УСРС від 04.02.1988 року № 37, чітко встановлено, що договір найму службового житлового приміщення не може бути змінений на члена сім`ї наймача, адже договір найму службового житлового приміщення укладається з наймачем - громадянином, на ім`я якого виданий ордер. Зміна договору найму на службове жиле приміщення суперечить чинному житловому законодавству України, а саме статті 123 Житлового кодексу УРСР та пункту 33 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого Постановою Ради Міністрів УСРС від 04.02.1988 року №37, крім того, позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції, зокрема щодо того, що жиле приміщення - квартира [ADDRESS] , виключено з числа службових та про це виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення. Щодо позовної вимоги про зобов`язання Департаменту житлового господарства Харківської міської ради укласти з [PERSON] договір найму зазначеної квартири, суд наголошує, що до компетенції суду не входить зобов`язання відповідача приймати будь-яке конкретне рішення, адже суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до виключної компетенції органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх на те правових підстав визнати неправомірними дії відповідача або визнати неправомірним необґрунтоване зволікання з розглядом того чи іншого питання, однак не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом, у зв`язку з чим і вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed