Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернулася до суду із позовом з вимогами про позбавлення батьківських прав відповідача щодо їхнього спільної доньки [PERSON] , 2006 року народження. В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідач після народження дитини і по даний час майже не бачився з дитиною, жодних контактів не підтримує, проживає він окремо і участі у її вихованні та догляді не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, тобто як батько дитини він повністю самоусунувся виконання своїх батьківських прав й обов`язків по вихованню доньки, між ними немає жодного контакту. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, натомість стороною позивача надано суду копію його заяви, у якій він повідомляє про те, що йому відомо про звернення позивача до суду із даним позовом і він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки. Від третьої особи до суду пояснення на позов, висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача до суду не надходили. II. Процесуальні дії та рішення суду. 27 травня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 18 серпня 2020 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Підсудність розгляду справи визначена за ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2020 року, на підставі статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». 19 серпня 2020 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої представником заявника 08 вересня 2020 року подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. 08 вересня 2020 року до суду подано представником позивача клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме копію довідки з установи, де Тіщенко Венера навчається, характеристику, акти обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї та ін. 10 вересня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі для розгляду у загальному порядку. 08 жовтня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті. 25 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява третьої особи у справі про розгляд за відсутності представника Служби. Представник позивача подала до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує і просить задовольнити. Відповідач, його представник, представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. [INFO] у сторін народилася спільна донька Венера, що посвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Судацького міського управління юстиції Автономної республіки Крим за актовим записом № 77 від 16 червня 2006 року. Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, спільно не проживали й аліменти з відповідача не стягувалися. Позивач та її донька [PERSON] взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, відповідно до довідок від 17 липня 2019 року № 3244-5000161260 та від 16 грудня 2019 року № 3244-5000246711. Відповідно до довідки № 107 від 01 липня 2020 року, [PERSON] навчається у Вишнівському ліцеї «Ідеал» Києво-Святошинської районної ради Київської області. Згідно з наданою характеристикою з навчального закладу, мати приділяє увагу вихованню доньки, відвідує батьківські збори, надає допомогу класному керівнику у вихованні дитини, а батько жодного разу не відвідував школу, результатами навчальних досягнень у класного керівника не цікавився. За відомостями акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 26 травня 2020 року, за місцем свого проживання дитина має окреме місце, облаштоване меблями для сну, навчання і розвитку. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Так, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між біологічним батьком і дитиною були втрачені, а хлопець вважав своїм батьком нового чоловіка колишньої дружини [PERSON] . Отже, у найкращих інтересах дитини було позбавлено [PERSON] батьківських прав на сина і залишено хлопчика під повною опікою матері. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку свого сина, ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не створює умов для отримання дитиною належної освіти. При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, не забезпечує її необхідним, не виявляє турботу, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно власної доньки, тому позов підлягає задоволенню. За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 840, 80 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved