Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

[PERSON] 25.04.2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому зазначила, що вони з відповідачем є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], який мешкає разом з нею, перебуває на утриманні та вихованні, а відповідач проживає окремо від них. Позивач має намір разом зі своїм сином [PERSON] у період часу з 15 червня 2017 року по 30 вересня 2017 року виїхати до Російської Федерації у гості до [PERSON] - матері позивача, [PERSON] - бабусі позивача, [PERSON] - тітки позивача, з метою відпочинку та спілкування дитини з рідними. Позивач зверталась до відповідача із проханням надати належним чином оформлену нотаріально згоду на виїзд дитини за межі України. Отримавши категоричну відмову у наданні такої згоди, вона змушена була звертатися до відповідача письмово, проте до часу звернення до суду згоди батька дитини на виїзд за кордон не отримала, в зв'язку із чим змушена звертатися до суду із цим позовом. В судове засідання представник позивача, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, - [PERSON], не з'явився, до його початку звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та, посилаючись на вищевикладене, просив суд позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач на судові засідання не з'являвся, про причини неявки суд не сповістив, про час та місце розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення по справі, що відповідає положенням ст. ст. 224-226 ЦПК України. Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, створення судом належним умов розгляду справи у суді, неприпустимість зловживання процесуальними правами учасниками процесу, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача. При цьому судом приймається до уваги і той факт, що протягом двох місяців, що справа перебувала в провадженні суду, від відповідача у справі не надходило ані письмових заперечень чи пояснень по суті заявлених позовних вимог, ані клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності. Суд, ознайомившись із заявою представника позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, копія якого є в матеріалах справи, [PERSON] народився [INFO] року, його батьком є [PERSON], а матір'ю є [PERSON]. З питання надання дозволу на виїзд сина за кордон позивач зверталась до відповідача, в тому числі, письмово 13.04.2017 року, про що свідчить копія відповідної пропозиції, опис поштового вкладення та зворотні повідомлення про отримання відповідачем вказаної пропозиції, які долучені до позову. Матеріали цивільної справи містять належні докази на підтвердження того факту, що на території російської Федерації (зокрема в м. Бєлгороді) мешкають близькі родичі позивача - мати, бабуся та тітка, до яких позивач має намір виїхати разом із дитиною для відпочинку та спілкування з рідними. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», при відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволений на підставі рішення суду. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд їх дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. Суд вважає, що своєю незгодою відповідач [PERSON] позбавляє дитину права, гарантованого їй Конституцією та Законами України і діє всупереч інтересам дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved