Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] 22 травня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2018 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п. 9 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 03 липня 2018 року позивачем було подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2018 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2018 року розгляд справи було призначено в порядку спрощеного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року для допиту в якості свідків було викликано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, було залучено [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року задоволено заяву [PERSON] і витребувано у [PERSON] докази отримання нею доходів за період з 10 вересня 1996 року по 08 серпня 2016 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2019 року задоволено заяву [PERSON] і витребувано у [PERSON] відомості про отримання ним доходів за період з 10 вересня 1996 року по 08 серпня 2016 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2019 року у задоволенні заяви [PERSON] про витребування доказів відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2019 року задоволено заяву [PERSON] і замінено свідка [PERSON] на свідка [PERSON] . Позивач у своєму позові, відповіді на відзив та ході судового розгляду, а його представник у судовому засіданні, посилалися на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 1998 року, виданого ВАТ «завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», він є власником квартири [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано у встановленому порядку у КП «ДМБТІ». 10 вересня 1996 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] зареєструвала місце проживання у квартирі позивача. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2016 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] неодноразово звертався до відповідача із проханням, а потім із вимогою про зняття з реєстраційного обліку та виселення зі спірної квартири, проте, відповідач відмовляється, хоча має інше житло, яке отримала у спадок за заповітом після смерті своєї матері. За час проживання у спірній квартирі матеріально майно не утримувала, поточний ремонт не здійснювала. Проживання [PERSON] у квартирі, належній позивачеві, завдає шкоди правам та інтересам [PERSON] , який на теперішній час підтримує стосунки з іншою жінкою і бажає проживати з нею у належній йому квартирі. У ході судового розгляду та своїй заяві просили суд усунути позивачеві перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що позивач не є власником квартири [ADDRESS] , оскільки право власності на квартиру зареєстровано за трьома особами: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , померлою [INFO] , відомостей, хто наразі є власником квартири суду не надано. Шлюб між сторонами було зареєстровано 10 вересня 1996 року, проте фактично проживали разом з 1992 року, шлюб було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2016 року, тобто на момент набуття права власності позивачем на спірну квартиру (приватизацію) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Заперечувала щодо тверджень позивача, що вона не несе матеріальних витрат на утриманні квартири, та надала суду копії платіжних квитанцій по сплаті комунальних послуг. Зазначила, що у власності іншого житла не має, участі у приватизації житла батьків, яке знаходиться у м [ADDRESS] , не приймала. Має право на спадщину після смерті матері, проте, оформити належним чином не має можливості, оскільки на майно накладений арешт органами ВДВС. У спірній квартирі відповідач не лише зареєстрована, але й мешкає, у ній є її особисті речі, меблі, побутова техніка. Позивач у квартирі не проживає, а проживає в іншій квартирі, яка перебуває у його власності. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третій особі Департаменту адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міськради у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень щодо позову до суду подано не було, у заяві до суду просила розглядати справу без участі свого представника та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Третя особа [PERSON] про час, місце та дату судового розгляду повідомлена у порядку ч. 1 ст. 130 ЦПК України, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила. Надала письмові пояснення, у яких зазначила, що вона та позивач є власниками спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ «завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», право власності на яке у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ». [PERSON] зареєстрована та проживає за іншою адресою. Сторони 10 вересня 1996 року зареєстрували шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року, було розірвано. Відповідач має інше житло у м [ADDRESS] , право власності на яке [PERSON] хоча і не зареєструвала у встановленому законом порядку, але це не є перешкодою у користуванні житлом. Відповідач за час проживання у квартирі участі у витратах по оплаті комунальних послуг не приймала, ремонт не робила, а лише користується житлом. Вважає, що відповідач має бути виселена з квартири та знята з реєстраційного обліку. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити і визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняти її з реєстраційного обліку. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 1998 року, виданого ВАТ завод металоконструкцій ім. Бабушкіна, [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ», реєстраційний номер 309п-16-30 (а.с. 14). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 13), після її смерті право власності переоформлено не було. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 1996 року (а.с. 15). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с. 16, 17). Відповідно до довідки про склад сім`ї та місце реєстрації № 8802 від 18 жовтня 2013 року, у квартирі [ADDRESS] , крім позивача зареєстровано також і відповідача (а.с. 18). Відповідач [PERSON] зареєстрована та фактично проживає у спірній квартирі, що не заперечувалося сторонами по справі, за спожиті комунальні послуги платежі сплачує (а.с. 52-54, 131). 16 лютого 2016 року відповідач звернулася до Другої дніпропетровської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] (а.с. 19, 20). Спадкове майно складається з Ѕ частини квартири [ADDRESS] (а.с. 20, 22). Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] мала офіційне місце працевлаштування у період з 08 червня 1992 року по 04 серпня 1999 року та з 03 березня 2014 року по теперішній час (а.с. 116). [PERSON] з 20 листопада 2003 року зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 141) та здійснює підприємницьку діяльність у сфері роздрібної торгівлі (а.с. 142, 143, 144). Також у судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка [PERSON] і [PERSON] , проживають в одному під`їзді на різних поверхах з 1999 року. Перебуває у дружніх відносинах з відповідачем, яка приймає активну участь у громадському житті будинку. Відповідач завжди працювала у тому числі у крамниці з аудіо дисками, а згодом у крамниці одягу. Свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає у сусідньому під`їзді з початку 1999 року. Буває у квартирі сторін. Відповідач працює та часто підвозить свідка на роботу, проживає у квартирі сама, у помешканні завжди чисто та прибрано. [PERSON] зарекомендувала себе як доброзичлива і чуйна людина. Чи проживає у квартирі позивач, свідок не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що перебуває у дружніх відносинах з [PERSON] і [PERSON] . З відповідачем вона знайома з 1992 року. Вдома в квартирі у сторін бувала часто. Відповідач завжди працювала, ніколи не перебувала на утриманні позивача; працювала в крамниці одягу, належному свідкові, у позивача на фірмі. У магазині одягу офіційно працевлаштована не була, отримувала девіденди від фінансових вкладень у бізнес свідка. Із рідних [PERSON] має лише брата, який наразі перебуває у місцях позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця прожива ння в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Щодо тверджень стороною позивача про те, що відповідач проживає у спірній квартирі та не сплачує за комунальні послуги, вони спростовуються доказами, наданими відповідачем до матеріалів справи, з яких вбачається що [PERSON] систематично сплачує за спожиті комунальні послуги. Тому вказані обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового засідання. Також, судом встановлено, що відповідач фактично проживає за адресою своєї реєстрації, що також не заперечувалося сторонами. Враховуючи вищевказане, а також те, що відповідач не є власником (співвласником) квартири [ADDRESS] , доведених документально родинних стосунків з позивачем не має, реєстрація відповідача за адресою належної позивачеві квартири порушує його права як власника цієї квартири, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині усунення [PERSON] перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню. За змістом ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою для зняття цієї особи з реєстрації, а тому у задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку позивачеві слід відмовити. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 гривень 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial