Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

[PERSON] 04.12.2018року звернувся до суду із позовною заявою до Фонду державного майна України про стягнення з останнього 113 560,20грн. не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що Фондом державного майна України було протиправно не проведено у день звільнення 20.11.2017р. позивача з посади начальника відділу контролю за процесами розпорядження державним майном управління внутрівідомчого контролю Департаменту внутрішнього аудиту контролю у зв'язку із незгодою останнього на проходження державної служби, у зв'язку із зміною її істотних умов виплату всіх сум, що належать працівнику. Крім того, відрахована сума коштів за 5 календарних днів щорічної відпустки була повернута позивачу 18.12.2017р. без врахування виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вважає такі дії відповідача неправомірними, такими, що суперечать нормам чинного законодавства, зокрема ст.ст.116-117 Кодексу законів про працю України. Позивач вважає, що відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за період з 21.11.2017р. по 18.12.2017р., а також середній заробіток за період з 19.12.2017р. по день фактичного розрахунку. Крім такого, на переконання позивача, враховуючи дату звернення із позовом - 04.12.2018р. - сума заборгованості Фонду державного майна України перед ним складає 113 560,20 грн.. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06.12.2018 року відкрито провадження в даній справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 02.01.2019р.. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Зазначив, що відповідно до наказу Фонду державного майна України від 20.11.2017р. №851к [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу контролю за процесами розпорядження державним майном управління внутрівідомчого контролю Департаменту внутрішнього аудиту контролю 20.11.2017р., у зв'язку з незгодою на проходження державної служби через зміну її істотних умов (ст.43, п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу»), з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати. На виконання ч.2 ст.22 Закону України «Про відпустки» відповідачем видано наказ від 12.12.2017р. №897к «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України з особового складу від 20.11.2017 №851к «Про звільнення [PERSON]», яким виключено з наказу пункт 3, на підставі якого було проведено відрахування із заробітної плати [PERSON] за 5 календарних днів щорічної основної відпустки, наданих в рахунок невідпрацьованої частини робочого періоду 30.03.2017-20.11.2017. Відповідну виплату [PERSON] в сумі 1478,5грн. проведено відповідачем 18.12.2017р., а отже на переконання відповідача Фондом державного майна України 18.12.2017р. було здійснено повний розрахунок з [PERSON] Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач вказав на пропуск позивачем строку звернення до суду, а також невірне трактування позивачем законодавства щодо обчислення середньої заробітної плати. Таким чином, відповідач вказав на відсутності у позивача підстав для стягнення коштів із Фонду, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. Позивач 14.01.2019 подав до суду відповідь на відзив. У відповіді на відзив зазначив, що відповідачем не виконано свого обов'язку щодо виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, чим порушив право позивача на отримання середнього заробітку за вказаний період. Разом з тим, позивач в спростування доводів відповідача стосовно пропуску ним строків на звернення до суду, вказав, на положення ст.233 КЗпП України, відповідно до якої, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. До суду 01.02.2019р. відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, згідно якого вказав, що наказом Фонду державного майна України від 12.12.2017р. №897к було приведено порядок нарахування позивачу грошової компенсації у відповідність до вимог ст.22 Закону України «Про відпустки». Крім того, в спростування твердження позивача про неналежний та недопустимий характер акта Головного управління держпраці у Київській області інспекційного відвідування від 23.01.2018р. №10-157/42. відповідач вказав, що даний акт містить інформацію щодо предмету доказування та одержаний у спосіб, встановлений законом, а тому є допустимим. Позивач та представник позивача вимоги, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача проти позову заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Наказом Фонду державного майна України від 20.11.2017р. №851к «Про звільнення [PERSON].» звільнено [PERSON], начальника відділу контролю за процесами розпорядження державним майном Управління внутрівідомчого контролю Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, 20.11.2017р. у зв'язку із незгодою на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (ст.43, п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу»). Крім того, даним розпорядчим документом наказано виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати, а також грошову компенсацію за невикористані 3 календарні дні додаткової відпустки державного службовця за період роботи 03.02.2017-02.02.2018 та провести відрахування із заробітної плати позивача за 5 календарних днів щорічної основної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого періоду 30.03.2017-20.11.2017 (а.с.5). Не погодившись із порядком розрахунків у зв'язку із звільненням, позивачем було направлено відповідачу письмового звернення позивача, в тому числі і з приводу підставності проведення Фондом державного майна України відрахувань за 5 календарних днів щорічної основної відпустки (а.с.10). Наказом Фонду державного майна України від 12.12.2017р. №897к «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України з особового складу від 20.11.2017 №851к «Про звільнення [PERSON].» внесено зміни до наказу, виключивши з нього пункт 3, якими проведено відрахування із заробітної плати позивача за 5 календарних днів щорічної основної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого періоду 30.03.2017-20.11.2017, а також наказано управлінню фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку виплатити позивачу кошти відраховані із заробітної плати за 5 календарних днів щорічної основної відпустки (а.с.6). Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, як встановлено судом та підтверджується сторонами у справі, відповідна сума коштів, яка була відрахована із заробітної плати позивача за 5 календарних днів щорічної основної відпустки виплачена позивачу 18.12.2017р.. А отже, в день звільнення позивача відповідачем не було здійснено позивачеві виплати всіх сум, що належать йому в день його звільнення, а також позивачеві не виплачено його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачеві сум в день звільнення. Відтак, враховуючи що виплата сум належних позивачу при звільненні відбулася не вчасно, а саме 18.12.2017р. з вини Фонду державного майна України він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2017р. по 18.12.2018 року, у зв'язку з чим він звернувся до суду із позовом. Так, вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненнні стосуються періоду з 21.11.2017р. по 18.12.2017р. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р.,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р.. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. При цьому, вимогами п.б п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Таким чином, сума вихідної допомоги у розмірі 9172,17грн. не бере участі в розрахунку середньої заробітної плати при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2017р. по 18.12.2018р. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 ) З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки про доходи, наданої Фондом державного майна України №256 від 20.11.2017р. нарахований дохід за 2 календарних місяці роботи, що передували звільненню позивача, а саме вересень-жовтень 2017р. становив 18225,02 грн. (9115,65 грн.+9109,37 грн., а.с. 9) Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік» встановлено Розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік, розрахованої за календарем п'ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів, відповідно до якого кількість робочих днів за період 01.09.2017-31.10.2017р. становила 42. Відтак середній заробіток за 1 день складав 433,93 грн. (18225,02грн./42дні) Таким чином, з дослідженого в судовому засіданні розрахунку середнього заробітку, сума середнього заробітку за час затримки становить: 433,93?20= 8678,60 грн., де 433,93 грн. - це середньоденний заробіток, 20-це кількість робочих днів за час затримки в період з 21.11.2017р. по 18.12.2017р. Стосовно доводів відповідача щодо порушення позивачем строку звернення до суду з позовом, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Крім того, у постанові Верховного Суду від 04.10.2018р. у справі №803/562/16, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав на безпідставність застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин положень ч.1 ст.233 КЗпП України, оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Відповідно до положень чинного законодавства при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи викладене вище, оскільки остаточний розрахунок відповідачем з позивачем проведений 18.12.2017 року, враховуючи вимоги ст. 117 КЗпП суд приходить до переконання про часткове задоволення позову. Щодо стягнення судових витрат, які стороною позивача були заявлені в розмірі 12000,00 грн., то слід зауважити таке. На переконання суду вказаний розмір витрат є невиправдано завищеним з огляду на таке. Враховуючи, що дана справа не відноситься до категорії складних справ, а є по своїй суті справою не значної складності, то надання правової допомоги не потребувало надзвичайних зусиль та/або матеріальних затрат для підготовки та супроводження справи в суді. Враховуючи наведене, суд вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн. не підлягають до стягнення в такому обсязі. Проте, враховуючи, що адвокат безумовно надавав стороні позивача правову допомогу, з огляду на не значну складність справи та її типовість, кількість судових засідань, що відбулися за участю адвоката та застосовуючи засади справедливості та співмірності суд вважає, що 1000,00 грн. є достатньою компенсацією понесених стороною витрат на правову допомогу. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. ст. 116-117 КЗпП ,

Outcome: partial