Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

[PERSON] виклад позиції позивача та заперечень відповідача 1. Виклад позиції позивача. 22.01.2018 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаним позовом до [PERSON], у якому просить про зміну способу стягнення аліментів, що стягуються із [PERSON] на її користь на утримання сина: [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі, визначивши їх у розмірі чверті (1/4 частини) його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до повноліття сина, посилаючись на те, що за рішенням Шаргородського районного суду від 24.07.2014 року на утримання дитини з відповідача стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісячно, що менше встановленого мінімуму, передбаченого ст.182 СК. Позовні вимоги мотивовані тим, що від шлюбу з відповідачем позивач має сина [PERSON], [INFO], на утримання якого з відповідача на її користь рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24.07.2014 року стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісячно. На даний час змінилося законодавство, зросла мінімальна заробітна плата та мінімальний розмір аліментів, тоді як відповідачем аліменти сплачуються у розмірі, що менший встановленого ч.2 ст.182 СК України. Як одержувач аліментів на утримання сина [PERSON], вона, в силу вимог ст.181 СК України, має право на звернення із позовом про зміну способу стягнення аліментів з метою захисту інтересів дитини. В судовому засіданні 13.04.2018 року під час вступного слова та заключного слова в судових дебатах позивач [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 03.02.2016 року, підтримали доводи позовної заяви, зсилаючись на ті самі обставини. Просять задовольнити позовні вимоги [PERSON], та змінити спосіб стягнення аліментів на утримання сина сторін [PERSON], які стягуються із відповідача на користь позивача у твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно, що визначений у рішенні Шаргородського районного суду від 24.07.2014 року, визначивши спосіб їх стягнення у частці від заробітку (доходу) відповідача, зокрема, у чверті (1/4 частині) заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, представник позивача [PERSON] просить суд не брати до уваги та не застосовувати при вирішенні вказаного спору вимоги ст.192 СК України, на яку у своєму відзиві зсилається відповідач, оскільки нормами ст.192 СК України регулюються спори щодо зміни розміру аліментів, тоді як між сторонами виник спір з приводу зміни способу стягнення аліментів, який регулюється виключно абз.2 ч.3 ст.181 СК України. Також, представник позивача [PERSON] просить суд звернути увагу на те, що відповідач, заперечуючи щодо позову, зсилається на те, що утримує батька-інваліда ІІІ групи, має на утриманні малолітню дитину від повторного шлюбу, у звязку із чим розмір аліментів не може бути збільшений, так як останній не спроможний їх сплачувати, і, до того ж, позивач не навела доказів зміни її матеріального стану, зокрема його погіршення. Проте, між сторонами виник спір щодо зміни способу стягнення аліментів, а не зміни розміру аліментів, і обставини щодо зміни матеріального або сімейного стану, погіршення, поліпшення цих умов, не можуть доводитися у цій справі, так як підлягають доказуванню при вирішенні спору щодо зміни розміру аліментів, відповідно до ст.192 СК України. Крім того, представник позивача [PERSON] вважає, що відповідач не навів належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження того, що здійснює утримання батька-інвалід ІІІ групи, а додане до відзиву на позов пенсійне посвідчення батька відповідача підтверджує, що останній отримує пенсію та не потребує сторонньої допомоги. Також, представник позивача [PERSON] вважає, що відповідач у відзиві трактує вимоги ст.182 СК України на власний розсуд, коли посилається на те, що мінімальний розмір аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку повинен сплачувати не платник аліментів, оскільки нормами цієї статті СК України визначено мінімальний розмір аліментів саме для платника аліментів, а не для інших осіб. Законодавством встановлено, що батьки несуть рівні обовязки щодо утримання своїх дітей, що і випливає із норм ч.2 ст.182 СК України, якою встановлено, що платник аліментів повинен сплачувати їх у розмірі, що не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а інших 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку повинен забезпечити той із батьків, з яким проживає дитина і який є одержувачем аліментів. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] просять суд врахувати, що сплачувані відповідачем аліменти на утримання дитини є меншими, ніж встановлено у ч.2 ст.182 СК України, тому не забезпечує у достатній мірі гармонійний розвиток дитини та порушує її права. 2. Виклад заперечень відповідача. У поданій 07.02.2018 року заяві по суті відзиві на позовну заяву (а.с.42-46) відповідач [PERSON] просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову про зміну способу стягнення аліментів. Даний позов вважає необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач дійсно є його колишньою дружиною, від шлюбу з якою у нього народився син [PERSON]. Згідно з рішенням Шаргородського районного суду від 24.07.2014 року, з нього стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 500 грн. Вказані обставини ним не оспорюються. На підставі вище зазначеного рішення видано виконавчий лист, аліменти він сплачує регулярно, заборгованості по сплаті аліментів не має. Крім того, зазначив, що позивач вказує, що на даний час зросла мінімальна заробітна плата, а тому зросли і його доходи, розмір аліментів суттєво збільшено, проте нею не долучено доказів на підтвердження її позовних вимог, а також підстав зміни раніше встановленого розміру аліментів, зокрема, зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них, що встановлено ст.192 СК України, відповідно до якої розмір аліментів може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тоді як його матеріальний і сімейний стан змінився: 16.07.2014 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] і від спільного подружнього життя вони мають сина [PERSON], [INFO]. Син та дружина проживають разом з ним і знаходяться на його утриманні. Дружина також має малолітнього сина [PERSON], який проживає з ними та перебуває на його утриманні. Просить також врахувати, що його батько є непрацездатним та потребує постійної матеріальної допомоги з його боку. З врахуванням наведених обставин, вважає, що його матеріальний стан з часу присудження аліментів у 2014 році тільки погіршився, у звязку з чим не погоджується із зміною розміру аліментів. Відповідно до ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто станом на 01.01.2018 року мінімальний розмір аліментів на дитину становить 746 грн., проте вважає, що чинним законодавством не встановлено, що саме платник аліментів зобовязаний сплачувати вказану суму. Вважає, що з платника аліментів може бути стягнуто і меншу суму, тоді одержувач аліментів має право на отримання різниці між отриманою сумою та встановленим мінімумом від держави. Також, вказує, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки стягувати аліменти з дня звернення до суду, оскільки, відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, у випадку ж зміни способу стягнення аліментів, стягнення проводиться щомісячно з дня набрання рішенням суду законної сили. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача 1. 28.02.2018 року позивач [PERSON] подала заперечення на відзив відповідача (а.с.38-39), у якому зазначила, що ствердження відповідача про його важке матеріальне становище і наявність другої дитини не є належними і допустимими доказами і підставою для відмови у позові. На її думку матеріальний стан відповідача [PERSON] покращився, він виїздить на тимчасові заробітки до м. Києва, а тому має значні доходи, придбав автомобіль. Крім того, [PERSON] зазначає, що він одружився та на його утриманні знаходиться і син дружини [PERSON], проте не вказує, що на утримання дитини батько останнього сплачує аліменти у розмірі 800 грн. Батько відповідача, хоч і є особою з інвалідністю, проте, не потребує допомоги, так як отримує пенсію, їздить на заробітки та допомагає сімї відповідача, тоді як її сімя знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Дружина відповідача отримує аліменти на утримання своєї дитини. 2. 12.03.2018 року відповідач [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив (а.с.61-63), у якому відповідач зазначає, що ствердження позивача про те, що його матеріальне становище покращилося, не підтверджено жодними доказами. У нього дійсно є автомобіль, який є джерелом його доходів, проте позивач не вказує про те, що у неї теж є автомобіль. Крім того, вказує, що його батько дійсно отримує пенсію, яка виплачується у мінімальному розмірі. Також вважає, що не підтверджено належними доказами ствердження позивача про те, що її сімя перебуває у скрутному матеріальному становищі. 05.04.2018 року Відповідач подав до суду клопотання, у якому просить не брати до уваги заперечення, врахувати його відзив та відмовити в задоволенні позову [PERSON], а також про розгляд справи у його відсутності (а.с.73-74). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді від 22.01.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] в порядку спрощеного позовного провадження та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 15.02.2018 року без повідомлення (виклику) сторін (а.с.10-11). 2. Ухвалою суду від 15.02.2018 року розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів відкладено, оскільки відповідач надіслав до суду відзив на позов, не підписаний ним (а.с.33-34). 3. Ухвалою суду від 02.03.2018 року судове засідання відкладено і надано строк позивачеві подати відповідь на відзив відповідача, оскільки нею було подано заперечення на відзив, що не передбачено нормами ЦПК України, яке, до того ж, по суті є клопотанням про витребування доказів без викладу аргументів, з якою метою слід витребувати ці докази, та які перешкоди існують у позивача у здобутті цих доказів самостійно (а.с.57-58). 4. Відповідно до ухвали суду від 26.03.2018 року прийнято рішення про здійснення судового розгляду справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, відповідно до вимог ч.5 ст.279 ЦПК України, оскільки сторони у справі частково виконують вимоги ухвал суду про подання до суду заяв по суті чи заяв з процесуальних питань, які б відповідали вимогам ЦПК України, з метою заслуховування пояснень сторін (а.с.69-70). 5. Суд не приймає до уваги і здійснюватиме аналіз заперечення позивача [PERSON] на відзив відповідача (а.с.38-39), оскільки нормами ЦПК України не передбачено подання до суду заперечення на відзив, ст.179 ЦПК України встановлено право позивача подати відповідь на відзив. 6. Крім того, суд не приймає до уваги і не здійснюватиме аналіз заперечення відповідача [PERSON] на відповідь на відзив (а.с.61-63), оскільки позивач [PERSON] не подавала до суду такої заяви по суті, як відповідь на відзив, а також враховуючи клопотання відповідача від 05.04.2018 року про нерозгляд його заперечення (а.с.73-74). 7. В судовому засіданні 13.04.2018 року судом без виходу до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, постановлено ухвалу про задоволення клопотання відповідача про розгляд справи у його відсутності, оскільки суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні та ухвалення судового рішення немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини з приводу зміни способу стягнення аліментів. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають спільну дитину: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ № 289538, відповідно до якого батьком дитини зазначений відповідач, а матірю позивач (а.с.4). На утримання сина [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] з відповідача [PERSON] за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24.07.2014 року у справі №152/1242/14-ц стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно, починаючи з 14.07.2014 року і до досягнення дитиною повноліття, про що 24.07.2014 року видано виконавчий лист. Вказана обставина підтверджується копією виконавчого листа, виданого 24.07.2014 року (а.с.6). Таким чином, позивач [PERSON], як одержувач аліментів на утримання сина сторін [PERSON], відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, має право на звернення до суду з означеним позовом. Також, судом встановлено, що дитина сторін син [PERSON] проживає з позивачем [PERSON], знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою виконкому Козлівської сільської ради від 13.12.2017 року №1204 (а.с.5). Судом встановлено, виходячи з дослідження копії виконавчого листа Шаргородського районного суду від 24.07.2014 року, що аліменти на утримання дитини з відповідача стягуються у твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісячно. Вказаний розмір аліментів є меншим мінімального розміру аліментів, який визначений у ч.2 ст.182 СК України, та не може в повній мірі забезпечити гармонійного розвитку дитини, тому суд вважає, що право сина сторін на належне утримання з боку батька порушене та підлягає судовому захисту. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обовязку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття… Сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~ст.150 Сімейного Кодексу України\~ батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). За змістом ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (абз.1 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абз.2 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.183 СК України. Встановлений\~Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»\~прожитковий мінімум для дитини вікoм до 6 років з 01 січня\~2018 року становить 1492 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. VІ. Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування У позовній заяві позивач [PERSON] просить змінити спосіб стягнення аліментів, починаючи з дня звернення із вказаним позовом до суду. Суд вважає, що у даному випадку не може застосовуватися ст.191 СК України, оскільки ця норма права встановлює час, з якого присуджуються аліменти на дитину. Проте, аліменти на утримання сина сторін присуджені рішенням Шаргородського районного суду від 24.07.2014 року. Відповідач [PERSON] в обґрунтування своїх заперечень, викладених у відзиві на позов, зсилається на норму ст.192 СК України. Суд вважає, що ця норма права при вирішенні вказаних спірних правовідносин, що виникли між сторонами, застосуванню не підлягає. Судом встановлено, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обовязку утримувати дітей, зокрема, щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного за рішенням суду. За рішенням суду аліменти на утримання дітей присуджуються двома способами у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що передбачено в абзаці 1 частини 3 ст.181 СК України. Порядок вирішення питання щодо зміни способу стягнення аліментів та особи, які мають право звернутися з таким позовом до суду, визначені в абзаці 2 ч.3 ст.181 СК України, тоді як ст.192 СК України регулює зміну розміру аліментів, тобто збільшення або зменшення визначеного судом розміру аліментів. VІІ. Висновки суду Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи до заяв по суті позову та відзиву на позов на підтвердження своїх вимог та заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками справи у заявах по суті та в судовому засіданні, а також представлені сторонами докази, констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту порушення прав дитини на належне утримання та її прав як одержувача аліментів з боку відповідача. Так, аналізуючи норми наведеного вище законодавства та досліджені судом докази, що містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що саме позивач, як одержувач аліментів, що стягуються з відповідача на утримання сина [PERSON], має виключне право на звернення до суду з означеним позовом, відповідно до вимог абз.2 ч.3 ст.181 СК України. Також, у суду склалася достатня переконаність у тому, що позов підлягає частковому задоволенню з наведених у ньому підстав, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Позивач наполягала на задоволенні позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], визначивши їх у розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття, зазначаючи, що несе більший обсяг витрат на утримання сина, ніж відповідач, який сплачує аліменти в розмірі, що є меншим мінімального, встановленого законом. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони мають спільну дитину неповнолітнього сина [PERSON], утримання якого є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти згідно з рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24.07.2014 року; що [PERSON] сплачує аліменти на утримання сина за рішенням суду в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісяця, у звязку із чим на позивачку [PERSON], з якою проживає дитина, покладено більший обсяг обовязків по утриманню дитини, ніж на відповідача, що ставить сторони у нерівні умови. Отже, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів не достатньо та у неповній мірі забезпечує матеріальне становище дитини для її гармонійного розвитку, оскільки є меншим мінімального розміру аліментів, що суперечить вимогам ч.2 ст.182 СК України. Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, позивач посилається на те, що на даний час змінилося законодавство в частині мінімального розміру аліментів, який суттєво зріс, дитина перебуває на утриманні матері, однак її доходів не достатньо для утримання дитини, тоді як відповідач сплачує аліменти в розмірі, що є меншим соціальної гарантії, встановленої сімейним законодавством для дитини. З наведених вище підстав та виходячи із аналізу доказів та вимог законодавства, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON], зокрема, в частині зміни способу стягнення аліментів позов підлягає задоволенню. При цьому суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. До того ж, суд вважає, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) батька якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини і звільнить позивачку та відповідача в наступному від повторного звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів у разі збільшення чи зменшення розміру заробітку (доходу) платника аліментів і, таким чином, забезпечить отримання сином сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. В частині вимоги [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів з дня звернення з цим позовом до суду позов задоволенню не підлягає, оскільки ст.191 СК України встановлено, що від дня предявлення позову присуджуються аліменти на дитину, тоді як аліменти на дитину присуджені рішенням Шаргородського районного суду у справі №152/1242/14-ц, а в цій справі вирішується спір щодо зміни способу стягнення вже присуджених за рішенням суду аліментів. Відтак, у даному випадку зміна способу стягнення аліментів відбудеться після набрання судовим рішенням у цій справі законної сили. Оскільки судом встановлено, що при вирішенні вказаного спору не підлягає застосуванню ст.192 СК України, то з цієї підстави суд не приймає до уваги аргументи відповідача [PERSON] в заперечення щодо позову про зміну його матеріального та сімейного стану і не аналізує відповідні докази, надані відповідачем на підтвердження цих обставин, які підлягають дослідженню при вирішенні спору про зміну розміру аліментів, так як між сторонами виник спір щодо способу стягнення аліментів. Крім того, суд вважає помилковим ствердження відповідача у відзиві на позов, що ст.182 СК України не встановлено, що саме платник аліментів повинен сплачувати мінімальний розмір аліментів, який не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму, оскільки відповідач, відповідно до рішення Шаргородського районного суду від 24.07.2014 року є платником саме аліментів на утримання дитини, а абз.2 ч.2 ст.182 СК України встановлено, що саме мінімальний розмір аліментів, а не будь-яких інших виплат на утримання дитини, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, суд вважає помилковим ствердження відповідача у відзиві на позов, що ст.182 СК України встановлено, що з відповідача можуть бути стягнуті аліменти в розмірі, що є меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а різниця оплачуватиметься позивачеві державою, оскільки стаття 182 СК України не встановлює права відповідача сплачувати аліменти в меншому розмірі, ніж встановлено законом, що є соціальною гарантією, встановленою державою для гармонійного розвитку дитини. Отже, проаналізувавши всі аргументи сторін, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. VІІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом позивачем не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 704,80 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial