Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

[PERSON] 09 липня 2015 року звернулася до суду із позовною заявою, в якій зазначає, що вона є спадкоємицею свого чоловіка [PERSON], померлого 10 січня 2014 року, і одноосібно прийняла спадщину у порядку та строки, встановлені чинним законодавством. Після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] за видачею свідоцтва про право на спадщину на ? частку земельної ділянки загальною площею 0,1013 га, що розташована за адресою: Івано-Франківська область, Яремчанська міська рада, с. \~Яблуниця, урочище\~Горішків, кадастровий номер: 2611093001:16:004:0330, яка була придбана її чоловіком за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19 листопада 2012 року. Однак державний нотаріус Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 травня 2015 року на підставі того, що право власності було зареєстровано за спадкодавцем після його смерті. Постанова нотаріуса, на думку позивача, винесена безпідставно, оскільки [PERSON] надала нотаріусу всі правовстановлюючі документи та документи, які засвідчують реєстрацію за її чоловіком права власності на вказану земельну ділянку. Водночас постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії необґрунтована та не містить посилань на будь-які норми законодавства, які свідчать про порушення умов щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, а отже нотаріус порушив свій обовязок щодо вчинення нотаріальної дії, в зв'язку з чим позивач звернулася до суду та просить задовольнити позовні вимоги. Позивач в судове засідання на розгляд справи не зявилась, надала на адресу суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутність та у відсутність її представника у звязку з зайнятістю на роботі, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити(а.с.33). Відповідач в судове засідання не зявилася, однак надала на адресу суду відповідні заперечення на позов, а також просить справу розглянути у її відсутність у звязку з неможливістю взяти участь в судовому засіданні(а.с.23). Суд, взявши до уваги заяву позивача та заперечення проти позову відповідача, вивчивши та перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановленні такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії паспорта громадянина України позивач [PERSON], [INFO], уродженка с. Слобода-Рашкове Рибницького району Республіки Молдова, мешканка с. Ананьїв Перший, Четверта дільниця Ананьївського району Одеської області(а.с.6-7). 19 листопада 2012 року приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №\~1981, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] придбали у спільну власність земельну ділянку загальною площею 0,1013 га, що розташована за адресою: Івано-Франківська область, Яремчанська міська рада, с.\~Яблуниця, урочище\~Горішків, кадастровий номер: 2611093001:16:004:0330 (а.с.10). Відповідно до вимог ст.ст. 334 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 листопада 2012 року був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів згідно витягу від 19 листопада 2012 року за № 12142381. У відповідності із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та обєднання земельних ділянок» №1066-V від 05 березня 2009 року на Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 728691, виданому відділом Держкомзему у місті Яремче Івано-Франківської області, нотаріусом проставлено відмітку про перехід права власності на цю земельну ділянку до [PERSON] та [PERSON]А.(а.с.12). Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 22828268 від 11 червня 2014 року за [PERSON] 06 червня 2014 року було зареєстровано право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,1013 га, кадастровий номер 2611093001:16:004:0330, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Яремчанська міська рада, с. Яблуниця, участок Горішків, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Цільове призначення земельної ділянки змінилося на підставі рішення № 99-19/2013 від 25.12.2013 року Яблуницької сільської ради(а.с.13). На запит [PERSON] 17 березня 2015 року складено [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2601132172015, відповідно до якого за [PERSON] 06 червня 2014 року було зареєстровано право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,1013 га, кадастровий номер 2611093001:16:004:0330, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Яремчанська міська рада, с. Яблуниця, урочище Горішків, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)(а.с.14). Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] одноосібно прийняла спадщину, про що свідчать матеріали спадкової справи № 344/2014, та звернулася до державного нотаріуса Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку (35-37). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1225 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 05.03.2009 р. № 1066-VI, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. Згідно ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Державний нотаріус Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] винесла постанову про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії від 19 травня 2015\~року, в якій зазначила, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2601132172015, виданого 17 березня 2015 року державним кадастровим реєстратором Відділу Держземагенства у місті Яремчому Івано-Франківської області [PERSON], право власності на ? частку земельної ділянки за [PERSON] зареєстровано в Державному земельному кадастрі лише 06 червня 2014 року, тобто після смерті власника земельної ділянки. При цьому в обґрунтування свого рішення нотаріус у постанові послалася лише на загальні норми Закону України «Про нотаріат» №\~3425-XII від 02 вересня 1993 року про порядок видачі свідоцтв про право на спадщину (а.с.8). У своєму запереченні нотаріус посилається на статтю 125 Земельного кодексу України, відповідно до якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Тому, на думку нотаріуса, права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за життя [PERSON] не виникло, а отже воно не увійшло до спадкового майна відповідно до приписів ст. 1218 Цивільного кодексу України (а.с.24-25). Згідно абз. 19 п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07 лютого 2014 року, як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02 вересня 1993\~року, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до частини першої ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, повязані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом. Відтак для прийняття рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус був зобовязаний вказати одну з підстав, зазначених в ст. 49 Закону України «Про нотаріат», чого нотаріусом зроблено не було. Тому суд погоджується із зауваженням позивача щодо необґрунтованості оскаржуваної постанови. Відповідно до частини другої ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат» документи, викладені на двох і більше аркушах, що подаються для вчинення нотаріальної дії, повинні бути прошиті у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності, а аркуші пронумеровані. Тексти нотаріально посвідчуваних правочинів, заяв, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і витягів з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані зрозуміло і чітко, дати, що стосуються змісту посвідчуваних правочинів, повинні бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб та їх ідентифікаційний код за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - без скорочень із зазначенням їх місцезнаходження. Прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, їх місце проживання та ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків, крім уповноважених представників юридичних осіб, повинні бути написані повністю, а у випадках, передбачених законами, - із зазначенням дати їх народження. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Однак будь-яких зауважень щодо невідповідності поданих спадкоємицею документів статті 47 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом в оскаржуваній постанові не вказано. Відповідно до п. 4.20 глави 10 розділу другого Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №\~296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру. Закон України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 р. № 3613-VI, відповідно до якого повинна здійснюватися державна реєстрація земельних ділянок та видача витягів з Державного земельного кадастру, був введений в дію лише 01.01.2013 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.11.2012 р. Відтак оформлення [PERSON] з Державного земельного кадастру на підставі вказаного договору не могло бути одразу здійснено. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться зокрема на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом, та інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Позивачем були надані нотаріусу договір купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON] з Державного земельного кадастру та [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за померлим. Отже усі необхідні документи для видачі свідоцтва про право на спадщину позивачем були надані відповідачу в повному обсязі. Слід звернути увагу на те, що стаття 1218 Цивільного кодексу України не містить обмежень щодо включення до складу спадщини майна, право власності на яке зареєстровано після смерті спадкоємця. Тривалість процедур реєстрації прав на майно не може бути підставою для позбавлення права спадкування, вказане також суперечить засадам добросовісності та справедливості, закріпленим в п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України. Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справи про спадкування» від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, виходячи зі змісту ст.\~1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять права, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та не припинилися з його смертю, в тому числі й майнові права щодо оформлення права власності на майно на підставі документів, які посвідчують таке право. Оскільки майнове право щодо реєстрації права власності на земельну ділянку протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини за обєктивних та незалежних від спадкоємця обставин перетворилося у право власності спадкодавця, таке право власності на земельну ділянку також входить до складу спадщини і спадкується у встановленому порядку. Враховуючи, що позивач подала відповідачу документи, які є підставою для виникнення права власності й засвідчують реєстрацію такого права, та які не визнані недійсними і не є нікчемними, передбачених Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку не було. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини третьої статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. У своїй постанові від 19 травня 2015 року відповідач належним чином не обґрунтувала причину відмови у вчиненні нотаріальної дії, не зазначила норм законодавства України, якими передбачено надання такої відмови, не вказала, якою з наведених у ст. 49 Закону України «Про нотаріат» була підстава відмови у вчиненні нотаріальної дії в даній справі. Нормами, на які посилається нотаріус в оскаржуваній постанові, не передбачено підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії за наявних обставин. З урахуванням фактичних обставин є всі підстави вважати, що право власності на спірну земельну ділянку увійшло до складу спадщини [PERSON] і спадкується у загальному порядку. Відтак, всупереч ст. 49 Закону України «Про нотаріат» державний нотаріус Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] безпідставно відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, порушивши тим самим покладений на неї обовязок щодо вчинення нотаріальної дії, а тому суд вважає за доцільне скасувати оскаржувану постанову та задовольнити вимоги позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved