Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

[PERSON] 03.11.2020 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Азур груп» про стягнення заборгованості по заробітній платі, яким просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 53373,48 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що він перебував з 07.12.2016 року по 31.07.2020 року у трудових відносинах з відповідачем де працював на посаді слюсаря будівельника другого розряду та за період з січня по серпень 2020 року йому не була виплачена заробітна плата, яку позивач просить стягнути з відповідача, розмір якої становить 53373,48 грн. Ухвалою суду від 09.11.2020 року було відкрито провадження в справі та призначено розгляд справи за загальними правилами позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник ТОВ «БК «Азур груп» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позов не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «БК «Азур груп» та працював на посаді слюсаря будівельника другого розряду в період з 07.12.2016 року по 31.07.2020 року, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 4-8). Як вбачається з розрахункового листа за вересень 2020 року заборгованість підприємства на кінець місяця перед [PERSON] становить 53373,48 грн. (а.с. 12). Як стверджує позивач дана заборгованість підприємством йому погашена не була. Відповідач доводи позивача не спростував. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про доведеність вимог позивача, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно із ст.141 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання заяви про стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до положень ч. 2 ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, вимоги є майновими, на користь держави підлягає стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved