Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

[PERSON] 02.08.2019 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів, які стягуються за рішенням суду на утримання неповнолітніх дітей сторін: доньки [PERSON] , 2005 року народження, та сина [PERSON] , 2008 року народження, в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 10000 грн. щомісячно до досягнення їх повноліття. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15.03.2013 року стягнуто із відповідача аліменти наутримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 750 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи із 01.03.2013 року та до досягнення дітьми повноліття. Однак, визначеного судом розміру аліментів і її доходів на даний час є недостатньо для повноцінного забезпечення дітей. Як на підставу позову вказує те, що після винесення судового рішення, яким встановлено розмір та спосіб аліментів, обставини що враховуються при призначенні аліментів значно змінилися, на даний час значно збільшився прожитковий мінімум на забезпечення дітей даного віку, вона змушена винаймати житло, натомість матеріальний стан відповідача суттєво покращився, адже він з 2014 року офіційно працює в м. Равенна (Італія) та отримує значно більший дохід, ніж на момент ухвалення рішення. Крім цього, відповідач інших утриманців не має, працездатний, а тому вважає, що відповідач може сплачувати заявлений розмір аліментів, тому просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.09.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк уповноважений представник відповідача подав 17.10.2019 року до суду відзив, згідно якого відповідач ніколи не заперечував свого обов`язку, щодо утримання дітей, належним чином виконує свої батьківські обов`язки, сплачує щомісячно 3500 грн. на двох дітей, що є значно більшою сумою, ніж визначено рішенням суду про стягнення аліментів. Вказує, що позивач своїми діями провокує неприязні відносини, перешкоджає відповідачу у спілкуванні з дітьми та забороняє брати участь у їх вихованні. Крім того відповідач має непрацездатну онкохвору маму [PERSON] , 1946 року народження, яка проходить курс лікування, за який сплачує відповідач. Просить суд вимоги позивача про збільшення розміру аліментів задовольнити частково, стягувати аліменти на користь позивача на утримання дітей в розмірі 3500 грн. щомісячно з дня подачі позову до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов із зазначених в ньому підстав підтримали, при цьому не заперечили проти стягнення суми аліментів у запропонованому відповідачем розмірі 4500 грн. на двох дітей. Просили врахувати, що позивач зареєстрована в будинку на [ADDRESS] , проте вимушена орендувати житло у м. Львові, оскільки будинок без санітарних вигод, тому діти не можуть проживати в цьому будинку. Також, позивач витрачає додаткові кошти на додаткові заняття для дітей. Представник відповідача [PERSON] позов визнала частково, зазначивши, що відповідач не відмовлявся і не відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, спроможний сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 4500 грн. При цьому зазначила, що відповідач в Італії офіційно не працевлаштований, не має систематичних доходів, лише тимчасові підробітки. Просила зважити на те, що відповідач створив нову сім`ю, 11.07.2018 року зареєстрував шлюб із [PERSON] . В грудні 2018 року у матері відповідача - [PERSON] стався рецидив хвороби, вона проходить курс лікування, тому фактично перебуває на утриманні відповідача. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 15.03.2013 року розірвано в судовому порядку (а.с. 9), та від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.6), та неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15.03.2013 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 750 грн. щомісячно, починаючи із 01.03.2013 року та до досягнення дітьми повноліття (а.с.10). Також встановлено і не заперечується сторонами, що донька [PERSON] та син [PERSON] проживають з матір`ю і перебувають на її утриманні. При цьому, відповідач систематично сплачує аліменти на утримання дітей в більшому, ніж у встановленому вказаним рішенням Сихівського районного суду м.Львова розмірі, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 34-82), заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із положенням ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосуваннясудами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Дослідженням поданих сторонами письмових доказів встановлено, що згідно довідки про доходи №150 від 25.10.2019 року виданої КНП «8-ма міська клінічна лікарня м. Львова» позивач [PERSON] працює молодшою медичною сестрою по догляду за хворими в КНП «8-а міська клінічна лікарня м. Львова», її дохід з жовтня по вересень 2019 року становить 56765,55 грн. (а.с.94). Також встановлено, що позивач [PERSON] згідно договору оренди від 24.05.2018 року орендує квартиру [ADDRESS] (а. с .87-88) та оплачує орендну плату у розмірі 3700 щомісячно, що підтверджується копіями квитанцій (а.с.89-93). Згідно копії свідоцтва про шлюб [NUMBER] вбачається, що 11.07.2018 року відповідач [PERSON] одружився з [PERSON] , актовий запис №441 (а.с.99). Із виписки з медичної карти амбулаторного хворого встановлено, що мати відповідача [PERSON] , 1946 року народження перебуває на «Д» обліку в онколога з 2008 року (а.с.33) та є інвалідом ІІ групи (а.с.100). Суд критично ставиться до покликань позивача як на підставу позову про зміну рівня прожиткового мінімуму, оскільки для визначення підстав для збільшення розміру аліментів необхідно довести юридично важливі обставини, визначені ст.192 СК України, які б підтверджували саме зміну, погіршення або поліпшення матеріального або сімейного стану платника та одержувача аліментів, а також їх здоров`я, а не зміну рівня прожиткового мінімуму. Крім цього, згідно ч.2 ст.184 розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Щодо доводів позову про те, що відповідач не бере участі у додаткових витратах на дитину, то суд звертає увагу, що вимоги про компенсацію таких витрат позивач у позовній заяві не заявляла. Виходячи із вище наведеного, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, який батьки повинні забезпечити дітям, те, що сторони в ході розгляду справи фактично узгодили прийнятний для них обох розмір аліментів - 2250 грн. на кожну дитину щомісячно, що перевищує встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей, що на час ухвалення рішення складає 2118 грн, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, змінити розмір аліментів, присуджених рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15.03.2013 року та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі по 2250 грн. на кожну дитину щомісячно до їх повноліття. Щодо стягнення з відповідача та користь позивача понесених нею витрати на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та адвокатом [PERSON] А.О. укладено договір-доручення про надання юридичної допомоги від 17.07.2019 року, відповідно до умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення протягом трьох робочих днів з моменту підписання договору. Згідно п.3.1. вказаного договору сторони домовилися, що винагорода виконавця за цим договором становить 6200 грн. Згідно квитанції від 18.07.2019 року позивач [PERSON] оплатила ФОП [PERSON] винагороду в сумі 6568 грн. (а.с.11) та комісію за прийнятий платіж у розмірі 65,68 грн. (а.с.98). В позовній заяві позивач посилається на те, що розрахунок витрат на професійну правничу допомогу складає: складання позовної заяви про стягнення аліментів - 1200 грн., участь у суді першої інстанції - немайновий спір - 5000 грн., 5% єдиний податок + банківська комісія - 368 грн. Разом з тим, суд вважає, що понесені позивачем витрати по сплаті 5% єдиного податок, відшкодуванню не підлягають, оскільки є такими, що не узгоджуються з вимогами ст.ст.133, 137 ЦПК України. Таким чином, суд вважає, що позивач понесла витрати на правничу допомогу у розмірі 6262 грн., з яких 6200 грн. - безпосередньо надання юридичної допомоги та 62 грн. - комісія банку за оплату послуг з надання правової допомоги. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2817,90 грн. витрат на професійну правничу допомогу, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, та судовий збір в розмірі 768,40 грн., від сплати якого позивач була звільнена, - з відповідача на користь держави.

Outcome: partial