Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

[PERSON] 10 червня 2015 року пред'явила позов до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 8 серпня 2002 року, та визначення місця проживання дитини. У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що під час подружнього життя між ними все частіше почали виникати незгоди та непорозуміння, які переростали у сварки та скандали, що привело до того, що вони щоразу дальше віддалялися одне від одного, як подружжя. Стосунки між ними мали конфліктний характер, все це впливало на її, позивача, моральний спокій та спокій у сім'ї. Поведінка відповідача не тільки ображала, але і принижувала її. Відповідач жив своїми інтересами, забуваючи про рідних йому людей, незважаючи, що вони жили разом, вважалися сім'єю, а вона, позивач, була його дружиною. Всі зауваження з приводу сімейного життя ним ігнорувалися. Вичерпавши усі засоби для створення нормальних сімейних відносин, вони у 2012 році припинили шлюбні відносини і проживають окремо. Відповідач перейшов проживати до своїх батьків, а вона з дочкою залишилася проживати у будинку своїх батьків і з цього часу вони не підтримують жодних стосунків. За цей період не було спроб помиритися ні з її боку, а ні з боку відповідача. Також, після розірвання шлюбу просила залишити неповнолітню дочку [PERSON] проживати з нею, позивачем. У ході судового розгляду [PERSON] зменшила розмір позовних вимог, а саме просила не розглядати позов в частині визначення місця проживання дитини. Під час судового розгляду [PERSON] у підтримання позовних вимог посилалася на обставини викладені у позовній заяві, та пояснила, що вона зареєстрована у с. Кульчиці Самбірського району однак, фактично проживає в Італійській Республіці. Шлюб від початку був нещасливий, відповідач є неповноцінним чоловіком, а саме, через те, що не отримав гідного виховання від батьків. Зарплату їй він не приносив, гроші треба було у нього завжди просити. Ті роки, як вони були одружені вона жила за рахунок зарплати своєї матері, стипендії, яку вона отримувала навчаючись, та пенсії, яку вона отримала після смерті батька. Його не цікавили такі речі, як бути чоловіком, як бути хорошим батьком. Приблизно 4 роки вони з відповідачем живуть в Італії окремо, на відстані близько 80 км. На даний час вони не можуть поговорити, завжди сваряться та у них відсутні спільні інтереси. Дитина живе з нею, позивачем, відповідач частково займається вихованням дитини та матеріально забезпечує. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав та пояснив, що немає будь-яких законних підстав для розірвання шлюбу, він за збереження шлюбу, сім'ї, щоб не постраждали законні інтереси неповнолітньої дочки. Викладені позивачем обставини не відповідають дійсності, а сам зміст позовної заяви є неправдивий, ніякими доказами це не підтверджено, оскільки відповідач ніколи не обзивав дружину нецензурними словами, не вчиняв сварки та скандали, між ними не було конфліктних стосунків, не ображав позивача та не принижував її людську гідність, а навпаки створював нормальні сімейні відносини. Позивач та відповідач лише зареєстровані у с. Кульчиці, а фактично обоє проживають за кордоном. Із 2009 року відповідач проживає та працює в Італії, проживаючи там разом із позивачем, повністю оплачував послуги за житло, харчування та придбання необхідних речей для позивача та дочки, заощаджені кошти вкладав у будівництво будинку в м. Дрогобичі та відкладав для придбання в майбутньому автомобіля, через що виникали непорозуміння із позивачем, оскільки з цим не погоджувалася позивач, котра хотіла забирати всі кошти собі. Крім того, відповідач не курить, не зловживає алкогольними напоями та веде здоровий спосіб життя. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, показання свідків, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 61 цього Кодексу обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 38 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Отже, суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що чинне законодавство не передбачає розірвання шлюбу з участю представників сторін, так як участь сторін одночасно є обов'язковою, а також на те, що позивач повинна під час розгляду справи про розірвання шлюбу надати нотаріально посвідчений договір про добровільний поділ майна подружжя. Так, відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ст. 115 цього Кодексу рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання. Також статтями 68 та 69 Сімейного кодексу України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Ураховуючи наведене, заперечення представника відповідача щодо розірвання шлюбу з посиланням на те, що при вирішенні вказаного спору не враховано те, що заява про розірвання шлюбу повинна відповідати дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, суд відхиляє, оскільки дані обставини підлягають з'ясуванню під час розгляду справи про розірвання шлюбу на підставі ст. 109 Сімейного кодексу України, яка встановлює порядок розірвання шлюбу за рішенням суду за спільною заявою подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із свідоцтва про шлюб та свідоцтва про народження відомо, що сторони зареєстрували шлюб 8 серпня 2002 року, від якого мають одну неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 4, 5). Позивач та представник відповідача визнали, що неповнолітня дитина проживає із позивачем, відповідач на утримання дитини добровільно надає матеріальну допомогу та приймає участь у вихованні дитини. Із показань позивача та представника відповідача, допитаних як свідків вбачається, що сторони на початку 2013 року припинили подружні відносини, разом не проживають та спільного господарства не ведуть. Представник відповідача показав, що причиною припинення шлюбних відносин послужило те, що сторони працюють у різних місцях, однак як вбачається із показань [PERSON], що між сторонами тривалий час відбувалися сварки та конфлікти на побутовому грунті та різні погляди на сімейне життя і вона втратила до відповідача почуття поваги та любові. Відповідачем та представником відповідача не надано докази про те, що відповідач вживав заходи для збереження сім'ї, а заперечення представника проти позову зводиться в основному до того, що позивач не бажає добровільно поділити спільне майно подружжя, хоча докази про те, що між сторонами є спір про таке майно, відсутні. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] не спростовують дійсних причин позову про розірвання шлюбу. При наведених обставинах суд дійшов до висновку, що примирення між сторонами не можливе, їх сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача і це має істотне значення, так як відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини і примушування до збереження шлюбних відносини є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

Outcome: approved