Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] в своїх інтересах і в інтересах малолітньої [PERSON] 07 серпня 2019 року звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що вона перебувала в цивільному шлюбі з [PERSON] з 02 травня 2010 року по листопад 2016 року, від цього шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , яка на цей час проживає разом з нею. Зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є адреса: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, за цією ж адресою зареєстрований і її батько - [PERSON] , третя особа у цій справі, але він проживає за іншою адресою. Позивачка є матір`ю малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідач (власник спірної квартири) є бабусею малолітньої дитини - [PERSON] . Відповідач була згодна на проживання онуки у своїй квартирі за адресою: [ADDRESS] , та користування нею, погодилась її зареєструвати за цією адресою, також на це погодився і її батько [PERSON] . Крім того, у позивача із [PERSON] існувала усна домовленість, що вона користуватиметься вищевказаною квартирою разом з дитиною (оскільки квартира фактично належить [PERSON] , а лише оформлена на його матір). За час користування цією квартирою позивачка сплачувала усі комунальні послуги по ній. На цей час відповідач чинить позивачці і її доньці перешкоди у користуванні вказаною квартирою, спірна квартира виставлена на продаж. 01 серпня 2019 року відповідач уклала із [PERSON] договір оренди спірної квартири, отже спірна квартира не є а ні єдиним житлом відповідача, а ні єдиною нерухомістю, якою вона володіє; відповідач [PERSON] також має у своїй власності нерухомість, що складається з житлових будинків, земельних ділянок і квартир в Київській і Донецькій областях, м. Дніпрі. У спірній квартирі відповідач не проживає і не зареєстрована, в цій квартирі знаходяться її речі і речі дитини, до яких я зараз вона не має доступу. Малолітня донька позивача, яка зареєстрована у спірній квартирі, має право на користування нею, оскільки зареєстрована у ній відповідно до вимог чинного законодавства, за згодою батька і бабусі. В зв`язку з вказаним просила усунути перешкоди позивачу з боку відповідача шляхом вселення її і її дитини у вказане спірне житло, задовольнивши уточний позов в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] і третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, вказавши на те, що спірна квартира є власністю тільки відповідача, який немає ніякого відношення до позивача і не чинить їй та її дитині будь яких перешкод в користуванні цією власністю, в шлюбі з третьою особою позивачка не перебувала, позивачка має інше окреме житло і не одне, доказів на підтвердження позову не надала, а надані документи суперечливі. Позовні вимоги безпідставні і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи орган опіки і піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, просили справу розглянути без їх участі по закону за наявними матеріалами та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача і третьої особи, з`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що як стверджує позивачка, вона перебувала в цивільному шлюбі з [PERSON] з 02 травня 2010 року по листопад 2016 року, від цього шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , яка на цей час проживає разом з нею. Зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є адреса: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, за цією ж адресою зареєстрований і її батько - [PERSON] .. Відповідач, на думку позивача, була згодна на проживання онуки у своїй квартирі за адресою: [ADDRESS] , та користування нею, погодилась її зареєструвати за цією адресою, також на це погодився і її батько [PERSON] . Крім того, у позивача начебто із [PERSON] існувала усна домовленість, що вона користуватиметься вищевказаною квартирою разом з дитиною (оскільки квартира фактично належить [PERSON] , а лише оформлена на його матір). За час користування цією квартирою позивачка сплачувала усі комунальні послуги по ній. На цей час відповідач чинить позивачці і її доньці перешкоди у користуванні вказаною квартирою, спірна квартира виставлена на продаж. 01 серпня 2019 року відповідач уклала із [PERSON] договір оренди спірної квартири, отже спірна квартира не є а ні єдиним житлом відповідача, а ні єдиною нерухомістю, якою вона володіє; відповідач [PERSON] також має у своїй власності нерухомість, що складається з житлових будинків, земельних ділянок і квартир в Київській і Донецькій областях, м. Дніпрі. У спірній квартирі відповідач не проживає і не зареєстрована, в цій квартирі знаходяться її речі і речі дитини, до яких я зараз вона не має доступу. Малолітня донька позивача, яка зареєстрована у спірній квартирі, має право на користування нею, оскільки зареєстрована у ній відповідно до вимог чинного законодавства, за згодою батька і бабусі. В зв`язку з вказаним просила усунути перешкоди позивачу з боку відповідача шляхом вселення її і її дитини у вказане спірне житло, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Судом дійсно з`ясовано, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є бабусею малолітньої [PERSON] , [INFO] , та матір`ю [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 13 серпня 2010 року. Відповідачу на праві власності належить житло за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та наявною у матеріалах справи № 201/9055/19 інформаційною довідкою № 173829934 від 15 липня 2019 року. За згодою відповідача [PERSON] та [PERSON] з моменту народження [PERSON] до осені 2012 року проживали у вказаній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідач надала згоду на реєстрацію місця проживання онуки [PERSON] і з моменту народження і до цього часу зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є адреса: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] згідно зі штампом в паспорті. Відповідно до інформаційної довідки № 178081608 від 20 серпня 2019 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності саме позивачу. З осені 2012 року відповідач [PERSON] надала дозвіл позивачу здавати в оренду квартиру з адресою: [ADDRESS] , в рахунок матеріальної допомоги на утримання своєї онуки [PERSON] ; натомість позивач [PERSON] зобов`язувалась сплачувати житлово-комунальні послуги за вказану квартиру. В позові [PERSON] зазначає про існування усної домовленості між нею та [PERSON] щодо користування позивачем та її донькою [PERSON] вказаною спірною квартирою. Як зазначає позивач, вказана квартира фактично належить [PERSON] , а «лише оформлена на його матір». Проте, дозвіл на проживання у вказаній квартирі може надавати саме її власник, тому будь-які домовленості про користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , можуть існувати з власником цієї квартири - [PERSON] . Доказів цього позивача суду не надала. Формулювання «фактично належить одній особі, а оформлена на іншу» не лежить в межах правового поля, не відповідає чинному законодавству України. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п. 1 ч. І ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , оформлено належним чином та здійснено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно у порядку, передбаченому законодавством України. Відповідно до відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , тобто, відповідач, яка зареєструвала право власності на зазначений об`єкт нерухомості, набула щодо нього повноваження власника. Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач чинить перешкоди їй та її доньці [PERSON] у користуванні квартирою, оскільки спірна квартира виставлена на продаж і з 01 серпня 2019 року відповідач уклала договір оренди вказаної квартири із [PERSON] . Вказане не підтверджено доказами і спростовується наступним. Відповідач як власник нерухомого майна відповідно до положень ст. 317. ст. 319 ч. 2 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У постанові Великої Палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 3 72/504/17 зазначається: поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. З лютого 2018 року і по теперішній час у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживає орендар - [PERSON] . Дозвіл користуватися квартирою за адресою: [ADDRESS] з лютого 2018 року орендарю надала [PERSON] та орендну плату отримувала особисто від [PERSON] у рахунок матеріальної допомоги від [PERSON] на утримання онуки [PERSON] . Кошти від оренди квартири позивач витрачала на власний розсуд без узгодження з власником нерухомості, але усно зобов`язувалася сплачувати комунальні платежі за вищезазначену квартиру. Позивач стверджує, що весь цей час вона разом з донькою користується зазначеною квартирою та за час користування квартирою вона оплачувала усі комунальні послуги за цю квартиру та додає до позовної заяви довідки АТ КБ «ПриватБанк». Однак, позивач надала довідки про оплату комунальних послуг лише за період 29 квітня 2017 року - 12 липня 2019 року. Окрім цього, власником вказаної квартири було виявлено заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг, на підтвердження чого надано повідомлення про наявність заборгованостей по оплаті від постачальників відповідних житлово-комунальних послуг. Після виявлення значної заборгованості за комунальні послуги, власник квартири [PERSON] уклала договір оренди від 01 серпня 2019 року особисто з орендарем [PERSON] .. До 01 серпня 2019 року відповідач з орендарем не контактував, кошти за користування нерухомим майном не отримував. Вказану квартиру до 01 серпня 2019 року надавала в оренду позивач. У своїй позовній заяві [PERSON] посилається на ч. 2 ст. 156 Житловою кодексу України, відповідно до якої за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У ч. 2 ст. 156 ЖК України йдеться само про вселення без отримання згоди власника неповнолітніх дітей до батьків, а не навпаки. Більше того в розуміння ЖК України членами сім`ї власника квартири є дружина, діти і батьки та інші особи, якщо вони разом проживають і ведуть спільне господарство з власником житла. Власник квартири [PERSON] не проживала у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, онуки не вказані у переліку осіб у ЖК України як члени сім`ї, які можуть вселяти за згодою власника у приміщення інших членів сім`ї (одного з батьків, наприклад), тому позивач не мала законного права на користування цією квартирою, більше того має на праві власності власну квартиру за адресою: [ADDRESS] , де і зареєстроване її місце проживання. До того ж, [PERSON] та донька [PERSON] фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] , з осені 2012 року. З осені 2012 року та по теперішній час позивач разом з донькою [PERSON] проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи і не спростовується сторонами в ході судового засідання; до того ж, у позовній заяві адресою місця проживання свого та доньки [PERSON] зазначає саме адресу: [ADDRESS] . Фактичне проживання позивачки з донькою за вказаною адресою підтверджується Довідкою про фактичне проживання вих. № 24 від 19 липня 2019 року, наданою Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Житловий комплекс «Нагорний». Відповідно до цієї довідки за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] разом з двома доньками [PERSON] та [PERSON] , [INFO] (донька [PERSON] від колишнього шлюбу). Зазначена квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності дідусю [PERSON] , чоловіку відповідача - [PERSON] , про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка № 178357274 від 22 серпня 2019 року). [PERSON] з осені 2012 року дозволив проживати у цій квартирі своїй онуці [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] .. Таким чином, з осені 2012 року і станом на теперішній час [PERSON] фактично проживає разом з матір`ю [PERSON] у квартирі дідуся [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . До цього у період з липня 2010 року по вересень 2012 року, [PERSON] проживала разом з матір`ю [PERSON] у квартирі її бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зазначаючи у тексті позовної заяви, що речі позивача та речі дитини знаходяться у спірній квартирі, [PERSON] вводить суд в оману. Вищезазначені обставини свідчать про те, що позивач разом з донькою [PERSON] вже тривалий час (з осені 2012 року) не проживають за адресою: [ADDRESS] , і твердження відповідача про користування зазначеною квартирою задля проживання не відповідають дійсності. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ). З вищеописаних фактичних обставин вбачається, що у позивача та її доньки [PERSON] є триваючий зв`язок (з осені 2012 року) з конкретним місцем - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Глиною державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Реєстрація місця проживання є лише фіксацією місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на право власності Відповідача на нерухомість, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Таким чином, у зв`язку зі зміною місця проживання позивача та дитини [PERSON] позивач мала би в порядку, передбаченому законом, зняти себе та як законний представник [PERSON] з реєстрації попереднього місця проживання за адресою: [ADDRESS] , та зареєструвати нове місце проживання себе та дитини за адресою: [ADDRESS] , у порядку, передбаченому ст. ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Також, наскільки відомо відповідачу, батько [PERSON] мав намір подати заяву про зняття з місця реєстрації та реєстрацію нового місця проживання. Отже, позивач [PERSON] та її донька [PERSON] тривалий час (з осені 2012 року) не користуються квартирою за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу, натомість вони проживають за адресою: [ADDRESS] , у квартирі, яка належить на праві власності [PERSON] .. Таким чином, позивач вводить суд в оману, стверджуючи що вона та її донька [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , та що їх права як користувачів цим житловим приміщенням порушуються. Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Розгляд цієї позовної заяви не призведе до поновлення прав позивача, оскільки із вищеописаних обставин вбачається, що жодні права позивача не були порушені. [PERSON] до позовної заяви надала копію довідки № 6107 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 06 серпня 2019 року, яка видана на підставі заяви [PERSON] , відповідно до інформації з вищезазначеної довідки № 6107 від 06 серпня 2019 року за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/зареєстрованих входять: [PERSON] (заявник) зареєстровано 16 травня 2003 року, [PERSON] (донька) зареєстровано 27 серпня 2010 року, [PERSON] зареєстровано 27 серпня 2010 року. При цьому згідно з копією паспорта [PERSON] та змісту позовної заяви, позивач зареєстрована з 16 травня 2003 року за адресою: [ADDRESS] . Таким чином надані позивачем докази суперечать одне одному. Згідно відповіді адвокату третьої особи від 08 жовтня 2019 року працівниками відділу обліку проживання фізичних осіб департаменту дійсно було видано довідку від 06 серпня 2019 року № 6107 на підставі заяви [PERSON] .. Спеціалістом 1 категорії [PERSON] при обробці поданих заявником для видачі довідки копій документів та внесенні відповідних відомостей до електронної картотеки обліку зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб було допущено помилку, а саме внесено відомості про реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Заяви про реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] до департаменту не надходило. На теперішній час перевірено відомості про зареєстрованих осіб за вищевказаною адресою, працівником, який допустив помилку, надано пояснення, на підставі чого внесено відповідні зміни до електронної картотеки. У зв`язку з чим довідку (всю, а не тільки в частині позивачки) від 06 серпня 2019 року № 6107 видану на підставі заяви [PERSON] за адресою: [ADDRESS] потрібно вважати недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивачу відповідач не чинив і не чинить, звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було. Позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою не знайшли свогшо підтвердження в ході судового засідання, а тому [PERSON] , яка діє в своїх інтересах і в інтересах малолітньої [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , треті особи орган опіки і піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради і [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення слід відмовити. Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed