Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

[PERSON] ( далі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до рішення виконавчого комітету Петропавлівської районної ради народних депутатів № 138 від 06 серпня 1990 року його матері [PERSON] було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку і видано будівельний паспорт. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого районним комунальним госпрозрахунковим підприємством «Проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро», протягом 1989 - 1990 років було збудовано домоволодіння по вул. Чкалова, 29 в с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області, але правовстановлюючий документ, а саме, свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння, його мати не отримувала. За висновком про оцінку майна житлового будинку літ. А загальною площею 50,2 кв.м з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по вул. Чкалова, 29 в с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області, його ринкова вартість складає 34178 гривень. Рішенням XIV сесії Осадченської сільської ради ХХІ-го скликання від 20.10.1993 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність» матері позивача [PERSON] безоплатно передано в приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в розмірі 0,25 га і ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,31 га, але з заявою про виготовлення державного акту на право приватної власності на вказану земельну ділянку мати не зверталась. 25 листопада 1991 року мати позивача [PERSON] у виконкомі Осадченської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області склала заповіт, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов'язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть їй на день смерті і на що вона по закону матиме право, заповіла у власність своєму сину, позивачу у справі. Позивач зазначає, що 15.09.1998 року він зареєструвався по вул. Чкалова, 29 в с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області за постійним місцем проживання і почав проживати з матір'ю [PERSON] у зазначеному догосподарстві разом з своїм сином [PERSON]. Позивач вказує, що 01.01.2002 року мати позивача разом з його сином вибула з домогосподарства № 29 по вул. Чкалова в домогосподарство № 26 по вул. Чкалова в с.Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області, де мати і проживала до своєї смерті. 09.12.2007 року [PERSON] померла. Позивач стверджує, що після вибуття матері та сина позивача з домогосподарства № 29 по вул. Чкалова, позивач проживає, володіє та користується цим домогосподарством як його голова по теперішній час.. Право власності на будинок № 29 по вул. Чкалова с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області за позивачем не зареєстроване. В с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області проживає рідний брат позивача [PERSON], який не претендує на вищевказане домогосподарство. Посилаючись на норми ст.ст. 16, 319, 344, 377, 380, 383 ЦК України, ст.ст. З, 118, 119 ЦПК України, позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на домоволодіння № 29 по вулиці Чкалова в с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області вартістю 34178 гривень. Позивач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с.60). Відповідач подала до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував (а.с.59). В судове засідання сторони не з'явилися, тому відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON], що підтверджується його свідоцтвом про народження серії ЯР № 528591, виданим виконавчим комітетом Осадченської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 10.12.1947 року (а.с.6). Рішенням виконавчого комітету Петропавлівської районної ради народних депутатів № 138 від 06 серпня 1990 року його матері [PERSON] було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку і видано будівельний паспорт, копія якого у матеріалах справи (а.с.7-10). З технічного паспорту, виготовленого 25.07.2014 року районним комунальним госпрозрахунковим підприємством «Проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро», вбачається, що протягом 1989 - 1990 років був збудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вул. Чкалова, 29 в с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області, який складається з наступних будівель та споруд, визначених в технічному паспорті спеціальними літерами: житловий будинок «А», площею основи (забудови) 48,4 кв. м.; сіни «а» площею 18,4 кв. м; гараж «Б» площею 28,1 кв. м; літня кухня «Б» площею 23,0 кв. м; сарай «Б» площею 17,2 кв. м; прибудова «б» площею 6,2 кв. м; сарай «В» площею 12,0 кв. м; сарай «Г» площею 12,0 кв. м; погріб «пд» площею 7,1 кв. м; баня «Д» площею 8,3 кв. м; убиральня «Е» площею 1,7 кв. м; сарай «Є» площею 6,2 кв. м; огорожа «№1-3» площею 1,85 кв. м; колодязь «к»; копію технічного паспорту додано до позову (а.с.18-20). Свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння відсутнє. Рішенням XIV сесії Осадченської сільської ради ХХІ-го скликання від 20.10.1993 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність» матері позивача [PERSON] безоплатно передано в приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в розмірі 0,25 га і ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,31 га, що підтверджено копією цього рішення, доданою до позову (а.с.12-16), але державний акт на право приватної власності на вказані земельні ділянки не виготовлявся. 25 листопада 1991 року мати позивача [PERSON] у виконкомі Осадченської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області склала заповіт, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов'язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть їй на день смерті і на що вона по закону матиме право, зокрема будинок, заповіла у власність своєму сину, позивачу у справі, що підтверджується заповітом, посвідченим секретарем Осадченської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 25.11.1991 року, та зареєстрованому в реєстрі за № 16 (а.с.27) та довідкою Осадченської сільської ради № 365 від 26.09.2014 року, якою підтверджено посвідчення цього заповіту (а.с.26). 15.09.1998 року він зареєструвався по вул. Чкалова, 29 в с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області за постійним місцем проживання і почав проживати з матір'ю [PERSON] у зазначеному житловому будинку, що підтверджується штампом Петропавлівського районного відділу УМВС України в Дніпропетровській області на сторінці 12 паспорту позивача серії АЕ №812810, виданого Першотравенським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 10.10.1997 року(а.с.5). 01.01.2002 року мати позивача вибула з житлового будинку № 29 по вул. Чкалова в житловий будинок № 26 по вул. Чкалова в с.Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області, де вона проживала до своєї смерті, яка настала 09.12.2007 року, що підтверджується довідками Осадченської сільської ради № 364 та № 365 від 26.09.2014 року в яких зазначено, що померла 09 грудня 2007 року [PERSON] на день смерті проживала та була зареєстрована в [INFO] разом з онуком [PERSON] (а.с.26, 29), та свідоцтвом про її смерть серії 1-КИ № 191382 від 10.12.2007 року(а.с.28). Після вибуття матері та сина позивача з садиби № 29 по вул. Чкалова позивач проживає, володіє та користується цією садибою як його голова по теперішній час, що підтверджується витягом з погосподарської книги Осадченської сільської ради за 2006-2010 роки (а.с.17) та довідкою Осадченської сільської ради № 189 від 19.11.2013 року про користування ним земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку в розмірі 0,25 га і ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,41 га за цією адресою (а.с.25). Право власності на будинок № 29 по вул. Чкалова с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області за позивачем не зареєстроване, що вбачається з довідки КП «Павлоградське МБТІ» № 8721 від 30.10 2915 року (а.с.24). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Садибою згідно з статтею 381 ЦК України є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. ЦК України не містить визначення такого об'єкта права власності як домоволодіння. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який прийнято 01.07.2004 року, набрав чинності 03.08.2004 року, в редакції від 04.07.2012 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Отже, садибний (індивідуальний) житловий будинок по вул. Чкалова, 29 в с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області належав на праві власності померлій [PERSON], яка набула його відповідно до діючого на час закінчення будівництва законодавства, що не передбачало державної реєстрації права власності, а позивач добросовісно заволодів цим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, отже, набуває права власності на це майно (набувальна давність). Згідно з ч.ч. 1, 2. 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч.І ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, визнаються відповідачем, підтверджуються наданими письмовими доказами, дослідженими судом, визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позовна заява підлягає задоволенню. За висновком спеціаліста-оцінювача про оцінку майна житлового будинку літ. А загальною площею 50,2 кв.м з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по вул. Чкалова, 29 в с. Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області, його ринкова вартість станом на 06.10.2014 року складає 34178 гривень (а.с.21-23). Виходячи з цієї оцінки, позивачем був сплачений судовий збір при поданні до суду позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., які підтверджені доданою до позову квитанцією банківської установи (а.с.1). На підставі викладеного, ст.ст. ЦК України,

Outcome: approved