Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

[PERSON] 23 грудня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» про визнання інформації недостовірною і зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 12 лютого 2018 року позивач [PERSON] був призначений на посаду голови правління АТ КБ «ПриватБанк», [INFO] року відповідач: Первинна профспілкова організації АТ КБ «Приватбанк» через чат-бот в Telegram під назвою [INFO] ([INFO]) поширив документ під назвою «Маніфест профспілкової організації співробітників АТ КБ «Приватбанк» наступного змісту: (Абз. 1) Хочемо попередити вас про чергове, але достатньо велике економічне лихо, яке чекає на більш, ніж два мільйони громадян України найближчим часом. (Абз. 2) Йдеться про намір Правління та Наглядової ради АТ КБ «Приватбанк» продати право вимоги по боргах за кредитними договорами позичальників колекторським фірмам з позбавленням боржників права самим викупити свої борги у Банка. Це рішення оформлено Протоколом засідання Правління банку № 49 від 06 жовтня 2020 року про продаж третім особам - невідомий наразі колекторським компаніям - права вимоги Банку до фізичних осіб - позичальників за простроченими кредитними договорами. (Абз. 3) Прийняття Правлінням Банку вказаного вище рішення підтверджується електронними документами, що є в загальному доступі у співробітників Банку, та були надані Профспілці її членами. (Абз. 4) Всього вирішено продати право вимоги більш ніж за 700 тисячами кредитних договорів на загальну суму більше 5 мільярдів гривень, за близько 25 мільйонів гривень, тобто за 0.49 % від суми сукупного боргу. (Абз. 5) Такі умови продажу вищенаведених прав автори цього рішення пояснюють їх, буцім-то, безнадійністю та неможливістю для Банку виручити більші суми внаслідок реалізації правовідносин, що склалися між Банком та позичальниками за вищенаведеними кредитними договорами. (Абз. 6) Але це, заздалегідь для Правління Банку, не відповідає дійсності, оскільки активи, які вони планують продати за безцінь, насправді можуть бути реалізовані в десятки разів дорожче. (Абз. 7) Це підтверджується численними письмовими зверненнями позичальників до керівництва Банку з проханням погасити їх зобов`язання за умови сплати частини боргу. В своїх листах, копії яких є в нашому розпорядженні, вони пропонують невідкладно погасити від 50-ти процентів від суми нарахованих банком боргу. (Абз. 8) Отже, якщо провести компанію переговорів з позичальниками та погодитися на їхні пропозиції, виходячи з взаємних інтересів та беручи до уваги об`єктивні економічні труднощі, що виникли в людей через політичні негаразди нашої країни та пандемію коронавірусу, можна в дуже короткий час реалізувати проблемну заборгованість банка самим боржникам в середньому, на наш погляд, за третю частину її номінальної вартості, тобто щонайменше, за 1.6 млрд грн., а ніяк не за 25 мільйонів. (Абз. 9) Але керівництво Банку обізнано ігнорує вказані вище пропозиції позичальників, оскільки вони вигідні Банку, державі та суспільству, але не вигідні йому - цьому керівництву. Тому воно прийняло інше рішення, вочевидь корупційне: продати борги позичальників на так званих «голландських аукціонах» з пониженням ціни, в яких не можуть брати участь самі боржники. (Абз. 10) При цьому ті, хто, злою волею долі, керує наразі «Приватбанком», не приховують, що в результаті їх «мудрої» лінії Банк отримає, щонайменше, в 60 разів менше грошей, ніж йому пропонують позичальники. Вони самі, разом з колекторами, з якими, безумовно, перебувають у злочинній змові, отримають значно більше. (Абз. 11) Іншими словами, йдеться про намір верхівки «Приватбанку», що складається, до речі, переважно з іноземців, «незалежних» від держави Україна та її законів, вкрасти величезні гроші і в державного «Приватбанку», та в 700 тисяч сімей, тобто, приблизно двох мільйонів громадян України. (Абз. 12) Саме через цю обставину вказане вище рішення було прийняте потай від 25- тмсячного трудового колективу «Приватбанку», який теж планується ошукати, оскільки його трудовий дохід безпосередньо залежить від сукупного госпрозрахункового доходу Банку. (Абз. 13) При цьому ініціатори продажу дебіторської заборгованості Приватбанку так званим «колекторам», тобто, фактично рейдерам, прекрасно розуміють, що покупці боргів будуть конвертувати свої права в гроші злочинним шляхом - іншого просто не дано, оскільки Приватбанк вже використав в цих правовідносинах усі можливі законні засоби для стягнення боргу. (Абз. 14) Таким чином, вони розуміють, що готують вчинення правочину, який направлений на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, який є нікчемним згідно ст. 228 ЦК України, але цих людей це не зупиняє. Пояснення цьому є тільки одне - вочевидь корупційні наміри та цинічна зневага до держави Україна та до народу нашої країни. (Абз. 15) Вказана вище акція готувалася заздалегідь, та не тільки посадовцями «Приватбанку», але й їх спільниками в Кабінеті Міністрів та Національному банку України, їй передували Постанова КМУ «Про затвердження критеріїв та умов визначення банками, в яких державі належить 75 і більше відсотків статутного капіталу, заходів з управління проблемними активами» від 15 квітня 2020 року № 281, та Постанова Правління НБУ № 49 від 13 квітня 2020 «Про затвердження Положення про визначення критеріїв для списання знецінених фінансових активів банків України за рахунок оціночних резервів під очікувані кредитні збитки». (Абз. 16) Ці документи, які вийшли майже одночасно, передбачають для банка можливість продавати борги, строк виконання зобов`язань за якими ще не закінчився (Постанова Правління НБУ № 49), та забороняють боржникам приймати участь в аукціонах з продажу вказаних вище боргів, тобто викупати у банків власні борги (Постанова КМУ № 9281). (Абз. 17) Ці нормативні акти є вочевидь незаконними. (Абз. 18) Так, Постанова КМУ № 281 суперечить статті 24 Конституції, згідно якій громадяни мають рівні конституційні права та є рівними перед законом, не може бути обмежень або привілеїв за ознаками майнового стану або іншими ознаками , а також статті 27 Цивільного кодексу України, згідно якої правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемними, а правовий акт органу державної влади, органу влади не може обмежувати можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки. (Абз. 19) Що ж до Постанови НБУ № 49, то вона суперечить «Міжнародним стандартам фінансової звітності» - прийнятим Радою з міжнародних стандартів бухгалтерського обліку документам, якими визначено порядок складання фінансової звітності. Згідно ст. 12-1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» ці стандарти є невід`ємною частиною цього закону. ( Абз. 20) Вони передбачають, що списання фінансового активу можливе лише у разі спливу строку дії договірних прав на грошові потоки від активу, тобто після закінчення строку виконання зобов`язання за кредитним договором, в той час, як Постановою НБУ № 49 передбачено прямо зворотне. (Абз. 21) Правління та Наглядова рада «Приватбанку», в змові з окремими службовцями Національного банку України, вже давно стали на шлях вчинення злочинів проти держави та народу України, та єдиний, хто веде з ними наразі непримиренну боротьбу законними засобами - наша Профспілка, яка наразі нараховує більше однієї тисячі членів. (Абз. 22) Окрім ініційованих нею шістдесяти (поки що) цивільних судових спорів про оскарження незаконних дій посадовців Приватбанку та державних органів, що дозволяють їм чинити безлад, окрім десятків вимог про звільнення їх з роботи за численні брутальні порушення трудового та профспілкового законодавства ми робимо все для притягнення вказаних вище осіб до кримінальної відповідальності за тяжкі злочини, які вони вчиняють проти держави та кожного з нас. (Абз. 23) Достатньо вказати, що за нашими заявами СБУ відкрило та розслідує (у всякому разі, робить такий вигляд) кримінальне провадження № 42019040000000509 від 29 липня 2019 року - за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114 КК України (шпигунство). Його предметом є той факт, що Голова Правління АТ КБ «Приватбанк» громадянин Чехії [PERSON] з січня 2018 до цього часу збирає відомості, що містять державну таємницю України, не маючи, як іноземець, законного, допуску до неї. (Абз. 24) Для цього він затвердив внутрішній нормативний акту Банку, обов`язковий для виконання усіма його співробітниками: «Положення про Службу безпеки Головного офісу АТ КБ «Приватбанк». Згідно цього Положення генеральною метою та основним завданням підрозділу «Служба безпеки» Банку є ознайомлення його, іноземця [PERSON] , з відомостями, що містять державну таємницю. (Абз. 25) 3 моменту відкриття згаданого вище кримінального провадження - 29 липня 2019 року - до теперішнього співробітники Управління СБУ в Дніпропетровській області не можуть встановити, чи дійсно Голова Правління «Приватбанку» є іноземним шпигуном, та прийняте передбачене законом рішення про пред`явлення йому підозру або про закриття кримінального провадження. Через це [PERSON] навіть зараз не позбавлений можливості збирати інформацію, що становить державну таємницю, тобто витік цієї інформації продовжується. (Абз. 26) Неодноразові звернення нашої Профспілки до Президента, Генерального Прокурора України, СБУ та Верховної ради з вказаного вище приводу ігноруються. (Абз. 27) Така ж сама ситуація склалася і з десятками інших кримінальних проваджень, відкритих різними правоохоронними органами щодо державних та корупційних злочинів, вчинених членами Правління АТ КБ «Приватбанк» на чолі з [PERSON] та Наглядовою Радою Банку на чолі з громадянко США [PERSON] , зокрема - кримінальне провадження № 42020000000000468 від 11 березня 2020 року, предметом якої є існування створеної протягом 2017-2019 років злочинної організації вищенаведеними особами, якою вчинені тяжкі та особливо тяжкі злочини, зокрема - шпигунство, державна зрада та привласнення майна АТ КБ «Приватбанк». (Абз. 28) Як бачите, протягом вже семи місяців це кримінальне провадження не закінчено з тієї ж самої причини, що й провадження про шпигунство [PERSON] - через саботаж правоохоронних органів. (Абз. 29) Національний банк України, посилаючись на прийняте його Правлінням Положення «Про ліцензування банків», називає репутацію вказаних вище осіб «бездоганною» та відмовляється вимагати їх заміни через відсутність обвинувальних вироків суду щодо них. (Абз. З0) Наразі ми оскаржуємо цю протиправну бездіяльність НБУ до суду, але і вироків судів щодо верхівки «Приватбанку» теж не за горами, оскільки ми маємо беззаперечні докази злочинної діяльності вказаних вище осіб. (Абз. 31) Мільярди гривень були вкрадені у Приватбанка і внаслідок фіктивної угоди, підписаної Правлінням з юридичною фірмою «Астерс Консалт» про надання банку юридичних послуг, які мала надавати йому власна юридична служба, але за космічними цінами. (Абз. 32) У відповідь на наші викриття найманці згаданих вище шпигунів та крадіїв кричать в інтернеті, що ми є «профспілкою Коломойського ». Але, по - перше, це є відвертою брехнею, а по-друге - це дивне твердження ніяк не спростовує наші обвинувачення по суті, що й неможливо. Отже, ці дивні крики злочинців підтверджують, що захищатися їм нічим, та є, фактично, їх агонією. (Абз. 33) Ми урочисто запевняємо усіх громадян України, що нас ці крики не зупинлять, та ми не дозволимо так званим правоохоронним органам, особливо - НАБУ - покласти згадані вище беззаперечні докази злочинів верхівки Приватбанку «під сукно». (Абз. 34) Але тим часом ці люди, чиє керування найбільшим банком нашої країни ось-ось призведе до краху усієї банківської системи та економічній кризі, якою Україна ще не знала, можуть вчинити свою «останню гастроль», про яку вже йшлось вище, та яка, на цей раз, може боляче вдарити по двох мільйонах громадян України. (Абз. 35) Ми, певна річ, зробимо все, щоб запобігти цьому законним шляхом. Але нам потрібна допомога суспільства. (Абз. 36) Тому ми звертаємось до Верховної Ради, Президента, Урду, Національного банку та Генерального Прокурора України: діючи кожен в межах своїх конституційних повноважень - зупиніть безлад в Приватбанку! Скасуйте вказані вище незаконні акти Кабміну та Нацбанку, забороніть продавати активи цього державного банку за безцінь! Не допустіть нового витока соціальної напруженості та бандитського свавілля, врятуйте банківську систему України та збережіть, тим самим, залишки спокою в нашій державі! (Абз. 37) Ми звертаємось до керівників усіх профспілок, політичних партій та громадських організацій, що діють в Україні: проявіть солідарність з нашою Профспілкою, приєднуйтесь до наших вимог, вказаних вище! Приймайте участь в законних акціях, які ми будемо чинити для супротиву ворогам держави та суспільства! (Абз. 38) Ми звертаємось до усіх засобів масової інформації: доведіть цей маніфест до відома суспільства, не замовчуйте цю подію, ставайте на бік нашого народу та держави! (Абз. 39) Ми звертаємось до семисот тисяч добросовісних боржників, про яких йдеться, та членів їх сімей - жертв тяжкою економічної ситуації: не чекайте, поки до вас прийдуть бандити з бітами «вибивати «борги «Приватбанк»! Звертайтесь до нас, ми допоможемо врегулювати відносини з банком законним шляхом на взаємовигідних умовах та захистити ваші права! Приєднуйтеся до наших вимог, беріть участь в наших акціях! (Абз. 40) Ми звертаємось до усіх громадян України: не залишайтесь сторонніми спостерігачами ситуації в Приватбанку! Приєднуйтесь до наших вимог, беріть участь в наших акціях, наддавайте нам моральну підтримку! (Абз. 41) Пам`ятайте: приймаючи участь в боротьбі за конституційні та життєво важливі права інших людей, ви рятуєте нашу державу та самих себе. Інформація, яка міститься в Маніфесті була поширена [INFO] року через чат-бот в Telegram під назвою [INFO] ([INFO]). На даний канал в Telegram підписано 2216 осіб. Тобто, інформація, яка міститься в Маніфесті, щонайменше була доведена до 2216 осіб. Крім того, Маніфест було надіслано відповідачем на адресу Кабінету Міністрів України засобами поштового зв`язку, підтвердженням чому є супровідний лист № 36232/0/2-20 від 28 жовтня 2020 року, отриманий третьою особою від секретаріату КМУ з копією відповідного Маніфесту. З Маніфесту слідує, що поширена відносно [PERSON] інформація має негативний характер, оскільки висвітлює позивача в якості особи, яка скоїла численні протиправні карні діяння. З наведеного слідує, що відповідач поширює відносно [PERSON] інформацію, про скоєння останнім численних злочинів, які кваліфікуються статтями Кримінального кодексу України, а саме: щодо корупційних діянь, про які зазначено в абз. 9, 10, 11, 14 Маніфесту. В даних абзацах викладено твердження про скоєння одного із злочинів, які відповідно до ст. 45 КК України є корупційними. Отже, наведене вище дає право для висновку, що поширена відповідачем в Маніфесті інформація є негативна, яка зводиться до того, що [PERSON] порушив закон, тобто скоїв протиправне карне діяння, яке осуджується суспільством та непритаманне для особи, яка дотримується встановлених на законодавчому рівні правил поведінки. Єдиним належним та допустимим доказом, у даному випадку, міг бути обвинувальний вирок суду де було б встановлено, що [PERSON] вчинив один із злочинів, про які зазначено в Маніфесті. Отже, неправдива інформація про позивача порушує його особисті немайнові права та інтереси, тому що безпідставно формує в очах необмеженого кола осіб [PERSON] як особу, яка вступила в незаконну злочину змову з іншими особами, з метою незаконного збагачення та нанесення шкоди як громадянам України так і Державі, що в результаті приниження його честь, гідність та ділову репутацію. Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що Маніфест містить недостовірну інформацію щодо нього, яка має бути спростована. Вказані обставини не відповідають дійсності і представник позивача просив суд визнати вказану інформацію недостовірною, зобов`язати відповідача спростувати її в певний спосіб, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» заперечував проти позову з огляду на те, що дійсно право на такий маніфест в них є, інформація вірна, все було в передбаченому законом порядку з урахуванням повноважень і з дотриманням функціональних обов`язків. Право на таке в них було і рішення правильне. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, вважав їх обгрунтованими і доведеними, тому просив їх задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників позивача і третьої особи, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 12 лютого 2018 року позивач [PERSON] був призначений на посаду голови правління АТ КБ «ПриватБанк», [INFO] року Первинна профспілкова організації АТ КБ «Приватбанк» через чат-бот в Telegram під назвою [INFO] ([INFO]) поширив документ під назвою «Маніфест профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з відомостями та інформацією про позивача, що, на його думку, порушує його особисті немайнові права та інтереси, тому що безпідставно формує в очах необмеженого кола осіб [PERSON] як особу, яка вступила в незаконну злочину змову з іншими особами, з метою незаконного збагачення та нанесення шкоди як громадянам України так і Державі, що в результаті приниження його честь, гідність та ділову репутацію. Інформація, яка міститься в Маніфесті була поширена [INFO] року через чат-бот в Telegram під назвою [INFO] ([INFO]). На даний канал в Telegram підписано 2216 осіб. Тобто, інформація, яка міститься в Маніфесті, щонайменше була доведена до 2216 осіб. Крім того, Маніфест було надіслано відповідачем на адресу Кабінету Міністрів України засобами поштового зв`язку, підтвердженням чому є супровідний лист № 36232/0/2-20 від 28 жовтня 2020 року, отриманий третьою особою від Секретаріату КМУ з копією відповідного Маніфесту. З логіко - граматичного аналізу синтаксичної структури Маніфесту слідує, що поширена відносно [PERSON] інформація має негативний характер, оскільки висвітлює Позивача в якості особи, яка скоїла численні протиправні карні діяння, отже відповідач поширює відносно [PERSON] інформацію, про скоєння останнім численних злочинів, які кваліфікуються статтями Кримінального кодексу України, а саме: щодо корупційних діянь, про які зазначено в абз. 9, 10, 11, 14 Маніфесту. В даних абзацах викладено твердження про скоєння одного із злочинів, які відповідно до ст. 45 КК України є корупційними, а саме злочини, які кваліфікуються за наступними статтями кримінального закону: 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368, 368-3 - З69, 369-2, З69-3 КК України; щодо незаконного збирання в АТ КБ «Приватбанк» позивачем держаної таємниці, що охоплюється диспозицією ст. 114 КК України, про що йде мова у абз. 23, 24, 25 Маніфесту; щодо створення, керівництво злочинною спільнотою або злочинною організацією, що охоплюється диспозицією ст. 255 КК України, про що йде мова у абз. 27 Маніфесту. Поширена відповідачем в Маніфесті інформація є негативна, яка зводиться до того, що [PERSON] порушив закон, тобто скоїв протиправне карне діяння, яке осуджується суспільством та непритаманне для особи, яка дотримується встановлених на законодавчому рівні правил поведінки. З аналізу Маніфесту також слідує, що: відповідач використовував стверджувальні висловлювання, які вказують на факт вчинення позивачем протиправних карних дій - злочину; результатом наведених тверджень відповідача є дискредитація [PERSON] в очах оточуючих, яка формує у них відповідну негативну оцінку про його моральні, ділові та професійні якості; цілеспрямованість зазначених фрагментів Маніфесту є негативним по відношенні до [PERSON] та подане виключно у формі фактичних даних. Але поки вина [PERSON] не буде встановлена у обвинувальному вироку суду, що набрав законної сили, то він є невинуватий, що слідує із положень ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, ст. 50 КК України та ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини. Крім того, факт поширення недостовірної інформації про незаконне збирання [PERSON] державної таємниці, під час перебування на посаді Голови Правління АТ КБ «ПриватБанк», спростовується листом СБУ від 16 червня 2020 року, де вказано, що Банк не використовує у своїй діяльності держану таємницю. За наведеного, твердження відповідача про скоєння [PERSON] злочину за ст. 114 КК України є безпідставним. Оспорювана інформація наносить шкоду діловій репутації [PERSON]. У Маніфесті наявні фрагменти, які не можна розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності Позивача, оскільки в них прямо зазначено про вчинення злочинів, за які встановлена кримінальна відповідальність. Зі змісту висловлювань відповідача беззаперечно слідує, що вони формують у громадськості думку про вчинення позивачем злочинів, в той час коли для цього не має жодних правових підстав, про що детально зазначено у даній позовній заяві. Отже, неправдива інформація про позивача порушує його особисті немайнові права та інтереси, тому що безпідставно формує в очах необмеженого кола осіб [PERSON] як особу, яка вступила в незаконну злочину змову з іншими особами, з метою незаконного збагачення та нанесення шкоди як громадянам України так і Державі, що в результаті приниження його честь, гідність та ділову репутацію. Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що Маніфест містить недостовірну інформацію щодо нього, яка має бути спростована. Вказані обставини не відповідають дійсності. Будучи не згодним з вказаним (інформацією і способом її поширення), позивач звернувся до відповідача з питанням добровільного врегулювання спору, але отримав відмову і вимушений звертатися до суду з позовом про спростування цієї інформації. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 10 Закону про профспілки, визначаючи статус професійних спілок, встановлює, що усі профспілки рівні перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки. Згідно з статтею 19 Закону про профспілки, профспілки, їх об`єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими об`єднаннями громадян. Представництво інтересів членів профспілки у взаємовідносинах з роботодавцями, державними органами та органами місцевого самоврядування здійснюється на основі системи колективних договорів та угод, а також відповідно до законодавства. Судом з`ясовано, що 12 лютого 2018 року позивач [PERSON] був призначений на посаду голови правління АТ КБ «ПриватБанк», [INFO] року Первинна профспілкова організації АТ КБ «Приватбанк» через чат-бот в Telegram під назвою [INFO] ([INFO]) поширив документ під назвою «Маніфест профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з відомостями та інформацією про позивача, що, на його думку, порушує його особисті немайнові права та інтереси, тому що безпідставно формує в очах необмеженого кола осіб [PERSON] як особу, яка вступила в незаконну злочину змову з іншими особами, з метою незаконного збагачення та нанесення шкоди як громадянам України так і Державі, що в результаті приниження його честь, гідність та ділову репутацію. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Інформація, яка міститься в Маніфесті була поширена [INFO] року через чат-бот в Telegram під назвою [INFO] ([INFO]). На даний канал в Telegram підписано 2216 осіб. Тобто, інформація, яка міститься в Маніфесті, щонайменше була доведена до 2216 осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, Маніфест було надіслано відповідачем на адресу Кабінету Міністрів України засобами поштового зв`язку, підтвердженням чому є супровідний лист № 36232/0/2-20 від 28 жовтня 2020 року, отриманий третьою особою від Секретаріату КМУ з копією відповідного Маніфесту. Що до права [PERSON] на особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття: відповідно до ст. З Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. В ч. 1 ст. 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. З аналізу наведених норм права [PERSON] вправі розраховувати, щоб його честь, гідність та ділова репутація формувалась суспільством на підставі: достовірного сприйняття третіми особами його поведінки та дій; щоб суспільна моральна оцінка позивача відповідала дійсності виконуваних ним вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Щодо характеру інформації про [PERSON] , яка міститься в Маніфесті: з логіко - граматичного аналізу синтаксичної структури Маніфесту слідує, що поширена відносно [PERSON] інформація має негативний характер, оскільки висвітлює Позивача в якості особи, яка скоїла численні протиправні карні діяння. Наведене чітко відображено в Маніфесті де вказано наступне: (Абз. 9) Але керівництво Банку обізнано ігнорує вказані вище пропозиції позичальників, оскільки вони вигідні Банку, державі та суспільству, але не вигідні йому - цьому керівництву. Тому воно прийняло інше рішення, вочевидь корупційне: продати борги позичальників на так званих «голландських аукціонах» з пониженням ціни, в яких не можуть брати участь самі боржники. (Абз. 10) При цьому ті, хто, злою волею долі, керує наразі «Приватбанком», не приховують, що в результаті їх «мудрої» лінії Банк отримає, щонайменше, в 60 разів менше грошей, ніж йому пропонують позичальники. Вони самі, разом з колекторами, з якими, безумовно, перебувають у злочинній змові, отримають значно більше. (Абз. 11) Іншими словами, йдеться про намір верхівки «Приватбанку», що складається, до речі, переважно з іноземців, «незалежних» від держави Україна та її законів, вкрасти величезні гроші і в державного «Приватбанку», та в 700 тисяч сімей, тобто, приблизно, в двох мільйонів громадян України. (Абз. 14) Таким чином, вони розуміють, що готують вчинення правочину, який направлений на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, який є нікчемним згідно ст. 228 ЦК України, але цих людей це не зупиняє. Пояснення цьому є тільки одне - вочевидь корупційні наміри та цинічна зневага до держави Україна та до народу нашої країни. (Абз. 21) Правління та Наглядова рада «Приватбанку», в змові з окремими службовцями Національного банку України, вже давно стали на шлях вчинення злочинів проти держави та народу України, та єдиний, хто веде з ними наразі непримиренну боротьбу законними засобами - наша Профспілка, яка наразі нараховує більше однієї тисячі членів. (Абз. 23) Достатньо вказати, що за нашими заявами СБУ відкрило та розслідує (у всякому разі, робить такий вигляд) кримінальне провадження № 42019040000000509 від 29 липня 2019 року - за ознаками злочину, передбаченого ч.1ст.114 КК України (шпигунство). Його предметом є той факт, що Голова Правління АТ КБ «Приватбанк» громадянин Чехії [PERSON] з січня 2018 до цього часу збирає відомості, що містять державну таємницю України, не маючи, як іноземець, законного, допуску до неї. (Абз. 24) Для цього він затвердив внутрішній нормативний акту Банку, обов`язковий для виконання усіма його співробітниками: «Положення про Службу безпеки Головного офісу АТ КБ «Приватбанк». Згідно цього Положення генеральною метою та основним завданням підрозділу «Служба безпеки» Банку є ознайомлення його, іноземця [PERSON] , з відомостями, що містять державну таємницю. (Абз. 25) 3 моменту відкриття згаданого вище кримінального провадження - 29 липня 2019 року - до теперішнього співробітники Управління СБУ в Дніпропетровській області не можуть встановити, чи дійсно Голова Правління «Приватбанку» є іноземним шпигуном, та прийняте передбачене законом рішення про пред`явлення йому підозру або про закриття кримінального провадження. Через це [PERSON] навіть зараз не позбавлений можливості збирати інформацію, що становить державну таємницю, тобто витік цієї інформації продовжується. (Абз. 27) Така ж сама ситуація склалася і з десятками інших кримінальних проваджень, відкритих різними правоохоронними органами щодо державних та корупційних злочинів, вчинених членами Правління АТ КБ «Приватбанк» на чолі з [PERSON] та Наглядовою Радою Банку на чолі з громадянко США ІІІерон Кей Іскі , зокрема - кримінальне провадження № 42020000000000468 від 11 березня 2020 року, предметом якої є існування створеної протягом 2017-2019 років злочинної організації вищенаведеними особами, якою вчинені тяжкі та особливо тяжкі злочини, зокрема - шпигунство, державна зрада та привласнення майна АТ КБ «Приватбанк». (Абз. ЗО) Наразі оскаржується протиправна бездіяльність НБУ до суду. (Абз. 34) Але тим часом ці люди, чиє керування найбільшим банком нашої країни ось-ось призведе до краху усієї банківської системи та економічній кризі, якою Україна ще не знала, можуть вчинити свою «останню гастроль», про яку вже йшлось вище, та яка на цей раз може боляче вдарити по двох мільйонах громадян України. З наведеного слідує, що відповідач поширює відносно [PERSON] інформацію, про скоєння останнім численних злочинів, які кваліфікуються статтями Кримінального кодексу України, а саме: щодо корупційних діянь, про які зазначено в абз. 9, 10, 11, 14 Маніфесту. В даних абзацах викладено твердження про скоєння одного із злочинів, які відповідно до ст. 45 КК України є корупційними, а саме злочини, які кваліфікуються за наступними статтями кримінального закону: 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368, 368-3 - З69, 369-2, З69-3 КК України; щодо незаконного збирання в АТ КБ «Приватбанк» позивачем держаної таємниці, що охоплюється диспозицією ст. 114 КК України, про що йде мова у абз. 23, 24, 25 Маніфесту; щодо створення, керівництво злочинною спільнотою або злочинною організацією, що охоплюється диспозицією ст. 255 КК України, про що йде мова у абз. 27 Маніфесту. Визначення «злочин» міститься в ч. 1 ст. 11 КК України де вказано, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. Отже, поширена відповідачем в Маніфесті інформація є негативна, яка зводиться до того, що [PERSON] порушив закон, тобто скоїв протиправне карне діяння, яке осуджується суспільством та непритаманне для особи, яка дотримується встановлених на законодавчому рівні правил поведінки. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВСУ негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь- яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Щодо недостовірності інформації про [PERSON] , яка зазначена в Маніфесті: відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Під фактичними даними слід розуміти - істинну, подію або явище, яке існувало чи існує в реальності. Факт повинен мати матеріальні свідчення свого існування: в статті поширювались наступні твердження відповідача про [PERSON] : (Абз. 9) Але керівництво Банку обізнано ігнорує вказані вище пропозиції позичальників, оскільки вони вигідні Банку, державі та суспільству, але не вигідні йому - цьому керівництву. Тому воно прийняло інше рішення, вочевидь корупційне: продати борги позичальників на так званих «голландських аукціонах» з пониженням ціни, в яких не можуть брати участь самі боржники. (Абз. 10) При цьому ті, хто, злою волею долі, керує наразі «Приватбанком», не приховують, що в результаті їх «мудрої» лінії Банк отримає, щонайменше, в 60 разів менше грошей, ніж йому пропонують позичальники. Вони самі, разом з колекторами, з якими, безумовно, перебувають у злочинній змові, отримають значно більше. (Абз. 11) Іншими словами, йдеться про намір верхівки «Приватбанку», що складається, до речі, переважно з іноземців, «незалежних» від держави Україна та її законів, вкрасти величезні гроші і в державного «Приватбанку». та в 700 тисяч сімей, тобто, приблизно, в двох мільйонів громадян України. (Абз. 14) Таким чином, вони розуміють, що готують вчинення правочину, який направлений на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, який є нікчемним згідно ст. 228 ЦК України, але цих людей це не зупиняє. Пояснення цьому є тільки одне - вочевидь корупційні наміри та цинічна зневага до держави Україна та до народу нашої країни. (Абз. 21) Правління та Наглядова рада «Приватбанку», в змові з окремими службовцями Національного банку України, вже давно стали на шлях вчинення злочинів проти держави та народу України, та єдиний, хто веде з ними наразі непримиренну боротьбу законними засобами - наша Профспілка, яка наразі нараховує більше однієї тисячі членів. (Абз. 23) Достатньо вказати, що за нашими заявами СБУ відкрило та розслідує (у всякому разі, робить такий вигляд) кримінальне провадження № 42019040000000509 від 29 липня 2019 року - за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114 КК України (шпигунство). Його предметом є той факт, що Голова Правління АТ КБ «Приватбанк» громадянин Чехії [PERSON] з січня 2018 до цього часу збирає відомості, що містять державну таємницю України, не маючи, як іноземець, законного, допуску до неї. (Абз. 24) Для цього він затвердив внутрішній нормативний акту Банку, обов`язковий для виконання усіма його співробітниками: «Положення про Службу безпеки Головного офісу АТ КБ «Приватбанк». Згідно цього Положення генеральною метою та основним завданням підрозділу «Служба безпеки» Банку є ознайомлення його, іноземця [PERSON] , з відомостями, що містять державну таємницю. (Абз. 25) 3 моменту відкриття згаданого вище кримінального провадження - 29 липня 2019 року - до теперішнього співробітники Управління СБУ в Дніпропетровській області не можуть встановити, чи дійсно Голова Правління «Приватбанку» є іноземним шпигуном, та прийняте передбачене законом рішення про пред`явлення йому підозру або про закриття кримінального провадженні Через це [PERSON] навіть зараз не позбавлений можливості збирати інформацію, що становить державну таємницю, тобто витік цієї інформації продовжується. (Абз. 27) Така ж сама ситуація склалася і з десятками інших кримінальних проваджень, відкритих різними правоохоронними органами щодо державних та корупційних злочинів, вчинених членами Правління АТ КБ «Приватбанк» на чолі з [PERSON] та Наглядовою Радою Банку на чолі з громадянко США [PERSON] , зокрема - кримінальне провадження № 42020000000000468 від 11 березня 2020 року, предметом якої є існування створеної протягом 2017-2019 років злочинної організації вищенаведеними особами, якою вчинені тяжкі та особливо тяжкі злочини, зокрема - шпигунство, державна зрада та привласнення майна АТ КБ «Приватбанк». (Абз. 30) Наразі ми оскаржуємо цю протиправну бездіяльність НБУ до суду, але і вироків судів щодо верхівки «Приватбанку» теж не за горами, оскільки ми маємо беззаперечні докази злочинної діяльності вказаних вище осіб. (Абз. 34) Але тим часом ці люди, чиє керування найбільшим банком нашої країни ось-ось призведе до краху усієї банківської системи та економічній кризі, якою Україна іде не знала, можуть вчинити свою «останню гастроль», про яку вже йшлось вище, та яка, на цей раз, може боляче вдарити по двох мільйонах громадян України. З аналізу зазначених абзаців Маніфесту слідує, що: відповідач використовував стверджувальні висловлювання, які вказують на факт вчинення позивачем протиправних карних дій - злочину; результатом наведених тверджень відповідача є дискредитація [PERSON] в очах оточуючих, яка формує у них відповідну негативну оцінку про його моральні, ділові та професійні якості; цілеспрямованість зазначених фрагментів Маніфесту є негативним по відношенні до [PERSON] та подане виключно у формі фактичних даних. Можливість перевірки поширені твердження про позивача на їх відповідність: Єдиним належним та допустимим доказом, у даному випадку, міг бути обвинувальний вирок суду де було б встановлено, що [PERSON] вчинив один із злочинів, про які зазначено в Маніфесті. Поки вина [PERSON] не буде встановлена у обвинувальному вироку суду, що набрав законної сили, то він є невинуватий, що слідує із положень ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, ст. 50 КК України та ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини. Крім того, факт поширення недостовірної інформації про незаконне збирання [PERSON] державної таємниці, під час перебування на посаді Голови Правління АТ КБ «ПриватБанк», спростовується листом СБУ від 16 червня 2020 року, де вказано, що Банк не використовує у своїй діяльності держану таємницю. За наведеного, твердження відповідача про скоєння [PERSON] злочину за ст. 114 КК України є безпідставним. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наведені висновки щодо незаконності дій відповідача також підтверджуються практикою Європейського суду з прав людини, рішення яких є джерелом права та мають бути враховані ф при розгляді цієї справи. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10 грудня 2009 року (остаточне з 10 березня 2010 року) в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином: «...Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції (995 004), є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції'» (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія А, № 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви, що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (така позиція, в тому числі, визначена Європейським судом з прав людини у справі «Бьомер проти Німеччини» (Bohmer v. Germany), № 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). У цьому зв`язку Суд наголошував, як важливо державним посадовим особам добирати твердження, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (рішення у справі «Дактарас проти Литви» (Daktaras V. Lithuania), № 42095/98, п. 41, ECHR 2000-Х). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що розпочата перевірка по обставинам можливо вчиненого кримінального правопорушення, та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, що особа вчинила злочин (рішення у справі «Ісмоїлов та інші проти Росії» (Ismoilov and Others v. Russia), № 2947/06, n. 166, від 24 квітня 2008 року). Отже, відповідач не мав права поширювати твердження про скоєння [PERSON] злочинів. Оспорювана інформація наносить шкоду діловій репутації [PERSON] наявні фрагменти, які не можна розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності позивача, оскільки в них прямо зазначено про вчинення злочинів, за які встановлена кримінальна відповідальність. Зі змісту висловлювань відповідача слідує, що вони формують у громадськості думку про вчинення позивачем злочинів, в той час коли для цього не має жодних правових підстав, про що детально зазначено у даній позовній заяві. Пунктом 18 Постанови Пленуму ВСУ № 1 передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Право на спростування недостовірної інформації: відповідно до ч. 1. ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до абз. З, ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Враховуючи те, що неправдива інформація стосується позивача, а її поширення здійснив відповідач через мережу чат-бот в Telegram під назвою [INFO] ([INFO]), то саме відповідач має її спростувати. Вказані відомості у повному обсязі є неправдивими, недостовірними та такими, що завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. У зв`язку з оприлюдненням відповідачем недостовірної, неправдивої та такої, що порушує право на гідність, честь та ділову репутацію, інформації, позивач вимушений звернутися за захистом та поновленням своїх прав до суду. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України). Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. З урахуванням викладеного, позивач має право на захист у судовому порядку своєї гідності, честі, ділової репутації, та відповідно, відшкодування завданої моральної шкоди, спростування недостовірної інформації, оприлюдненої відповідачем. Відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і ст. 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. У викладених відповідачем відомостях у стверджувальній формі у вигляді фактичних тверджень зазначаються неправдиві дані щодо позивача. Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Так, в опублікованих відповідачем відомостях в Маніфесті зазначаються відомості, що є оціночними судженнями, разом з тим виражені у грубій, образливій, непристойній та принизливій формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача; образливі судження завдають шкоди не лише позивачу, його честі, гідності та діловій репутації, безпідставно ставлять під сумнів його неупередженість та кваліфікацію як керівника установи, але і в цілому авторитету держави Україна на міжнародній арені. Згідно з ч. З ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно із ч. 6 ст. 13 ЦК України, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України). Положеннями ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не збирає докази самостійно. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені як судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір 1 681 грн. 60 коп.. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим задоволення позову та визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену [INFO] року Первинною профспілковою організацією АТ КБ «Приватбанк» через чат-бот в Telegram під назвою [INFO] ([INFO]) в документі із заголовком «Маніфест профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» змісту певних конкретних абзаців та зобов`язати відповідача протягом 5 календарних днів з дня набрання рішенням у цій справі законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом оприлюднення спростування такої недостовірної інформації з розміщенням повного тексту резолютивної частини рішення у судовій справі на своєму телеграм каналі «[INFO]» ([INFO]) під заголовком «Спростування» та шляхом направлення засобами поштового зв`язку спростування недостовірної інформації з розміщенням повного тексту резолютивної частини рішення у судовій справі під заголовком «Спростування» на адресу Кабінету Міністрів України», а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1 681 грн. 60 коп. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved