Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

[PERSON] 10 серпня 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить 1/2 ч. житлового будинку в с. Садки вул. Нерудна, 13 Кременчуцького району Полтавської області, в якому зареєстрований його син відповідач [PERSON], але в зазначеному будинку не проживає з 2012 року, речей своїх там не утримує, добровільно знятись з реєстрації не бажає, чим перешкоджає йому повноцінно користуватись своєю власністю. Просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком № 13 по вулиці Нерудній в селі Садки Кременчуцького району Полтавської області. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується розміщеним в газеті «Зоря Полтавщини» від 15 вересня 2017 року № 133-134 (23065-23066) оголошенням про його виклик до суду, з заявою про відкладення розгляду справи не звертався, причини неявки не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах встановлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 ч. житлового будинку в с. Садки вул. Нерудна, 13 Кременчуцького району Полтавської області, що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим 25 листопада 2011 року приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 1520 та Витягом про державну реєстрацію прав від 08 грудня 2011 року виданим Комунальним підприємством «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради», в якому з 2012 року зареєстрований відповідач [PERSON] відповідно до довідки Камянопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 09 серпня 2017 року за № 3548. З 2012 року і по даний час відповідач не користується жилим приміщенням без поважних причин. Поважності причин, з яких він не користується спірним житлом, в судовому засіданні встановлено не було. Добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, які необхідно поновити. Вищенаведене є підставою для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, оскільки був відсутнім в ньому без поважних причин понад встановлений законом термін. Термін відсутності відповідача понад строки встановлені законом підтверджується актом від 09 серпня 2017 року складеним депутатом Камянопотоіквської сільської ради Кременчуцького району [PERSON] в присутності сусідів позивача [PERSON] та [PERSON] Даних про наявність домовленостей між сторонами про більш тривалий термін користування житлом немає. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позову щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тому його задовольняє, виходячи з положень ст. 391 ЦК України, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Outcome: approved