Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом позивач) звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] (далі за текстом відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що вона є власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , в якій зареєстрований відповідач. Відповідач не проживає по вищевказаній адресі з 2014 року. Добровільно вирішити питання та знятись з реєстрації відповідач не забажав. За таких підстав позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реєстрація позивача та відповідача за адресою: [ADDRESS] , підтверджується копіями паспортів сторін (а.с.4-5,6-7), та довідкою голови квартального комітету № 30 про склад сім`ї або зареєстрований у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.11). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 березня 1992 року. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25.12.2015 року яке набуло законної сили 26.01.2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9). З акту голови квартального комітету № 30 вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою з 2014 року по теперішній час (а.с.10). Згідно з договором купівлі -продажу № 2906-194 (Біржовий контракт) [PERSON] придбала будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, задоволення вимог позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном. Що ж стосується посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України, то суд вважає, що воно є безпідставним, оскільки відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено з матеріалів справи вказаний будинок був придбаний у період перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування будинком як члени сім`ї власника, оскільки сам є співвласником даного будинку. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed