Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

[PERSON] 16 березня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПП «Дніпроспецсервіс» про визнання договору поруки недійсним і стягнення витрат, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 03 березня 2015 року позивачу стало відомо, що нібито між відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» і позивачем [PERSON] 08 листопада 2007 року було укладено договір поруки; вказана інформація стала відомо через те, що 17 лютого 2015 року працівниками ДАІ ГУ МВС України в Харківській області було затримано автомобіль [PERSON], державний номер [NUMBER], який належить позивачу та вказаний автомобіль поставлено на штраф майданчик ДАІ в м. Харкові, вказане відбулося через розшук автомобіля на підставі постанови державного виконавця з метою виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Але позивач стверджує, що про укладення будь-якого кредитного договору не знав, договір поруки не підписував і не укладав, про рішення суду про стягнення з нього заборгованості також не знав, оскаржив це рішення і воно зараз знаходиться в апеляційному суді. Позивач вважає, що кредитний договір з ПП і договір поруки з ним не укладалися взагалі, а надані примірники є недійсними. Вважає, що цей договір поруки укладався з порушенням закону, оскільки містять несправедливі і протиправні положення ніби укладений договір кредиту укладався без його відома, що говорить про прихованість намірів банку відповідно до правочину і не відповідність правочину національному законодавству, на одному з примірників договору поруки є його печатка, а на іншому немає. На його звернення до відповідача (банку) про зясування обставин укладання цієї угоди спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили визнати правовідносини свої з банком і вказаний договір поруки недійсним, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги не визнав, підтвердив письмові заперечення і пояснив, що дійсно на прохання відповідача ПП «Дніпроспецсервіс» і позивача вони уклали з ними кредитний договір і на його забезпечення договір поруки, гроші банк надав, ПП «Дніпроспецсервіс» ними користується. Останнім з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачувалися необхідні по договору суми, мається заборгованість і вони звернулися до суду з позовом до позивача і вказаного відповідача про стягнення цієї заборгованості з урахуванням договору поруки і рішенням суду заборгованість стягнута повністю з них з урахуванням договору поруки, рішення, оскаржене позивачем, але виконується. Додаткова угода з позивачем не укладалася. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник відповідача ПП «Дніпроспецсервіс» в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, з позовом погодився та не заперечував проти його задоволення і не заперечував справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи без представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача (банку), зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» і Приватним підприємством «Дніпроспецсервіс» 08 листопада 2007 року було укладено кредитний договір № 190/м, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит в розмірі 240 000 доларів США з терміном повернення не пізніше 07 листопада 2017 року на придбання земельної ділянки. Свої зобов'язання банк виконав в повному обсязі належним чином. Однак, ПП «Дніпроспецсервіс» не належним чином виконав взяті на себе зобов'язання, не повернув кредитні кошти та не сплатив відсотки за їх користування в передбачений договором термін, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість і банк змушений був звернутися за захистом свого права до суду. 10 грудня 2013 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області по вказаній справі № 161/18975/13-ц при встановленні обставин справи, на підставі яких було винесено рішення, зазначається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 190/м від 08 листопада 2007 року було укладено договір поруки № 190/м-3 від 08 листопада 2007 року. Вказаним судом було прийняте рішення про задоволення вимог банку в повному обсязі, сторонами цього спору своєчасно не було подано апеляційних скарг і по справі було видано виконавчий лист, який направлено для виконання, державним виконавцем було відкрите виконавче провадження, оголошено про розшук майна боржника і рішення суду частково виконано шляхом вилучення автомобіля поручителя. Але позивач стверджує, що лише 03 березня 2015 року йому стало відомо, що нібито між відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] 08 листопада 2007 року було укладено договір поруки; вказана інформація начебто стала відомо через те, що 17 лютого 2015 року працівниками ДАІ ГУ МВС України в Харківській області було затримано автомобіль [PERSON], державний номер [NUMBER], який належить позивачу та вказаний автомобіль поставлено на штраф майданчик ДАІ в м. Харкові, вказане відбулося через розшук автомобіля на підставі постанови державного виконавця з метою виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Але позивач стверджує, що про укладення будь-якого кредитного договору не знав, договір поруки не підписував і не укладав, про рішення суду про стягнення з нього заборгованості також не знав, оскаржив це рішення і воно зараз знаходиться в апеляційному суді. Позивач вважає, що кредитний договір з ПП і договір поруки з ним не укладалися взагалі, а надані примірники є недійсними. Вважає, що цей договір поруки укладався з порушенням закону, оскільки містять несправедливі і протиправні положення ніби укладений договір кредиту укладався без його відома, що говорить про прихованість намірів банку відповідно до правочину і не відповідність правочину національному законодавству, на одному з примірників договору поруки є його печатка, а на іншому немає. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобовязання повинно бути законним і справедливим. На його звернення до банк про зясування обставин укладання цієї угоди спірне питання вирішене не було, була відмова. Отже, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у главі 50 ЦК України. У ст. 559 ЦК України визначено також спеціальні (додаткові) підстави її припинення. Традиційною підставою, яка була передбачена ЦК УРСР і в такому ж формулюванні перенесена до ЦК України, є припинення поруки у зв'язку з припиненням забезпеченого нею основного зобов'язання. Наведене положення випливає з акцесорного характеру поруки. Новою підставою для припинення поруки є зміна основного зобов'язання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя, без його згоди. Як випливає із ч. 1 ст. 559 ЦК України поручитель не залишається зобов'язаним навіть на початкових умовах. До припинення поруки призводять не будь-які зміни умов основного зобов'язання, а лише такі, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання можуть виникнути через різні обставини: збільшення розміру плати за кредит, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо. Як вбачається з матеріалів справи (насамперед угод кредитного договору і поруки) збільшення відповідальності поручителя не відбулося, договір поруки не змінювався і обсяг відповідальності за ним також. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що дійсно між ПАТ КБ «ПриватБанк» і Приватним підприємством «Дніпроспецсервіс» 08 листопада 2007 року було укладено кредитний договір № 190/м, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит в розмірі 240 000 доларів США з терміном повернення не пізніше 07 листопада 2017 року на придбання земельної ділянки. Свої зобов'язання банк виконав в повному обсязі належним чином. В забезпечення виконання зобов'язання за цим договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір поруки від 08 листопада 2007року. Відповідно до договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобовязання за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 543 ЦК України, солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, поки зобовязання не буде погашено повністю. Згідно зазначеного договору поруки відповідальність поручителя настає у випадку, коли боржник не виконує чи неналежним чином виконує свої грошові зобовязання згідно кредитного договору та носить солідарний характер разом із боржником. Відповідно до договору поруки, він вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами кредитного зобовязання. Договір поруки зазначає, що поручитель знайомий з умовами кредитного договору. Відповідно до п. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів понять і термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину із змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області було встановлено факт укладення договору поруки № 190/м-3 від 08 листопада 2007 року. Крім того, за клопотанням сторони позивача судом була призначена і проведена судова почеркознавча експертиза на предмет зясування того, чи позивачем було виконано підпис під спірним договором поруки, адже позивач стверджував, що договір він не укладав і не підписував, про кредитний договір йому нічого не відомо. Відповідно до висновку № 1760-16 судової почеркознавчої експертизи від 27 липня 2016 року підпис від імені [PERSON], розташований в графі «----------- /[PERSON]В./» договору поруки № 190/м-3 від 08 листопада 2007 року виконаний [PERSON]. Отже вказаний спірний договір достовірно підписано саме позивачем, тобто про укладання цього договору він знав і певний час виконував його. Відповідно до постанови № 5 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року, предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Згідно з інформацією, що зазначена в рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі № 161/18975/13-ц - 25 січня 2012 року відповідачами було отримано попередження-вимоги в зв'язку з невиконанням умов кредитного договору. Таким чином, твердження позивача про те, що про укладення договору поруки йому стало відомо вперше лише 03 березня 2015 року не є вірним. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що наданий договір поруки позивачем до суду відрізняється від договору, який було підписано [PERSON] у відділенні банку. А саме, підпис позивача на договір поруки № 190/м-3 від 08 листопада 2007 року, який було укладено в відділенні ПАТ КБ «Приватбанку» (Волинське ГРУ) було завірено особистою печаткою [PERSON], а в наданому до суду примірнику договору зазначена печатка відсутня. Також суттєво відрізняються підписи позивача на вказаних договорах. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Положенням ст. 559 ЦК України передбачено підстави припинення договору поруки. Отже порука припиняється: з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Даний перелік є вичерпним. Твердження позивача про те, що він не підписував договір поруки не зазначено в переліку підстав припинення договору поруки, які зазначено в ст. 559 ЦК України і спростовується матеріалами справи. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 61 ЦК України, як вже зазначалося, доказуванню не підлягають лише факти, які є загальновідомими (наприклад, встановлені рішенням суду). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В своїх позовних вимогах позивач зазначає, що він начебто не підписував договір поруки № 190/м-3 від 08 листопада 2007 року. Проте на підтвердження своїх тверджень позивачем не було надано жодного доказу з приводу недійсності підпису на договорі поруки. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Окрім того, підпис поручителя підтверджує його вільне волевиявлення щодо прийняття умов договору поруки та вказує,що особа осмислила всі істотні та інші умови кредитного договору і в повній мірі усвідомлює усі правові наслідки невиконання позичальником грошового зобовязання . Відповідно до ст. 1054 ЦК України банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. З цього слідує, що договір укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПП «Дніпроспецсервіс» є двостороннім правочином і відповідно до цього позивач не є стороною кредитного договору. При укладанні кредитного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. При укладенні кредитного договору між сторонами в належній формі було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. На момент укладення договору між сторонами було досягнуто згоди, щодо усіх його істотних умов, правочин було вчинено у письмовій формі і він був спрямований на реальне настання правових наслідків. Тобто сторонами було виконано всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог цивільного законодавства право звернення до суду щодо визнання правочину недійсним має лише сторона правочину. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка означає, що обов'язок доказування у справах про визнання правочину недійсним покладається на позивача. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач свої зобов'язання виконав у повному обсязі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розглядаючи аналогічну справу \Рішення від 20 липня 2011 року по справі № 6-10062св11) вказав на те, що порука не припиняється, якщо згідно з умовами кредитного договору кредитор має право змінити (збільшити або зменшити) проценту ставку за користування кредитом, а згідно договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань і якщо з положень договору поруки вбачається, що поручитель ознайомлений з умовами договору кредиту, жодних заперечень, а також непорозумінь щодо його положень, не мав. У відповідності з положеннями ч. З ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну, при цьому, згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного календарного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Судом встановлено, що зміни в срібний договір поруки сторонами не вносилися Право вимагати дострокового повернення кредиту банк отримав відповідно до вимог закону і умов договору після невиконання позивачем і відповідачем (ПП) умов договору, наявності заборгованості по обовязковим платежам. Користуючись цим правом, банк направив позичальнику та поручителям вимогу про дострокове повернення кредиту. Позов про стягнення заборгованості за кредитним договором був поданий до суду в 2013 році. Отже, і вимога і позов до поручителя були подані в період дії поруки. Стаття 559 ЦК чітко закріплює, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання повинен пред'явити вимогу до поручителя. Таким чином, банк виконав і вимоги цивільного законодавства і вимоги та положення договору поруки в частині своєчасного направлення поручителям вимоги про дострокове повернення кредиту, а також при поданні в суд позову до поручителів про стягнення заборгованості. Поручитель, після подання банком позову до суду, не виконав свій обов'язок як солідарний боржник та не погасив кредитну заборгованість, яка виникла на дату подачі позову. Дії банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, саме основного боргу, відсотків та пені ґрунтуються на положеннях ст. 543 ЦК України, згідно з якими солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Рішенням Луцького міжрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2013 року, яке на зараз оскаржене до апеляційного суду, встановлено, що кредитний договір, договір поруки позивача укладено законно і без порушень, встановлена наявність заборгованості з урахування спірного договору поруки і вся сума заборгованості стягнута солідарно, в тому числі і з [PERSON], рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. По відношенню до позивача видані виконавчі листи та відкрито виконавче провадження і як з поручителя проводиться стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПП «Дніпроспецсервіс». Згідно з п. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зміна обставин та необізнаність про укладення спірного договору поруки, на які посилається позивач ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов'язання по договорам виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для споживчих потреб. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож, стає зрозумілим, що валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором та поручитель. Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договорів недійсними або припиненими є загальними, невизначеними та недоведеними. Кредитні договори складені у повній відповідності до норм статей 1054, 1055, 1056 ЦК України, які регулюють окремий вид цивільних відносин - кредитних, відносин позики. Дії ж позичальника з оскарження кредитного договору та договору поруки, за яким він певний час виконував зобов'язання, свідчать не тільки про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а і про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати умови кредитних договорів на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаними договорами. Договори про надання кредиту та поруки укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил. Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач і відповідач (ПП) погодилися на умови про надання кредиту та договору поруки як такі, що їх влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача та третьої особи. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач (банк) заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача крім вказаних в кредитному договорі сторін та договорі поруки, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, позивач сам погодився на всі умови договорів і добровільно підписав договір, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні частково. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» та ПП «Дніпроспецсервіс» про визнання договору поруки недійсним і стягнення витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору поруки недійсним і стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed