Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом - позивач) звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Скороходівської селищної ради (далі за текстом - відповідач), в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона працювала у Диканському лінійному виробничому управлінні магістральних газопроводів та 24 серпня 1976 року отримала у користування житлову квартиру [ADDRESS] . Позивач вказує, що станом на даний час вона проживає у вищезазначеній квартирі, сплачує рахунки за користування комунальними послугами та постійно здійснює утримання, ремонти та догляд за будинком. Також позивач зазначає, що так, як вона проживає безперервно у будинку [ADDRESS] , то намагалася у позасудовому порядку вирішити питання реєстрації за собою права власності на дану квартиру, у зв`язку з чим звернулася із відповідною письмовою заявою про надання дозволу на приватизацію житла до виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області, але їй було відмовлено через відсутність ордеру на житлове приміщення, що і стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. Відповідач відзив на позов в установлений законом строк не подав. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідачау судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач належним чином був повідомлений, подав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив, що позов визнає і справу просить розглянути без участі його представника. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог, а тому, не приймає заяву відповідача про визнання позову, оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач з 1977 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Чапаєвської (Петрівської) сільської ради Чутівського району Полтавської області № 700 від 23.08.2013 року та відомостями виконавчого комітету Скороходівської селищної ради №1531 від 24.05.2021 року. Згідно довідки лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №2639 від 07.11.2008 року, двохквартирний житловий будинок в с. Чапаєве Чутівського району Полтавської області про провулку Дорожньому, 2 виділений у виробниче користування операторам ГРС с. Чапаєве: кв. [ADDRESS] - [PERSON] і знаходиться на балансі Диканського ЛВУМГ. Згідно договору найму службового житла від 01.02.2008 року, Дочірня компанія «Укртрансгаз» в особі начальника Диканського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Гришанова В.П. передала, а [PERSON] найняла житло за адресою: [ADDRESS] строком на п`ять років. З акту приймання-передачі державного майна у комунальну власність від 11.11.2020 року вбачається, що філія «Управління «Укргазтехзв`язок АТ «Укртрансгаз» передала, а сесія Петрівської сільської ради Чутівського району Полтавської області прийняла у комунальну власність житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Рішенням 5 сесії VIII скликання №174 від 09.02.2021 року затверджено акт приймання-передачі з балансу та власності Петрівської сільської ради Полтавської області на баланс та у власність Скороходівської селищної ради Полтавської області. Рішенням виконкому Скороходівської селищної ради №64 від 29.04.2021 року було відмовлено [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію кв. [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю ордеру на жиле приміщення (квартиру). Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Суд вказує, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року по справі №552/1354/18. З матеріалів справи вбачається, та не заперечується і самим позивачем, що будинок за адресою: [ADDRESS] належало державі та перебувало на балансі Диканського ЛВУМГ. Також судом встановлено, що позивач набула право користування даним житлом за волею власника майна на підставі договору найму службового житла від 01.02.2008 року, укладеного між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» в особі начальника Диканського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Гришанова В.П. та [PERSON] . Наразі будинок за адресою: [ADDRESS] передано у комунальну власність та перебуває на балансі та у власності Скороходівської селищної ради Полтавської області. Тобто, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] володіє квартирою [ADDRESS] за волею власника майна та достовірно знала про те, хто є власником зазначеного нерухомого майна. За таких обставин відсутні правові підстави, визначені статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Суд зазначає, що сам по собі факт користування позивачем квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у позові, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed