Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

[PERSON] в грудні 2016 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового приміщення квартири за адресою [ADDRESS], яку було придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2016 року. У вказаному житловому приміщенні зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] був членом сімї колишнього власника вказаної квартири [PERSON], фактично не проживає у цьому приміщенні з червня 2014 року, проте залишається зареєстрованим, він не є членом родини або близькою особою позивача. Відповідач за вказаною адресою тривалий час не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належного йому майна. Відповідач фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеної квартири в належному стані та сплати комунальних платежів,виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідача за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача, заважає здійснити оформлення житлової субсидії. З огляду на це, позивач змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи судом (а.с.16), однак для участі в судовому засіданні [PERSON]не прибула, надала заяву про розгляд справи без їїучасті (а. с. 17), підтримала заявлені позовні вимоги, наполягала на їхньому повному задоволенні, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, за останнім відомим місцем проживання відповідача була направлена судова повістка (а.с.14,15), проте для участі в судовому засіданні відповідач не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув. З огляду на це та з урахуванням згоди позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] 15.11.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697, [PERSON] придбала у [PERSON] у власність квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с.8). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2016 року № 73206110 право власності на вказану квартиру зареєстроване на імя [PERSON] (а.с.9). [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за місцем проживання у цьому житловому приміщенні, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 01.12.2016 року № 10333/18-08 (а. с. 10). З червня 2014 року відповідач [PERSON] виїхав за межі України і в квартирі за вказаною адресою тривалий час не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належного йому майна, що підтверджено актом від 24.11.2016 року, складеним органом місцевого самоврядування в присутності сусідів позивача [PERSON],[PERSON], [PERSON] (а. с. 11). Відповідач фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеної квартири в належному стані та сплати комунальних платежів,виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст. 41 [PERSON] України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950)). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідач [PERSON] не є членом сімї позивача [PERSON], натомість був членом сімї попереднього власника квартири [PERSON]. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 15.11.2016 року право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, що є чинним і сторонами не оспорюється, перейшло від [PERSON] до [PERSON]. Відповідач протягом тривалого часу користувався вказаним житловим приміщенням, але вже впродовж двох років відсутній за адресою реєстрації, з матеріалів справи не вбачається наявної домовленості між ним та позивачем про збереження за ним права користування житлом. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує стороні, на користь якої ухвалено рішення, з другої сторони понесені в ході розгляду справи та документально підтверджені судові витрати. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Отже, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. (а.с.2).

Outcome: approved