Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування будинком №28 по вул. Верховинська в м. Мукачево Закарпатської області (надалі Будинок) та зняття її з реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником Будинку. У вказаному Будинку зареєстрована відповідач, яка більше чотирьох років по місцю реєстрації не проживає. Реєстрація відповідача перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не зявилися, натомість від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, при цьому підтримав позовні вимоги у повному обсязі. (а.с. 18). Відповідач в судове засідання повторно не зявилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно з даними Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.11.2007 року №16576628, Будинок належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 5). Реєстрація відповідача у Будинку підтверджується будинковою книгою та листом виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 23.06.2016 №393/11-09-3 (а.с. 6-7, 12). Факт відсутності по місцю реєстрації відповідача з березня 2012 року підтверджується посвідченим ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» актом від 07.05.2016 року (а.с. 4). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у Будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем. Як встановлено по справі, позивач є власником Будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб. Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України). При вирішенні даного спору, суд також враховує позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 16.01.2012 по справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комсомольського МВ ГУ МВС України в Полтавській області про усунення перешкод у користуванні власністю. Так в вказаному судовому акті, Верховний Суд України вказав, що аналіз норм ст. 16, 319, 324 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною другою ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення. Вказана позиція Верховного Суду України є обовязковою для суду першої інстанції, при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини по ній, у повній мірі відповідають обставинам по справі, яка переглядалася Верховним Судом України в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України. Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на Будинок, чи наявності у відповідача права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в Будинку зареєстрована відповідач. Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування Будинку підлягають задоволенню. Поряд з цим, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з \~реєстрації \~місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, \~запиту органу \~реєстрації \~за новим \~місцем \~проживання \~особи, \~остаточного рішення суду (про позбавлення \~права \~власності \~на \~житлове \~приміщення \~або \~права користування \~\~житловим приміщенням, \~\~визнання \~особи \~безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З урахуванням вказаної норми Закону, у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації місця проживання відповідача слід відмовити, оскільки така вимога, на думку суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, так як задоволення попередньої - є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації у Будинку на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Крім того, така вимога у контексті з положеннями ст.ст. 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України, є передчасною, оскільки позивачем доказово не підтверджено обставин щодо порушення органом уповноваженим на виконання таких дій її прав та охоронюваних законом інтересів. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved