Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

[PERSON] 19.05.2017 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд на тимчасово непідконтрольну державній владі України(територія здійснення антитерористичної операції), на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та за межі України (на територію Російської Федерації) малолітніх дітей в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 03.08.2002 року до 13.11.2012 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON], [INFO] р. н., та [PERSON],[INFO] р. н.. Батько дітей [PERSON] на теперішній час виїхав на працевлаштування до Російської Федерації,з [PERSON] стосунків не підтримує. Позивач мешкає у м. Донецьку Донецької області, тобто на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України. [PERSON] у зв'язку з цим вимушена періодично разом з дітьми в'їздити до території проведення антитерористичної операції та виїздити з цієї території, для перетину «лінії розмежування» потрібно отримати дозвіл батька дітей на їхній в'їзд чи виїзд. Позивач також вважає, що для нормального морального та духовного розвитку дітям потрібне щорічне оздоровлення в умовах морського клімату, просить надати дозвіл на тимчасовий в'їзд/виїзд на тимчасово непідконтрольну державній владі України(територія здійснення антитерористичної операції), на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та за межі України (на територію Російської Федерації) малолітніх дітей в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька. Відповідач [PERSON], за твердженнями позивача, не заперечує проти виїзду дітей у супроводі матері на територію Донецької та Луганської областей, тимчасово непідконтрольну державній владі України, на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та за межі України, надіслав [PERSON] електронною поштою нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей в період з 01.06.2017 року до 01.09.2017 року, однак оригінал документа позивач від відповідача так і не отримала. В своїй заяві від 23.05.2017 року [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила суд надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий в'їзд/виїзд на тимчасово непідконтрольну державній владі України (територія здійснення антитерористичної операції) малолітніх дітей в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька строком до 01.09.2017 року з метою оздоровлення, навчання та відпочинку, зумовлених потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дітей. Також позивач просила надати їй дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду дітей без згоди батька [PERSON]. Відповідно до ч.9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Згідно із ч.10 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Останнім відомим позивачеві місцем реєстрації/проживання [PERSON] є [ADDRESS] (Петровський район м. Донецька). Згідно із ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року була визначена зміна територіальної підсудності судових справ,підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам,зокрема, для справ, підсудних Петровському районному суду м. Донецька, визначена підсудність Краснолиманському міському суду Донецької області. За таких обставин цивільна справа відносно відповідача [PERSON] підлягає розгляду Краснолиманським міським судом Донецької області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи судом, однак для участі в судовому засіданні не прибули, надали заяви щодо розгляду справи без їхньої участі, не заперечували проти заочного розгляду справи (а.с. 11,20) Відповідач [PERSON] був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті суду, проте для участі в судовому засіданні не прибув, клопотань про необхідність відкладення розгляду справи не заявляв, заперечень проти позову не висунув.(а.с. 18) З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ст. 169, ч.2 ст. 197 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути позов за відсутності осіб, які беруть участь у справі, та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відповідно до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.60 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки відповідно до положень ст. 151 СК України вправі обирати самі. Як вбачається із наданої позивачем копії паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 16.01.2003 року Великоновоселківським РВ УМВС України в Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у шлюбі з 03.08.2002 року до 13.11.2012 року (а.с.7-8). Зі змісту свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 09.06.2004 року відділом РАЦС Петровського РУЮ м. Донецька, встановлено, що батьками малолітнього [PERSON], [INFO] р. н., є [PERSON] та [PERSON](а.с.9). Зі змісту свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 24.05.2005 року відділом РАЦС Петровського РУЮ м. Донецька, встановлено, що батьками малолітньої [PERSON], [INFO] р. н., є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, малолітні діти на теперішній час проживають спільно з матір'ю у [ADDRESS] (а.с.8). Відповідач не мешкає разом з родиною, виїхав для працевлаштування на територію Російської Федерації. В Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року) наголошується на забезпеченні поваги прав дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Також держави-учасниці Конвенції поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Діти позивача та відповідача народились в Україні, походять від громадян України, є громадянами України за походженням, отже, мають правовий зв'язок з державою Україною, однак проживають на тимчасово непідконтрольній державній владі України території, з причин, що не залежать від волі дітей чи їхніх батьків, позбавлені можливості підтримувати зв'язки з Україною, що зумовлено потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дітей. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території частини Донецької області (зокрема, м. Донецька Донецької області) та вихід частини території Донецької області (в тому числі м. Донецька Донецької області) з-під контролю державної влади України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Донецьк Донецької області. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 12.06.2015 року № 415ог затверджено Тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Згідно з вказаним Порядком в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї осіб здійснюється через блокпости - громадян України - за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного ст. 5 Закону України «Про громадянство України» або ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а тих, які не досягли 16-річного віку - з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. ст.154,155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положення ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 -річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Батько малолітніх дітей - [PERSON] на час вирішення цивільної справи судом по суті не надав належним чином оформленої письмової згоди на тимчасовий короткостроковий в'їзд/виїзд сина та доньки на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, в супроводі матері. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що закон передбачає надання дозволу на конкретний виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, неповнолітньої дитини в супроводі одного із батьків, з визначенням певного періоду часу. Суд вважає, що вимоги позивача в частинінадання дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд малолітньої дитини у супроводі матері на територію Донецької області, тимчасово непідконтрольну державній владі України(до м Донецька Донецької області), ґрунтуються на законі, мають на меті забезпечити можливість підтримувати зв'язки з Україною, що зумовлено потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дітей. Відповідно до ст.ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією і законами України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Необхідно зазначити, що Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, також встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Нормами ст. 7 СК України визначено справедливість та розумність як засади способу регулювання сімейних відносин в Україні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку задоволення уточнених позовних вимог, надання позивачу [PERSON] дозволу на в'їзд/виїзд її малолітнього сина [PERSON], [INFO] р. н., та малолітньої доньки [PERSON],[INFO] р. н.. без згоди/дозволу/супроводу батька дітей [PERSON], [INFO], на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, до м. Донецька Донецької області, суд вважає достатнім та розумним надати такий дозвіл на період з дня набрання судовим рішенням законної сили по 01.09.2017 року. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. [PERSON]. при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн., що підтверджено наданою позивачем квитанцією АТ «Ощадбанк» від 19.05.2017 року № 10 (а.с.2). З урахуванням задоволення позовних вимог суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати щодо сплати судового збору в розмірі 640,00 грн. .

Outcome: approved