Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], на тимчасово неконтрольовану територію України Автономну Республіку Крим в супроводі матері [PERSON], [INFO], або бабусі [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], [INFO], з 15 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідач, шлюб між якими розірваний, мають спільну дитину - сина, [INFO], який проживає з позивачем. Під час народження дитини відповідач відбував покарання, станом на момент звернення до суду з цим позовом відповідач звільнився умовно-достроково, однак до дитини не виявляє жодного інтересу, не цікавиться ні станом здоров'я дитини, ні її вихованням, участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться її фізичним та духовним розвитком. Позивач зазначає, що син є часто хворіючою на застудні захворювання дитиною, а тому у зв'язку з рекомендаціями лікарів, а також з метою оздоровлення дитини позивач має намір направити дитину до Автономної республіки Крим до рідного дядька [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], в супроводі бабусі [PERSON]. Позивач намагалась отримати від відповідача відповідний дозвіл на виїзд дитини до тимчасово окупованої території України Автономної республіки Крим, однак він нічого не пояснюючи, відмовляє. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на позовних вимогах наполягають, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, визначеному ст.128 ЦПК України, а саме, шляхом направлення за місцем його проживання судової повістки разом із копіями відповідних документів рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відповідне поштове повідомлення повернуто на адресу суду із відміткою від 25.05.2018 «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. В силу наведених процесуальних приписів днем вручення судової повістки відповідачу є 25.05.2018. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Родинської міської ради Донецької області, правом участі в судовому засіданні не скористалась, надала заяву про розгляд справи без участі представника та про підтримання вимог повністю. Також третьою особою наданий висновок про дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітньої дитини без згоди батька. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на приписи ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, надані позивачем, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.12), який розірваний рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27.11.2015 (а.с.14). Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.13), який проживає разом з позивачем ((довідка №2 від 28.03.2018), а.с.18). За змістом означеної довідки з позивачем та її неповнолітнім сином зареєстровані та проживають мати позивача [PERSON], [INFO], та її бабуся [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідки Крюковської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№29) від 15.10.2015 №4/161 відповідач засуджений 08.11.2013 Добропільським міськрайонним судом Донецької області за ч.3 ст.286 КК України до 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, з 30.12.2014 відбуває міру покарання у вказаній колонії (а.с.16). Згідно з довідкою КМУ «Центр первинної медико-соціальної допомоги» амбулаторія №4 загальної практики-сімейної медицини №451/382 від 28.03.2018 [PERSON], 2014 року народження, часто хворіє ГРВІ, рекомендоване оздоровлення у літній період 2018 року (а.с.17). За висновком органу опіки та піклування виконкому Родинської міської ради про дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітньої дитини без згоди батька від 11.05.2018 батько дитини - відповідач - на телефонні дзвінки та офіційне запрошення не відповів, на комісію не з'явився, слухавку з номером [PERSON] взяла мати й повідомила, що не знає, де перебуває її син. Документів на комісію останній не надав. Мати дитини - [PERSON] не перешкоджає батькові бачитись із сином. Під час комісійного розгляду питання обставин, які б унеможливлювали надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини на тимчасово неконтрольовану територію України Автономну Республіку Крим у супроводі матері [PERSON] або бабусі [PERSON] без дозволу (згоди) батька [PERSON] з метою оздоровлення дитини не встановлено. Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування виконкому Родинської міської ради вважає за доцільне підтримати позовні вимоги та надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], на тимчасово неконтрольовану територію України Автономну Республіку Крим у супроводі матерї [PERSON], [INFO], або бабусі [PERSON], [INFO], з 15.05.2018 по 31.09.2018 (а.с.39-40). Розв'язуючи спір, суд зазначає, що відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Приписами п.1 та п.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Питання виховання дитини за вимогами ст.157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Приписами ч.2 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. На виконання приписів ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» КМУ постановою від 27.01.1995 №57 затвердив Правила перетинання державного кордону громадянами України, за змістом п.4 яких виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: або за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення, зокрема, такого документу або його нотаріально засвідченої копії, як рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Питання перетину адміністративного кордону вільної економічної зони «Крим» під час в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї громадян України відповідно до Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» регулюється Порядком в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженим постановою КМУ від 04.06.2015 №367. За п.3 вказаного Порядку в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. №57. Суд відмічає, що ст.6 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.17, 31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Приписи ст.10 вказаної Конвенції передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідачем не спростований факт ненадання ним нотаріально посвідченої згоди на виїзд його неповнолітньої дитини за кордон, причини ненадання такої згоди не наведені. Враховуючи наведені норми права, суд зазначає, що ненадання дозволу на виїзд [PERSON], 2014 року народження, за кордон в супроводі його матері або бабусі, з метою відпочинку та оздоровлення, порушує права та інтереси дитини. Оскільки бажання позивача отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується як з її правами та обов'язками, покладеними на неї СК України, так і з наведеними вище приписами Конвенції про права дитини, враховуючи невстановлення судом обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон, а також задля забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини та беручи до уваги потребу останньої у профілактичному лікуванні за показниками стану здоров'я, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved