Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] 08 вересня 2015 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним зобовязання внести зміни в єдиний державний реєстр обтяжень на заставлене майно, в обґрунтування якого позивач у позовній заяві посилався на те, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 201809SONG від 29 лютого 2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, 29 лютого 2008 року між цими ж сторонами був укладений договір застави автотранспорту № 201809-1, предметом застави за яким є автомобіль [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] У задоволенні позовних вимог банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 201809song від 29 лютого 2008 року судовим рішенням від 19 листопада 2013 року було відмовлено, проте заяви позивача до відповідача щодо зняття обтяжень з вказаного автотранспортного засобу були залишені без задоволення. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір застави автотранспорту № 201809-1 від 29 лютого 2008 року та зобовязати відповідача внести зміни в єдиний державний реєстр обтяжень щодо заставленого майна: автомобіля [NUMBER]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнила, просила суд визнати спірний договір припиненим. Відповідач у судове засідання представника своїх інтересів не направив, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки у судове засідання представника не повідомив. Приймаючи до уваги, що сторона позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача та в матеріалах справи достатньо доказів для ухвалення по справі заочного рішення, суд на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача за правилами постановлення заочного рішення. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 201809SONG від 29 лютого 2008 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», 29 лютого 2008 року між цими ж сторонами був укладений договір застави автотранспорту №201809-1, за умовами якого позичальник [PERSON] передав в заставу банку належний йому на праві власності автомобіль [NUMBER] (а. с. 6-7). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2013 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 201809SONG від 29 лютого 2008 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено у звязку за співом строку давності (а. с. 8). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином не підлягає доказуванню, що зобовязання сторін за кредитним договором № 201809SONG від 29 лютого 2008 року припинені. Судом також було встановлено, що у грудні 2013 та у січні 2014 року [PERSON] звертався на адресу відповідача із заявами про внесення змін до реєстру обтяжень з вказаного автотранспортного засобу (а. с. 9, 11), проте дані заяви не було заоволені. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладених між сторонами договорів. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобовязання, забезпеченого заставою. Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Пунктом 26 договору застави автотранспорту №201809-1 від 29 лютого 2008 року передбачено, що строк дії договору до повного виконання позичальником та заставодержателем зобовязань за кредитним договором та всіх додаткових угод до нього. Таким чином, виходячи з однорідної юридичної природи застави як засобів забезпечення виконання зобовязань, а також того факту, що застава припиняються у разі припинення основного зобовязання відповідно до ч. 1 ст. 575, п. 1 ч. 1 ст. 593, ч. 1 ст. 609 ЦК України, застава припиняється в разі припинення основного зобовязання (кредитного договору). Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оцінюючи всі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, враховуючи встановлене у судовому порядку припинення зобовязань сторін за кредитним договором, виконання яких були забезпечені спірним договором застави, що випливає з рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог, у звязку з чим вважає за можливе визнати договір застави автотранспорту №201809-1 від 29 лютого 2008 року та зобовязати відповідача внести відповідні зміни до державного реєстру обтяжень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат розгляду справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору у сумі 1727,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved