Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 17.07.2000, посвідчений Регіональною товарною біржею «Юго-Восток» в м.Димитров Донецької області, реєстраційний номер 572 від 17.07.2000; визнати за позивачем право власності на 1/500 частину основної будівлі універмагу «[INFO]», розташовану на земельній ділянці Покровської (колишньої Красноармійської) міської ради за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 11,8 кв.м, а саме 55 VІІ - склад (II поверх), яка складає 1/500 ідеальну частину. В обґрунтування позову зазначено, що за договором купівлі-продажу від 17.07.2000, посвідченого Регіональною товарною біржою «Юго-Восток» в м. Димитров Донецької області, [PERSON] (далі - відповідач) продала, а позивач купила одну п`ятисоту частину основної будівлі універмагу « [INFO] », загальною площею 11,8 кв.м, а саме 55 VІІ - склад (II поверх), яка складає 1/500 ідеальну частину. За договором право власності на вказану частину основної будівлі універмагу «[INFO]» позивач набула після підписання договору та акту прийому передачі. У Красноармійському БТІ позивач зареєструвала право власності на нерухомість, про що було зроблено відповідний запис в реєстровій книзі за №1 реєстр 324, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 18.07.2000. Вказує, що позивачем та відповідачем були здійснені всі дії та виконані всі умови, спрямовані для укладання правочину, починаючи з 17.07.2000 і до теперішнього часу позивач добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується спірною нерухомістю за призначенням, утримує її, сплачує вартість комунальних послуг. 13.12.2019 позивач звернулась до Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, для проведення державної реєстрації права власності на спірну нерухомість. Однак рішенням №50291030 від 18.12.2019 позивачу було відмовлено в проведенні державної реєстрації, оскільки договір купівлі-продажу підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Посилаючись на приписи ст.58 Конституції України, п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, статті 128, 153, 224 ЦК УРСР, а також Закони України «Про власність» та «Про товарні біржі», позивач просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 10.11.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.22). Позивач до суду не прибула, надала заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність, позов підтримує (а.с.44). Відповідач правом участі в судовому засіданні не скористалась, надала заяву, в якій просить розглянути справу без її присутності, позов визнає та претензій не має (а.с.42). В силу приписів ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи по суті без участі її сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 17.07.2000 між позивачем та відповідачем укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений Регіональною товарною біржею «Юго-Восток» м.Димитров Донецької області, зареєстрований на вказаній біржі за номером 572 від 17.07.2000, за яким відповідач продала, а позивач купила одну п`ятисоту частину основної будівлі універмагу « [INFO] », розташовану на земельній ділянці Красноармійської міської ради за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 11,8 кв.м, а саме 55 VІІ - склад (II поверх), яка складає 1/500 ідеальну частину (а.с.9). Продаж вчинено за 5300 грн; право власності на зазначену частину нерухомого майна позивач набуває після підписання сторонами цього договору та акту прийому передачі. За п.10 Договору згідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (а.с.9 зворотній бік). За реєстраційним посвідченням Красноармійським БТІ спірну частину нерухомого майна зареєстровано за позивачем та записано в реєстрову книгу за №1 реєстр 324 від 18.07.2000 (а.с.10). 25.11.2019 на замовлення позивача виготовлено Технічний паспорт на громадський будинок - Основна будівля універмагу « [INFO] », літера «А-2», по [ADDRESS] , загальна площа приміщень за номерами 55, 55 VІ та 55 VІІ з урахуванням площ приміщень загального користування - 27,00 кв.м (а.с.13-15). Рішенням державного реєстратора №50291030 від 18.12.2019 позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на основну будівлю універмагу « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу від 17.07.2000, реєстраційний номер 572, не посвідчений нотаріально; за приписами ч.ч.1-2 ст.220 ЦКУ у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (а.с.16). Вирішуючи спір, суд враховує такі норми права. Правовідносини з купівлі-продажу спірного нерухомого майна виникли до набрання ЦК України чинності (до 01.01.2004) під час дії ЦК УРСР (1963 рік), Закону України «Про власність» та Закону України «Про товарну біржу». Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність» володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За приписами статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Обов`язкова нотаріальна форма передбачена для договору купівлі-продажу житлового будинку і його реєстрація органами місцевого самоврядування (ст.227 ЦК УРСР 1963 року). Згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню; угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до пунктів 1.1, 1.4, 1.7, 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 № 121, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин та визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні, державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України; реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, відповідно до п.9 якого договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею, відносяться до таких правовстановлюючих документів. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України (який набрав чинності 01.01.2004) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За приписами ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовились відносно всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, проте одна зі сторін ухиляється від нотаріального його посвідчення, суд може визнати цей договір дійсним. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не потрібне. Відповідно до роз`яснень, даних в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.78 р., із змінами від 25.05.98 р. «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» угоди купівлі-продажу (зокрема при придбанні на біржових торгах) житлового будинку (квартири) або його (її) частини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. При цьому, якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК на вимогу сторони, що виконала угоду має право визнати її дійсною. Враховуючи наведене, оскільки ЦК УРСР 1963 року не містив норм про обов`язковість нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу будь-якого нежитлового нерухомого майна, а при укладенні договору від 17.07.2000 всі вимоги, передбачені ст.15 Закону України «Про товарні біржі», між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір та факт реєстрації спірного нерухомого майна за позивачем в БТІ, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання такого договору дійсним. За викладених обставин, зважаючи на приписи ст.55 Конституції України, за якими права і свободи людини і громадянина захищаються судом, та ст.392 ЦК України, за якими власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, оскільки державним реєстратором позивачу відмовлено в реєстрації права власності позивача на спірне нежитлове приміщення, позов в частині визнання за позивачем права власності на таке майно також підлягає задоволенню. Отже, позов належить задовольнити. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушено.

Outcome: approved