Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1), [PERSON] (далі відповідач-2), [PERSON] (далі відповідач-3), [PERSON] (далі відповідач-4), [PERSON] (далі відповідач-5) про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.12.2007р. між [PERSON] (помер), правонаступником та єдиним спадкоємцем якого є [PERSON] (надалі - позивач) та [PERSON] (надалі - відповідач 1) було укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2012р. позов [PERSON] було задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11.12.2007р. будинку [ADDRESS] (далі договір купівлі-продажу), що був укладений між [PERSON] та відповідачем 1. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.12.2012р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2012р. було залишено без змін. 26.02.2008р. між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий № 1401, договір дарування (далі - договір дарування), згідно якого відповідач 1 подарував, а відповідач 2 прийняв у дар будинок [ADDRESS]. Отримавши в дар спірний будинок, відповідач 2 зареєстрував в будинку членів своєї родини, а саме: [PERSON] (надалі - відповідач -3), неповнолітніх дітей [PERSON] (надалі - відповідач 4) та [PERSON] (надалі - відповідач 5) . Дані особи зареєстровані в спірному будинку, але в ньому не проживають. Позивач вказує, що укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 договір дарування та реєстрація членів сім'ї відповідача 2 порушують права та законні інтереси позивача, як єдиного спадкоємця і правонаступника померлого [PERSON] та власника будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач-1 у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач-2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Заеречення обґрунтовував тим, що під час розгляду справи за позовом [PERSON] правонаступником якого є [PERSON] до [PERSON] та інших відповідачів про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, судом було встановлено, що на момент підписання цього договору купівлі-продажу, померлий [PERSON] страждав стійким хронічним психіатричним розладом. Таким чином, заповіт який був складений [PERSON] на ім'я [PERSON] також є недійсним, оскільки [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій й на момент підписання заповіту. Отже позивач не має право звертатися з таким позовом до суду. Відповідачі - 3.4,5 в судове засідання не викликались оскільки, судом встановлено, що на момент розгляду справи вони є малолітніми особами, а тому представництво їх інтересів здійснював їх батько - відповідач-2. Представник третьої особи - служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації заперечував проти задоволення позову надавши акт обстеження умов проживання дітей та письмові пояснення. Представник третьої особи - відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві в судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача-2, представника третьої особи - служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи 11.12.2007р. між [PERSON] , правонаступником якого є позивач та відповідачем -1 укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS]. 26.02.2008р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1401 договір дарування згідно якого відповідач-1 подарував, а відповідач-2 прийняв у дар будинок [ADDRESS]. Відповідно до п.4 договору дарування сторони оцінили будинок в сумі 38083,00грн. В подальшому [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом про визнання договору купівлі продажу недійсним. [INFO] року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане 02 вересня 2009р.відділом реєстрації смерті у м. Києві. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2012р. позов [PERSON] було задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11.12.2007р. будинку [ADDRESS] (далі договір купівлі-продажу), що був укладений між [PERSON] та відповідачем 1. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.12.2012р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2012р. було залишено без змін. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст..1217 ЦК України). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Частиною першою ст.1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 5. ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2012 р. встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, а єдиною особою, яка прийняла спадщину після його смерті є позивач, який отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Замінивши в судовому провадженні померлого [PERSON] на позивача, Шевченківський районний суд м. Києва визнав позивача правонаступником всіх прав та обов'язків померлого [PERSON], в тому числі правонаступником прав на спірний будинок, а тому у відповідності до вимог діючого законодавства за позивачем має бути визнане право власності на будинок [ADDRESS] в порядку спадкування. Відповідно до норм ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд звертає увагу, що відповідач 1 подарувала відповідачеві 2 спірний будинок вважаючи себе на той момент власником даного будинку на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2007р. , що вбачається з самого Договору дарування. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним , є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки, Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2012р. щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.12.2007р. вступило в законну силу то договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та відповідачем 1, який став підставою для подальшого укладення Договору дарування між відповідачем 1 та відповідачем 2 є недійсним з моменту його вчинення і не породжує для відповідача 1 юридичних наслідків, зокрема щодо набуття відповідачем 1 права власності на спірний будинок. Таким чином, якщо договір купівлі-продажу спірного будинку від 11.12.2007 р. є недійсним з моменту його укладення то фактично на час відкриття спадщини спірний будинок та всі права щодо нього мають належати позивачеві, який не зміг отримати Свідоцтво про прийняття спадщини на спірний будинок на час смерті спадкодавця [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою ст.203 ЦК України, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, саме власникові належить право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном і ніхто крім власника вчиняти цих дій не може. Приймаючи до уваги недійсність договору купівлі-продажу від 11.12.2007р. з моменту його укладення, відповідач 1 не мав права укладати Договір дарування з відповідачем 2, оскільки фактично не був власником спірного будинку, а тому договір дарування від 26.02.2008р. укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 також має ознаки недійсності. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених випадках. Однак, відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Приймаючи до уваги, що спірний будинок був набутий відповідачем 2 безвідплатно в особи (відповідач 1), яка не мала право його відчужувати, шляхом укладення договору дарування то набутий відповідачем 2 спірний будинок підлягає витребуванню в нього на користь позивача у будь-якому випадку. Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно акту обстежень житлово-побутових умов дитини від 18.10.2013р. та письмових пояснень представника служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, на момент обстеження будинку за адресою [ADDRESS] зафіксовано наступне: будинок знаходиться в дуже занедбаному та антисанітарійному стані. На момент обстеження у вказаному будинку відповіда-2 з дітьми не проживав. Крім цього, на момент обстеження у вказаному будинку з відома позивача проживали квартиранти. Вказана обставина не оспорюється та визнається позивачем, відповідачем-2, який зазначив, що він разом із дітьми проживає за іншою адресою а саме [ADDRESS]. Позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів які б вказували на створення перешкод позивачеві зі сторони відповідачів щодо користування вказаним будинком, як і не надано доказів щодо відмови третьої особи у знятті з реєстрації відповідачів. За таких обставин, суд прийшов до висновку що у цій частині позовні є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial