Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

[PERSON] 27 липня 2016 року звернулась до суду з позовною заявою про визнання недійсним договір дарування, посвідченого 28 листопада 2013 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, за яким [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що у момент вчинення правочину [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій. Відповідач [PERSON] заперечила проти задоволення позовної заяви, посилаючись на її безпідставність. Представник третьої особи Третьої одеської державної нотаріальної контори залишив розгляд справи на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що, відповідно до договору дарування, посвідченого 28 листопада 2013 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON], з одного боку, безоплатно передав у власність, та [PERSON], з іншого боку, прийняла у власність належну дарувальникові квартиру [ADDRESS]. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК, України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не доведено, що волевиявлення відповідача під час укладання спірного договору було порушене, що угода не відповідає його волевиявленню. Бездоказові посилання позивача, що укладений договір є недійсним, не можуть бути прийняті до уваги. Суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки порушень при укладанні спірного договору не було виявлено.

Outcome: dismissed