Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість у розмірі 118395,00 грн., три проценти річних з простроченої суми у розмірі 6347,05 грн., витрати від інфляції у розмірі 25709,68 грн. та судовий збір у розмірі 1504,51 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] 19.11.2015р. за усним договором позики передав [PERSON] у власність 1600,00 доларів США. При фактичному одержані вказаної суми позичальником була надана розписка від 19.11.2015р. В свою чергу 09.12.2015р. [PERSON] звернулась з проханням позичити додатково 2900,00 доларів США. При фактичному одержані вказаної суми позичальником була надана розписка від 09.12.2015р. Згідно наданих розписок відповідач зобов'язалась повернути кошти у розмірі 1600,00 доларів США до 26.11.2015р., а 2900,00 доларів США до 22.12.2015 р. Проте до теперішнього часу відповідач борг не повернула, чим взяті на себе зобов'язання не виконала. Загальна сума боргу за двома розписками становить 4500,00 доларів США, що в день складання позовної заяви складає за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 26,31грн.) 118395,00 грн. Також, позивач вважає, що підлягають стягненню і складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. В судове засідання позивач не з'явився, представник позивача [PERSON] подав до суду заяву у просить розглянути справу без його участі, у заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи за адресою, зазначеною позивачем, а також викликалась в суд через оголошення в пресі - газеті «Урядовий кур'єр» від 01.12.2017 р. № 227 (6096), про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 09 січня 2018 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як убачається із тексту розписки датованої 19.11.2015 року, відповідач позичила у позивача кошти в сумі 1600,00 доларів США, які зобов'язалась повернути до 26.11.2015 року (а.с. 12). Зі змісту розписки датованої 09.12.2015 року, відповідач позичила у позивача кошти в сумі 2900,00 доларів США, які зобов'язалась повернути до 22.12.2015 року (а.с. 13). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення позивача з даним позовом до суду відповідач не виконала взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти у визначений договорами строк позивачу не повернула, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних в матеріалах справи доказів. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в справі №6-79цс14 від 02.07.2014р. Як убачається з матеріалів справи, відповідачу позивачем були передані кошти за двома розписками на загальну суму 4500,00 доларів США. Станом на дату ухвалення даного рішення - 09.01.2018р., згідно офіційного курсу НБУ, курс долара США до гривні становить 2820,3329 грн. за 100,00 доларів США. У зв'язку з цим, борг за договорами позики в сумі 4500,00 доларів США в еквіваленті національної валюти становить 126914,98 грн. (4500,00 х 28,203329). Виходячи з наведеного та положень ч. 1 ст.13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за двома договорами позики в сумі заявлених вимог 118395,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу позикодавця повинен сплатити останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, а також три відсотки річних за весь час прострочення. Три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, від простроченої суми заборгованості 1600,00 доларів США за період з 27.11.2015 р. по період заявлених вимог - по 26.09.2017 року включно за 670 днів становить 2484 грн. 98 коп. (1600,00 дол. США х 28,203329 х (3 : 365 : 100) х 670); від простроченої суми заборгованості 2900,00 доларів США за період з 23.12.2015 р. по 26.09.2017 року включно за 643 днів становить 4322 грн. 53 коп. (2900,00 дол. США х 28,203329 х (3 : 365 : 100) х 643). Всього три проценти річних за порушення виконання боргового зобов'язання за двома договорами позики становить 6807,51 грн. Виходячи з наведеного та положень ч. 1 ст.13 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заявлена позивачем суму 6347,05грн. - три проценти річних за порушення виконання боргового зобов'язання. Разом з тим, у частині заявлених вимог про стягнення суми інфляції слід відмовити, оскільки за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Отже, суд не вбачає підстав, для задоволення позовних вимог в частинні стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За викладених обставин позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір у межах задоволених позовних вимог в сумі 1247 грн. 42 коп.

Outcome: partial