Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

[PERSON] 20.02.2018 року звернувся до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є наймачем квартири [ADDRESS] . 05.08.1994 року між позивачем та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, він якого народився син відповідач за справою [PERSON] . З 2014 року по теперішній час відповідачі у квартирі позивача не проживають, за комунальні послуги не сплачують. Через наявність відповідачів на реєстраційному обліку в квартирі позивача, він змушений нести додаткові витрати на утримання квартири. У зв`язку з викладеним, просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Прохоренко В.В. від 14.03.2018 року відкрито провадження за справою та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 12.04.2018 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив проти позову, в якому заявлені позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що позивач з 2002 року чинить перешкоди відповідачам у проживанні в квартирі [ADDRESS] . Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 14.02.2000 року було усунено перешкоди [PERSON] у користуванні спірною квартирою. Також рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 26.12.2002 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] . Крім цього, позивач раніше вже звертався з аналогічним позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщення спірної квартири, у задоволенні його позову відмовлено та рішення набуло чинності. У зв`язку з викладеним, відповідач зазначила, що провадженні у даній справі підлягає закриттю з тих підстав, що існують рішення, які набрали чинності з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.05.2018 року провадження за справою було закрито на підставі ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки є рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав, яке набрало законної сили. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 22.08.2018 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 14.05.2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2018 року цивільну справу №766/2784/18 розподілено судді Майдан С.І. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволенні позовних вимог, вважали їх безпідставними, наголошували на вчиненні перешкод зі сторони позивача у проживанні відповідачів у спірній квартирі, тому просили відмовити у задоволенні позову. Також вказали, що у зв`язку з завданням перешкод позивачем та не проживанням відповідачів у спірній квартирі з поважних причин, вони не несуть витрати на утримання квартири та на сплату за комунальні послуги в ній. Крім того, відповідач [PERSON] на момент звернення до суду з позовом навчався в Одеському державному екологічному університеті на денній формі навчання, а тому в спірній квартирі він не проживав з поважних на те причин. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Заслухавши сторін за справою та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS] , позивач зареєстрований та проживає у вказаній квартирі. Рішенням Херсонської міської ради №414 від 18.12.2018 року виключено з числа службових квартир спірну квартиру [ADDRESS] . Згідно витягу з протоколу №4 засідання міської громадської комісії з житлових питань при Виконавчому комітеті Херсонської міської ради від 09.04.2019 року [PERSON] визнано наймачем квартири [ADDRESS] та 21.05.2019 року укладено договір №1067 найму житлового приміщенням між Департаментом житлово-комунального господарства Херсонської міської ради та [PERSON] . З актового запису про шлюб №31, зробленого 05.08.1994 року Комишанською селищною радою м.Херсона, вбачається, що між позивачем та відповідачем 05.08.1994 року зареєстровано шлюб, який згідно актового запису про розірвання шлюбу №212, зробленого 09.04.1998 року Комсомольським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, розірваний. Від даного шлюбу у сторін народився син, відповідач за справою, [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис про народження №317, зроблений 22.06.1995 року Суворовським районним відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона. Крім того, у позивача є неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , згідно актового запису про народження №187, зробленого 16.02.2021 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . З довідки про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29.06.2017 року за цивільною справою №766/10770/16-ц позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , та визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положення ЖК Української РСР не передбачають право наймача кімнати та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями частин 1, 2 статті 61 ЖК Української\~РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК Української РСР). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК Української РСР). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Також, згідно ст.71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 17.03.2015 року за цивільною справою №22-ц/791/404/2015 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Комсомольський РВ у м.Херсоні УДВС України в Херсонській області, ПП «Жилтранс» про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовлено. Даним рішенням судом апеляційної інстанції встановлено, що питання щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , неодноразово були предметом судового розгляду. Так, зокрема рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 14.02.2000 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившою право користування житловим приміщення, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення задоволено та вселено [PERSON] до спірної квартири. Зазначеним рішенням встановлено, що з огляду на відсутність газопостачання у спірній квартирі починаючи з 2003 року і використання позивачем у квартирі газового балону всупереч технічних норм та правил проекту на газопостачання, що створювало небезпеку для проживання та було підставою звернень відповідачів до компетентних органів за захистом своїх прав, а також внесення відповідних приписів позивачу щодо усунення порушень контролюючими органами і зазначені обставини сторонами визнані та не заперечуються, враховуючи покази свідків [PERSON] та [PERSON] про періодичне навідування позивачки у спірну квартиру протягом спірного періоду. Колегія суддів прийшла до висновку про поважність відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад 6 місяців, у зв`язку з чим підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням відсутні. Також ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 11.04.2016 року за цивільною справою №667/9174/15-ц залишено без змін рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 25.02.2016 року, яким задоволені позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та вселено [PERSON] та [PERSON] до квартири [ADDRESS] ; зобов`язано [PERSON] надати ключі від вказаної квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою [PERSON] та [PERSON] . З мотивувальної частини вищевказаної ухвали Апеляційного суду Херсонської області вбачається, що у листопаді 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, посилаючись на те, що 24 лютого 1995 рок [PERSON] , враховуючи склад сім`ї з двох осіб ( [PERSON] та [PERSON] ), була виділена службова двокімнатна квартира [ADDRESS] . З 2002 року [PERSON] здійснює спроби виселити [PERSON] та [PERSON] з вказаної квартири та чинить перешкоди у їх користуванні. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивачів прав на користування квартирою [ADDRESS] , чинення відповідачем перешкод у її користуванні, наявності підстав для вселення позивачів у зазначені квартиру та у зв`язку з цим обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо його незгоди проживання у квартирі позивачів внаслідок розірвання шлюбу, проживання з ним малолітньої дитини, відсутності необхідної норми житлової площі. Факти вчинення перешкод позивачем [PERSON] у користуванні [PERSON] та [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , де вони зареєстровані, також підтверджується зверненням 25.06.2019 року та 15.05.2020 року [PERSON] до Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області із заявою про вжиття заходів до [PERSON] . З останнім проведено бесіду профілактичного характеру щодо недопущення правопорушень з його боку та у зв`язку з відсутність складу кримінального та адміністративного правопорушення закінчено перевірку по даному факту. Також зі встановлених судом обставин вбачається, що відповідач [PERSON] у дні складання актів, наданих позивачем про його не проживання не був присутній у квартирі [ADDRESS] , проте зазначена обставина не свідчить про не проживання відповідача у жилому приміщенні понад шість місяців без поважних на те причин, оскільки, як зазначено у відзиві відповідача, з 01.09.2014 року відповідач [PERSON] є студентом Одеського державного екологічного університету денної форми навчання. Факт навчання позивачем не оспорювався. Крім того, з рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 20.11.2014 року вбачається, що при розгляді цивільної справи №667/7420/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, судом встановлено, що [PERSON] зарахований на третій курс денної форми навчання Одеського державного екологічного університету з терміном навчання з 01.09.2014 року по 30.06.2018 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] спростували доводи сторони позивача про непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних на те причин. Вказані свідки підтвердили факт вчинення перешкод позивачем щодо проживання відповідачів у спірній квартирі, шляхом зміни замків на дверях квартири, неможливістю відповідачів потрапити до спірного житлового приміщення. Надані стороною позивача погодження від 30.09.2016 року, 16.11.2017 року, 03.06.2019 року, 18.01.2021 року та акти ПП «Жилтранс» та ТОВ КК «Старий центр» від 03.10.2016 року, 20.11.2017 року, 04.06.2019 року, 19.01.2021 року про не проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] , з 2000 року по теперішній час, не доводять факти не проживання відповідачів без поважних на те причин в спірній квартирі. Також з наданих позивачем копій квитанцій та розрахункових книжок, що підтверджують сплату позивачем за комунальні послуги в квартирі [ADDRESS] , суд не вбачає цю обставину, як однією із підстав для підтвердження факту не проживання відповідачів у вказаній квартирі та як наслідок визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним жилим приміщенням, з урахуванням встановленої обставини вчинення перешкод зі сторони позивача відповідача у їх проживанні в квартирі. Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] про не проживання без поважних причин відповідачів у квартирі [ADDRESS] , оскільки вони спростовуються встановленими обставинами та обставинами, встановленими судовими рішеннями за справами №22-ц/791/404/2015, 667/9174/15-ц щодо фактів вчинення позивачем перешкод у проживанні відповідача в спірній квартирі. Суд також не приймає до уваги доводи про припинення сімейних відносин з [PERSON] , як підстави для не проживання відповідачів у квартирі, оскільки їх право на користування доведено та в силу ч.3 ст.64 ЖК УРСР вони мають такі ж права і обов`язки, як наймачі і члени сім`ї позивача. Відсутність необхідної житлової норми для вселення відповідачів, суміжні кімнати в квартирі та наявність у відповідача малолітньої доньки, яка з ним проживає також не є підставою для задоволення позову, оскільки не позбавляють відповідачів права на користування жилим приміщенням. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про непроживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] з поважних на те причин, а тому позов про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає. З огляду на положення ст.141 ЦПК України понесені судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed