Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить: - поновити йому строк, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України для звернення з заявою до суду про вирішення трудового спору; - стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі - відповідач) на свою користь середню заробітну плату в сумі 261 587,25 грн. за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на приписи статей 116, 117, 233, 234 КЗпП України та зазначає, що в день його звільнення 29.10.2015 відповідач не виплатив всі суми, які належали йому від підприємства, а саме премію в розмірі 4604 грн. Зазначена сума була виплачена позивачу відповідачем 16.05.2018 на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31.01.2018 по справі №235/6741/17. Згідно з розрахунками за період з 30.10.2015 по 15.05.2018 пройшло 633 робочих дні, за довідкою ДП «ВК «Краснолиманська» середньоденний заробіток позивача склав 413,25 грн., тому середній заробіток за час затримки виплати розрахунку становить: 261 587,25 грн. (413,25 грн. х 633 дні). З приводу пропущення позивачем тримісячного строку позивач зазначає, що 27.06.2018 він подав заяву до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області про видачу судового наказу про стягнення з відповідача на його користь середньої заробітної плати в сумі 261 587,25 грн. за час затримки розрахунку при звільненні. 30.07.2018 судом був виданий судовий наказ про стягнення заявленої суми, який в подальшому скасовано ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 22.08.2018 за заявою відповідача та роз'яснено про можливість звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач проти задоволення позову заперечував, про що надав відзив на позов. В судовому засіданні 08.11.2018 представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову, навівши доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Мотиви незгоди зводяться до того, що, по-перше, позивач помилково вважає, що премія до «Дня юриста» входить в структуру заробітної плати та, відповідно, відноситься до обов'язкових виплат, що належать працівнику при звільненні в розумінні ст.116 КЗпП України, та підпадає під відповідальність ст.117 КЗпП України, по-друге, виплата премії є правом, а не обов'язком відповідача, 26.10.2015 на ДП «ВК «Краснолиманська» сталася аварія, у зв'язку з якою на підприємстві склалася важка фінансово-економічна ситуація, збитки підприємства склали 138831900 грн., тому підприємство не мало змоги своєчасно виплатити працівнику такий вид премії. В судове засідання 10.12.2018 представник відповідача не прибув, надав заяву про розгляд справи без участі представника. В силу приписів ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи по суті за відсутністю учасників справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Записом в трудовій книжці на ім'я позивача підтверджується, що він перебував з відповідачем в трудових відносинах з 17.10.2014 по 29.10.2015, наказом від 29.10.2015 №3698/к був звільнений з 29.10.2016 за ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.8-9). Відповідачем не заперечується, що останнім днем роботи позивача було 29.10.2015. 14.12.2017 позивач звернувся до суду з позовом до ДП «Вугільна Компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в обґрунтування якої зазначив, що він працював у відповідача на посаді начальника юридичного відділу з 17.10.2014 по 29.10.2015, коли був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. В день звільнення йому не були виплачені всі суми при звільненні, а саме не була сплачена премія, яка була призначена наказом від 13.10.2015 №1639 «Про преміювання з нагоди професійного свята «День юриста» у вигляді посадового окладу, що становив 4604,00 грн. Ця премія при звільненні не була йому нарахована та не була сплачена (а.с.49). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31.01.2018 у справі №235/6741/18 стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 4604,00 грн. вказане рішення набрало законної сили 07.02.2018 (а.с.10-11). У зазначеному рішенні суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з тим, що на час звільнення позивач дійсно не отримав усі належні йому кошти, а саме премію в розмірі 4604,00 грн., яка є частиною заробітної плати. Листом №14.18/5678 від 15.06.2018 Покровським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області повідомлено, що суму боргу у розмірі 4 604 грн., яку стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] згідно виконавчого листа №235/6741/17 від 03.03.2018, перераховано останньому платіжним дорученням №1213 від 16.05.2018 (а.с.12). З довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 21.06.2018 №1187 вбачається, що середній заробіток [PERSON] становить: за серпень 2015 року - 5641,73 грн.; за вересень 2015 року - 9235,28 грн., середньоденний заробіток - 413,25 грн., середньомісячний заробіток - 8678,25 (а.с.13). На підставі заяви [PERSON] про видачу судового наказу 30.07.2018 Красноармійським міськрайонним судом Донецької області було видано судовий наказ про стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 261 587,25 грн., який було скасовано ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22.08.2018 за заявою боржника (а.с.15, 18), після чого позивач 04.09.2018 звернувся до суду з даним позовом. Суд зазначає, що приписами ч.1 ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Матеріалами справи підтверджено, сторонами визнано, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 16.05.2018 за платіжним дорученням №1213, виплативши йому заборгованість по заробітній платі, а саме премію в розмірі 4604 грн. Із заявою про видачу судового наказу про стягнення спірної суми середнього заробітку у зв'язку із отриманням заборгованості із заробітної плати позивач звернувся до суду 27.06.2018, тобто в межах тримісячного строку з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. На підставі поданої заяви Красноармійським міськрайонним судом було видано судовий наказ від 30.07.2018 по справі № 235/4547/18, яким було наказано стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 261 587,25 гри. В подальшому ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 22.08.2018 зазначений судовий наказ скасований за заявою відповідача, стягувачу роз'яснено про можливість звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. Вже 04.09.2018 позивач звернувся до суду з відповідним позовом, за яким відкрито провадження у даній справі. На думку суду, наведене вказує на те, що позивач не ставився зневажливо до питання захисту своїх трудових прав та інтересів в частині стягнення середнього заробітку за період з 30.10.2015 по 15.05.2018, тому суд дійшов висновку, що тримісячний строк звернення до суду з даним позовом позивач пропустив з поважних причин, відтак пропущений строк підлягає поновленню. Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права та судової практики. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Положеннями ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи наведені законодавчі приписи, оскільки судовим рішенням позовні вимоги позивача задоволені, стягнуто з відповідача на користь позивача невиплачену при звільненні 29.10.2015 заробітну плату в розмірі 4604 грн., яка складається з премії до дня юриста, а сума в означеному розмірі виплачена відповідачем позивачу 16.05.2018, правові підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, за заявлений позивачем період з 30.10.2015 по 15.05.2018 наявні. Доводи відповідача щодо відсутності підстав для віднесення премії до дня юриста до заробітної плати, не заслуговують на увагу, враховуючи наявність судового рішення від 31.01.2018, яке набрало законної сили 07.02.2014 та яким чітко передбачено, що на час звільнення позивач дійсно не отримав усі належні йому кошти, а саме, премію в розмірі 4604 грн., яка є частиною заробітної плати. Приписами ч.4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідачем не доведена належними та допустимими доказами відсутність його вини у несвоєчасній виплаті позивачу, а саме, при його звільненні, премії до дня юриста в розмірі 4604 грн. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця, в тому числі внаслідок аварійної ситуації на підприємстві, не позбавляє його відповідальності, передбачено ст.117 КЗпП. Так, відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Сторонами визнано, що період затримки розрахунку дорівнює з 30.10.2015 по 15.05.2018, позивач погодився з розміром середньоденного заробітку, зазначеним відповідачем, який дорівнює 413,25 грн. та розрахований, виходячи з розміру заробітної плати за останні два місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Такий розрахунок відповідає приписам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. За розрахунком позивача сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на його користь з відповідача за час затримки розрахунку на 633 робочих дні, дорівнює 261 587,25 грн. (413,25*633). Суд приймає до уваги наведений позивачем розрахунок, хоча зауважує, що кількість робочих днів у вказаний період дорівнює 635 робочим дням (жовтень 2015 р. (з 30.10.2015) - 1 р.д.; листопад 2015 - 21 р.д., грудень 2015 - 23 р.д., 2016 р - 251 р.д., 2017 р. - 248 р.д., січень 2018 р.- 21 р.д., лютий 2018 - 20 р.д., березень 2018р. - 21 р.д., квітень 2018 - 20 р.д., травень 2018 р (з 01.05.2018 по 15.05.2018 ) - 9 р.д.) Визначаючи розмір, що підлягає стягненню з відповідача за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 27.04.2016 у цивільній справі №6-113цс16 та Верховного Суду, викладену в постанові від 31.10.2018 у цивільній справі №756/10824/15-ц (провадження № 61-7694зпв18), відповідно до якої в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, і таке право суду залежить від наступних чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати. З огляду на те, що середньомісячний заробіток позивача дорівнює 8678,25 грн., недоплачена сума заробітної плати - 4604 грн., за стягненням якої позивач, знаючи про її не нарахування та не сплату при звільненні, звернувся до суду через два роки після звільнення, враховуючи, що вказана сума була виплачена відповідачем після набрання рішенням суду законної сили, суд вважає справедливим застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування позивачу заробітної плати за час затримки розрахунку. Оскільки сума середньомісячного заробітку позивача дорівнює 8678,25 грн., сума заборгованості із заробітної плати дорівнює 4604 грн. (53% від середньомісячного заробітку), сума середнього заробітку за весь час затримки - 261 587,25 грн., суд, виходячи із принципів справедливості та розумності, доходить висновку, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 138 641,24 грн. (53% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку) є співмірним із сумою заборгованості. Суд звертає увагу, що розмір середнього заробітку за час затримки розраховано без виключення (без віднімання) сум відрахувань, податків і зборів. Відповідно до п.6 вищезгаданої Постанови № 13 від 24.12.1999, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи викладене, позовні вимоги є такими, що нормативно обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені на 53%, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1386,41 грн. (53% від 2615,87 грн. (1% від ціни позову)).

Outcome: partial