Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] 30 липня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача АТ комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів депозитних вкладів в банку, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилалися на те, що між [PERSON] та банком було укладено договори банківського строкового вкладу (депозит) з певним строком дії та визначеною процентною ставкою. За умовами даних договорів їх дія подовжується на той самий строк, якщо від вкладника не надійшла заява про повернення суми депозиту. Заява надійшла, але кошти не повернуті. З врахуванням того, що АТ КБ «ПриватБанк» належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання з приводу повернення грошових коштів позивач просив захистити його права як споживача. З посиланням в тому числі і на ст. 509, 512, 525, 526, 1068, 1074, 1075 ЦК України, позивач вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» не виконав належним чином свої зобов`язання щодо повернення належних позивачу коштів вкладів разом із нарахованими відсотками згідно умов договорів, що є порушенням вимог чинного законодавства, умов укладених договорів та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаними вкладами, договорами, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Отже, на сьогодні відповідач фактично відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, безпідставно посилаючись на неіснуючі обставини, що нібито унеможливлюють повернення позивачу суми вкладів, разом із нарахованими відсотками. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдана матеріальна і моральна шкода та просив стягнути з відповідача на виконання умов укладених між ними договорів суми вказаних в позові коштів по вкладам, повернути кошти згідно відповідей банку про баланс рахунків і розрахунків самого позивача, з урахуванням відсотків річних, неустойки і витрат позивача, задовольнивши позов в повному обсязі. Позивач і його представник в судове засідання не з`явилися, причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними (начебто був прямий контакт з ковід хворим), оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже, доказів (будь-яких) на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона позивача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що надана заява про відкладення слухання справи через начебто контакт з хворим на ковід не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки позивач та/або його представник в судове засідання не з`явилася без поважних причин (не надавши доказів причин неявки в засідання навіть за минулі рази засідань) і не повідомили суд про причини неявки в судове засідання. На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів неявки представника позивача, оскільки таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без участі представника позивача, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Стороною заявника такого клопотання (представник позивача) не надано доказів (документального підтвердження) не явки в судове засідання з поважних причин. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Посилання заявника на те, що його особисті пояснення у цій справі (а не матеріали справи чи докази) може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі. Представник відповідача АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» вимоги категорично не визнали повністю, заперечували проти них, вважали ці вимоги безпідставними і не підтвердженими, посилаючись на те, що позов не доведений належними доказами. Проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки коштів немає, зробити це вони не мають можливості, це на даний час буде порушенням закону. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем [PERSON] та банком АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договори банківського строкового вкладу (депозит) з певним строком дії та визначеною процентною ставкою. За умовами даних договорів їх дія подовжується на той самий строк, якщо від вкладника не надійшла заява про повернення суми депозиту. Строк дії договорів закінчився, позивач звернувся до банку з заявою про повернення вкладів, але отримав відмову. З врахуванням того, що, на думку позивача, АТ КБ «ПриватБанк» належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання з приводу повернення грошових коштів позивач просив захистити його права як споживача. Депозитний договір є одностороннім правочином - з моменту внесення [PERSON] вищезазначених грошових коштів в касу банку саме банк набуває на них право власності, а у [PERSON] виникає право вимагати від банку повернення грошових коштів у розмірі її вкладу та сплати відповідних процентів протягом всього часу дії договору з врахуванням його положень про автоматичну пролонгацію. За таких обставин, саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем по даній справі - причому не залежно від того дійсним чи нікчемним є договір укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку. З посиланням в тому числі і на ст. 509, 512, 525, 526, 1068, 1074, 1075 ЦК України, позивач вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» не виконав належним чином свої зобов`язання щодо повернення належних позивачу коштів вкладів разом із нарахованими відсотками згідно умов договорів, що є порушенням вимог чинного законодавства, умов укладеного договору та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаними вкладами, договорами, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Отже, на сьогодні відповідач фактично відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, безпідставно посилаючись на неіснуючі обставини, що нібито унеможливлюють повернення позивачу суми вкладів, разом із нарахованими відсотками. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдана шкода. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зараз термін дії вказаних договорів закінчився. Позивач звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаними вкладами, договорами, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдана матеріальна шкода, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до умов договору сторін відповідач зобов`язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок. Згідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до положень ч. 3 ст. 1058 ЦК України «Договір банківського вкладу» до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Судом з`ясовано, що згідно договору № 2М051Г від 05 червня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії на придбання акцій, придбання автотранспорту, корпоративних прав, нерухомості та інш., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, а також сплатити винагороду за користування кредитом. В подальшому було укладено ряд додаткових угод до даного кредитного договору. Згідно договору № 2М052Г від 30 листопада 2006 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії на придбання акцій, придбання автотранспорту, корпоративних прав, нерухомості та інш., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, а також сплатити винагороду за користування кредитом. В подальшому було укладено ряд додаткових угод до даного кредитного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідач зобов`язання за даними договорами виконав у повному обсязі, в свою чергу позивач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, що має відображення у розрахунках заборгованості. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України, позивач зобов`язання за вказаним договором не виконав. В позові зазначено, що «позивачем усі суттєві умови кредитного договору були виконані в повному обсязі, у зв`язку з чим заборгованість відсутня». Однак жодних доказів на підтвердження цього позивачем не надано. Безпідставними є і твердження представника позивача про те, що «якщо позивач мав би перед відповідачем заборгованість за кредитним договором, відповідач не був позбавлений права звернутися до позивача із вимогою про повернення грошових коштів та/або передачу банку заставних прав, яке було предметом кредитного договору для погашення заборгованості за цим договором. Так само, як і звернутися до суду із відповідним позовом у разі наявності заборгованості, чого відповідачем зроблено не було». Так, але наявність права не унеможливлює використання і інших способів для погашення заборгованості, тощо. Що ж до «відсутності претензій з боку АТ КБ «ПриватБанк» з наявності та/або сплати заборгованості», про що також зазначає представник позивача, то це не відповідає дійсності. Так, ще 25 березня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направляв повідомлення про наявність заборгованості за кредитними договорами № 2М051Г від 05 червня 2006 року та № 2М052Г від 30 листопада 2006 року, копія якого з доказами направлення надана відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч. З ст. 1068 ЦК України). Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. І ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Отже, відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком та клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з п. 26.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Відповідно до п. 26.4. зазначеного Закону України у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг. Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Згідно п. 2.2.5 кредитних договорів позичальник доручає банку списувати кошти з усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті відмінній від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні термінів платежів (здійснювати договірне списання). Списання грошових коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. У разі недостатності або відсутності у позичальника коштів у національній валюті України для погашення заборгованості по кредиту в національній валюті України та/або відсотків за його користування, та /або винагороди і/або штрафних санкцій (пені), банк має право на списання коштів в іноземній валюті, в розмірі, еквівалентному сумі заборгованості за кредитним договором в національній валюті України на дату погашення, і продаж списаної іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України (далі МВРУ) (за курсом МВРУ для даної oпeрації на дату її проведення), з відшкодуванням банку витрат на сплату зборів, комісій і вартості наданих послуг. При цьому позичальник доручає банку оформити заявку на продаж коштів в іноземній валюті на МВРУ від імені позичальника. Згідно п. 2.3.5 кредитних договорів банк мас право списувати кошти з поточних рахунків позичальника, згідно п. 2.2.5, при настанні термінів платежів, передбачених умовами даного договору. Так, позов мотивований тим, що в квітні 2019 року [PERSON] отримав лист банку від 04 квітня 2019 року № Е.16.0.0.0/4-1533, в якому повідомлялося про розірвання трьох депозитів в гривні, а саме № SAMDNWFD0070630053501 від 20 травня 2015 року, № SAMDNWFD0070644310001 від 27 травня 2015 року. № SAMDNWFD0070861788501 від 19 жовтня 2015 року та зарахування вкладів в повному обсязі на рахунок погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору № 2М051Г від 05 червня 2006 року. Також, банк прийняв рішення розірвати і угоду SAMDNWFD0071103 542401 від 04 квітня 2016 року в односторонньому порядку в зв`язку із наявною у позивача простроченою заборгованістю, про що направив позивачу повідомлення банку від 27 лютого 2019 року № Е.16.0.0.0/4-1063 (скан-копія реєстра згрупованих поштових відправлень-рекомендованих листів: відправлення за номером 4931701198822 вручене адресату (одержувачу) особисто 06 березня 2019 року об`єктом поштового зв`язку Дніпро 27 з індексом 49027). Кошти, в сумі 100013.16 USD з вкладу були зараховані на рахунки погашення заборгованості [PERSON] по кредитним договорам № 2М051Г від 05 червня 2006 року та № 2М052Г від 30 листопада 2006 року. Відповідно до умов депозитних договорів АТ КБ «ПриватБанк», якщо у клієнта є прострочена заборгованість за кредитом, виданим банком або він є поручителем за кредитом, за яким існує заборгованість, банк має право на свій розсуд: після закінчення строку вкладу перерахувати вклад і нараховані проценти на поточний або картковий рахунок та в подальшому використовувати їх для погашення заборгованості або розірвати цей договір. При цьому банк надсилає письмове повідомлення із зазначенням дати розірвання договору. Вклад і нараховані проценти перераховуються на поточний або картковий рахунок та в подальшому використовуються для погашення заборгованості. На підтвердження виконання банком зазначених умов відповідач надав також платіжні доручення про перерахування коштів на карткові рахунки позивача та подальше погашення наявної заборгованості. Окрім того, в депозитних договорах зазначено, що клієнт підтверджує, що ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, розміщених на сайті pb.ua та приєднується до них. Згідно п. 1.1.3.2.11. Умов і правил, чинних на 01 травня 2015 року та .п. 1.1.3.2.12. Умов і правил, чинних на 01 жовтня 2015 року (розміщені на сайті АТ КБ «ПриватБанк» у розділі Архів договорів, https://privatbank.ua/terms'). Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником банку, який заподіяв йому шкоду) через невиконані зобов`язання перед банком. Відповідно до п. 1 ст. 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Відповідно до п. 3-5 ст. 100 ЦПК України, учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч. 7 ст. 85 ЦПК України, у порядку, передбаченому цією статтею, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту. У разі необхідності для проведення такого огляду суд може залучити спеціаліста. Отже, відповідно до умов кредитного та депозитних договорів, укладених з позивачем, та законів, наведених вище, відповідач правомірно списав з рахунків позивача грошові кошти без отримання його розпорядження або згоди, про що повідомив позивача. Стосовно вимоги про стягнення пені відповідно по Закону України «Про захист прав споживачів»: у частині 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Після укладання договору банківського вкладу між його сторонами виникають зобов`язальні правовідносини, які регулюються нормами зобов`язального права та положеннями укладеного між сторонами договору грошового вкладу. Договір банківського вкладу належить до грошових зобов`язань. Згідно частини 2 статті 625 ПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, цивільним законодавством передбачена цивільно-правова відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Отже, на такі правовідносини (грошові зобов`язання) поширюється дія частини 2 статті 625 ПК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, а не зазначена у пункті 5 статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» відповідальність, оскільки мова йдеться про застосування положень цього Закону у разі, якщо забезпечувальні санкції не передбачені законодавством. Таким чином, положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її невиконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, не мають бути застосовані до правовідносин сторін у грошовому зобов`язанні, а тому вимоги про стягнення пені є неприйнятними і задоволенню не підлягають. Слід також зазначити, що згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. В свою чергу, як вбачається зі змісту позовної заяви, правовідносини які виникли між сторонами, випливають із договорів банківського рахунку та банківського вкладу та не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», а врегульовані главою 71 Цивільного кодексу України та Законом «Про банки та банківську діяльність». Зокрема, ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 1 ст. 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Тобто розміщення коштів на банківському рахунку та банківський вклад не є а ні роботою (діяльністю виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), а ні продажем товару (продукції) у сенсі положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів». Банк не отримує жодної винагороди за користування такими коштами, а навпаки сплачує відсотки (дохід вкладника) за період їх використання. Кошти вкладу ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Щонайменш, за змістом частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, частини першої статті 1070 ЦК України, якими передбачено виплату банком вкладнику, власнику рахунку процентів в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу або договором банківського рахунку - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами клієнта, але ж ніяк не кошти вкладу або кошти, що розміщуються клієнтом на рахунку. Натомість позивач нараховує пеню на суму всіх коштів, що були розміщені в банку. Так, в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц Верховний Суд вказав, що «За змістом вищенаведеної частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. За трьома укладеними сторонами договорами, у яких вклади внесені у гривнях, відсоток встановлений у розмірі 16 % річних (вартість послуги за один рік). З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0.04383562 % від суми вкладу (16 : 365)». 31 липня 2018 року в даній справі Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду задовольнив частково заяву AT КБ «ПриватБанк» та виправив описки та арифметичні помилки, допущені у мотивувальній та резолютивній частинах постанови від 21 лютого 2018 року, в ухвалі від 31 липня 2018 року у і даній справі Верховний Суд зазначив: «Визначаючи пеню в розмірі 3 % вартості послуги з 22 жовтня 2014 року по 28 серпня 2015 року (період, за який просила стягнути пеню позивач), Верховний Суд виходив з таких розрахунків. За трьома укладеними сторонами договорами, у яких вклади внесені у національній валюті на загальну суму 300 тис. грн, відсоток встановлений у розмірі 16 % річних (вартість послуги за один рік). З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0.04383562 % від суми вкладу (16 : 365). За договором, за яким вклад був внесений в іноземній валюті в сумі 30 тис. доларів США, відсоток встановлений в розмірі 8 % (вартість послуги за один рік). Звідси вартість послуги за один день становить 0,02191781 % від суми вкладу (8 : 365). Встановивши наведений принцип обчислення розміру пені, Верховний Суд при проведенні розрахунків такого розміру припустився описок та арифметичних помилок, а саме: при визначенні 3 % вартості послуги за 311 днів (з 22 жовтня 2014 року по 28 серпня 2015 року) за трьома договорами банківського вкладу у гривнях на загальну суму 300 тис. грн, які судами стягнуто з банку на користь позивача, Верховний Суд застосував формулу - (0.04383562 х 3 % х 300 тис. грн. х 311 днів), в якій 0.04383562 помилково врахував як число, а не як відсоток від вартості послуги, внаслідок чого неправильно визначив розмір пені в сумі 122 695,90 грн, хоча в дійсності цей розмір при правильному розрахунку становить 1 226 грн. 96 коп. (0.04383562 % х 3 % х 300 тис. грн. х 311 днів); при визначенні 3 % вартості послуги за 311 днів за договором в іноземній валюті на суму 30 тис. доларів США Верховний Суд застосував формулу - (0.02191781 х 3 % х 30 тис. доларів США х 311 днів), в якій 0.02191781 також помилково врахував як число, а не як відсоток від вартості послуги, внаслідок чого неправильно визначив розмір пені в сумі 6 134.80 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на 28 серпня 2015 року, тобто день, на який позивач просила визначити розмір пені (1 долар США = 21.3170 грн), становило 130 775.53 грн (6134.80 х 21.3170). В дійсності цей розмір при правильному розрахунку становить 61.35 доларів США (0.02191781 % х 3 % х 30 тис. доларів США х 311 днів). За офіційним курсом Національного банку України на 28 серпня 2015 року, тобто день, на який позивач просила визначити розмір пені (1 долар США = 21.3170 грн.), він становить 307 грн. 80 коп. (61.35 х 21.3170). Отже, виходячи з правильних розрахунків, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, встановлена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у загальному розмірі 2 534 грн 76 коп. (1 226.96 + 1 307.80)». Враховуючи вищевикладене, розрахунки пені за договорами банківського вкладу позивача є невірними (хоча відповідач категорично заперечує проти задоволення позову в будь-якій з частин). Варто зазначити, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у загальному розмірі, що є явно завищеним, таким, що не відповідає принципу розумності, справедливості, пропорційності, засадам цивільного судочинства. Ч. З ст. 551 ЦК України надано суду можливість пом`якшити розмір неустойки у випадку її надмірності порівняно з наслідками порушення зобов`язання. Це є одним з правових способів, наданих законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які могли б могли порушити права інших осіб. Істотними обставинами в розумінні ч. З ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). При вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. Суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. Чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань та як міру майнової відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а суд задля усунення явної її не співрозмірності понесеним особою збиткам, має право на пом`якшення такої міри відповідальності та на зменшення розміру неустойки. Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, цивільний кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, яка буде адекватною й співрозмірною з порушеним інтересом. Наразі дане питання (підстави та порядок нарахування пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у правовідносинах щодо депозитних вкладів) є предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №320/5115/17. Крім того, [PERSON] подав позов до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання пунктів кредитного договору недійсними (справа № 201/3840/20). Рішенням суду від 06 листопада 2020 року в зазначеній справі задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення залишити без змін. Отже, судовим рішенням, що набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову про визнання кредитних договорів частково недійсними. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що «доводи позивача про дотримання строку позовної давності є безпідставними, оскільки про порушене право позивач дізнався під час укладення вищезазначених кредитних договорів; зі змістом договорів був ознайомлений у повному обсязі та належним чином, що підтверджується особистим підписом позичальника під текстом кожного з оспорюваних кредитних договорів». Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили. Щодо первинних бухгалтерських документів на підтвердження наявності заборгованості за за кредитними договорами № 2М051Г від 05 червня 2006 року та № 2М052Г від 30 листопада 2006 року то АТ КБ «ПриватБанк» надавалися розрахунки заборгованості, не спростовані позивачем. Додатково відповідач надав виписки по рахунках обліку винагороди за кредитними договорами № 2М051Г від 05 червня 2006 року та № 2М052Г від 30 листопада 2006 року з меморіальними ордерами. Окрім того, у відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. І ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Ст. 631 ЦК України передбачено, що, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов`язки. Таким чином, вказаними нормами чітко передбачено виконання договорів на встановлених цими договорами умовах та у відповідності з встановленим цими договорами порядку. Відповідно до ч. 1. ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Згідно з ч. З даної статті, за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. П. 20 Угоди SAMDNWFD0071103542401 від 04 квітня 2016 року передбачено, що дострокова вимога вкладу не передбачена. Враховуючи те, що договір укладений 04 квітня 2016 року строком на один рік та за відсутності заяв про видачу вкладу відповідно до п. 16 Договору автоматично продовжений на той самий термін, заяви про розірвання та повернення вкладу, подані 21 та 24 червня 2019 року не підлягали задоволенню. Згідно положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є буд-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Верховний Суд сформував усталену судову практику стосовно юридичної сили іншого документа (банківських виписок), що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (ч. 1 ст. 1059 ЦК України), який може бути доказом укладення банківського договору, а саме: Верховний Суд у кожній з наступних постанов: ВС від 29 квітня 2020 року по цивільній справі № 761/34628/15-ц (провадження № 61-4828св19); ВС від 07 квітня 2020 року по цивільній справі № 316/265/17 (провадження № 61-20111св19; ВС від 11 вересня 2019 року по цивільній справі №487/6896/16-ц (провадження №61-34239св18); ВС від 11 вересня 2019 року по справі № 591/678/16; ВС від 12 вересня 2019 року по справі № 234/3636/16-ц; ВС від 11 грудня 2019 року у аналогічній цивільній справі № 757/18978/18-ц (провадження № 61-19019св19), а у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зазначив наступне: «…надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору». Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 390/34/17 у постанові від 10 квітня 2019 року (касаційне провадження № 61-22315сво18, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/81263995) зробив правовий висновок щодо принципу добросовісності, який лежить в основі доктрини заборони суперечливої поведінки сторони правочину - застосувавши при цьому принцип «естопель». Мовою оригіналу на латині «venire contra factum proprium» («приходять по собі» або заборона суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а ст. 525 ЦК України, передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Позивачем не заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Згідно зі ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У справі «Zolotas проти Греції» (№2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року)». Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв представником позивача до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно позивача (крім договірних, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження можливе позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання сторони позивача на позові, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, не звільнений за законом, тому вказане потрібно віднести за рахунок держави. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до АТ комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів відмовити. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції відповідача позивач суду не надав, його позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed