Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

[PERSON] 25.07.2016 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів на утримання повнолітніх дочки та сина, які продовжують навчання, у твердій грошовій сумі. Позивач свої вимоги мотивує тим, вона перебувала з відповідачем по справі у зареєстрованому шлюбі з 20.07.1993 року. У шлюбі у них народилися дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], батьками яких записані вона з відповідачем. В даний час дочка [PERSON] та син [PERSON] вже досягли повноліття і навчаються на денній платні формі навчання в Кракові, відповідно дочка на факультеті економіки та міжнародних відносин економічного університету в м.Кракові, а син на факультеті електричної та компютерної інженерії КП в Краківській політехніці ім. Тадеуша Костюшка. Вона зобовязана витрачати кошти, необхідні на оплату навчання дітей, на їх прожиття, харчування, одяг, та інші витрати. Відповідач зареєстрований як підприємець, його підприємницька діяльність повязана із реалізацією побутових товарів. Незважаючи на високий і стабільний дохід, матеріальної допомоги в достатньому обємі на утримання дітей він не надає. Оскільки дочка і син практично знаходяться на її утриманні і потребують матеріальної допомоги, яку вона сама не взмозі надавати в достатньому розмірі, тому змушена звернутися з даним позовом в суд. Просить позов задоволити, стягнути з [PERSON] в свою користь на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON] аліменти по 3500,00 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення сином і дочкою кожним 23-х років. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обємі з підстав, наведених в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнав, суду пояснив, що на даний час шлюб між ним та позивачем розірвано. Всі вони офіційно зареєстровані в [INFO]. Їх спільним дітям дочці [PERSON] та сину [PERSON] він оформив «Карта поляка», яка надає їм право безкоштовного навчання в Польщі як осіб, приналежних до польського народу, та отримання стипендій. Він з дітьми їздив до Польщі, допомагав поселятися їм в гуртожитки, окрім того неодноразово завозив їм продукти харчування, надавав кошти на особисті потреби і підручники і не відмовляється надавати такі кошти і в майбутньому. Діти фактично на даний час зареєстровані в Польщі, отримують там стипендію, яка становить приблизно в середньому 500 дол.США, а також компенсацію за проживання в гуртожитку. Позивачка на підтвердження того, що саме вона несе витрати по утриманню їх дітей, не надала жодних належних доказів, тому просить в позові відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази, представлені ними на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.07.1993 року, і який між ними розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду від 25.08.2016 року (а.с. ). У шлюбі в сторін народилися дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] (а.с.6-7), які зареєстровані в м.Надвірна по вул. Франка, 12/52 в м.Надвірна разом зі своїми батьками сторонами по справі, і які фактично проживають в Польщі (м.Краків), що не заперечується самими сторонами по справі. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного Кодексу України (статті 198 - 201). Згідно зі ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За правилами статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз'яснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, суд звертає увагу на те, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов'язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. В позовній заяві позивач посилається на те, що відповідач є приватним підприємцем, займається реалізацією побутових товарів. Однак в судовому засіданні встановлено, що в жовтні 2015 року [PERSON] припинив підприємницьку діяльність (а.с.44-48) і з грудня 2015 року зареєстрований як безробітний в Надвірнянському РЦЗ (а.с.43), а з лютого 2017 року працює у ФОП [PERSON] водієм (а.с.93). Дитина має отримати освіту, направлену на її загальний культурний розвиток і завдячуючи якій дитина могла б, виходячи із рівності можливостей, розвивати свої здібності і особисте судження, а також усвідомлення моральної і соціальної відповідальності та стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кого покладена відповідальність за її освіту та навчання; така відповідальність у першу чергу покладена на її батьків. З матеріалів справи вбачається, що дочка сторін [PERSON] та син [PERSON] вже досягли повноліття і навчаються на денній платні формі навчання в м.Кракові, Польша. Зокрема дочка [PERSON] - на факультеті економіки та міжнародних відносин економічного університету в Кракові, що підтверджується довідками ВНЗ від 27.04.2015 року, 18.07.2016 року, 13.10.2016 року (а.с.15, 31,80). Термін закінчення навчання 30.09.2019 року. Син сторін [PERSON] навчається на факультеті електричної та компютерної інженерії КП в Краківській політехніці ім. Тадеуша Костюшка, термін навчання до 31.03.2020 року. Даний факт підтверджується довідками ВНЗ № 2015/16/WE/245 від 22.10.2015 року, № 2016/17/WE/37 від 03.10.2016 року (а.с.56). У Преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої 27.02.1991 року і 27.09.1991 року набула чинності для України, зазначено, що Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу; в сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищі для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вони могли повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства; дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності. Статтею 26 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Згідно вимог статті 10 ЦПК України, яка наділяє сторін рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; зобов'язує кожну із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2, 3) та вимоги статті 60 ЦПК України, яка зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; зобов'язує сторін надати докази, зазначаючи, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір і таке доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та визнано позивачем, що відповідач оформив дочці [PERSON] та сину [PERSON] «Карту поляка», що діти проживають і тимчасово зареєстровані в м.Кракові (Польша), а до матері, де є постійне їх місце реєстрації, приїжджають лише на канікули, або вихідні. Потреба на оплату житла у Кракові та в якому саме розмірі, позивачем також допустимими доказами не доведена, так само як і не доведено понесення нею інших витрат на утримання дітей. Відповідно до частини 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Суд звертає увагу на те, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину одного з батьків до іншого обумовлено лише спільним проживанням позивача (одного з батьків) з дитиною, тоді, коли позивач несе всі витрати з утримання житла, сплачує житлово-комунальні послуги й за повнолітню дитину, забезпечує її продуктами харчування, іншими речами, а додатково ще й сплачує витрати на її навчання. Якщо дитина постійно проживає в іншому місці, допомога одного з батьків охоплюється виконанням обов'язку, передбаченого\~ст. 199 СК України, і не надає права на звернення до суду. У відповідності до ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] є повнолітніми, дієздатними особами, навчаються відповідно на факультеті економіки та міжнародних відносин економічного університету в м.Кракові, та на факультеті електричної та компютерної інженерії КП в Краківській політехніці ім. Тадеуша Костюшка, проживають у гуртожитках, що відповідно до вимог\~ст. 29 ЦК\~є їх місцем проживання, хоча і тимчасовим, суд робить висновок, що вони з матір'ю не проживають, довіреності на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів матері не давали, у разі потреби можуть самі звернутись до суду з такими вимогами, тому суд визнає, що у [PERSON] не виникло право на звернення до суду з таким позовом і в задоволенні її позову слід відмовити. На підставі наведеного, ст. ст. 199, 200, 201 СК України,

Outcome: dismissed