Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» (далі - відповідач, ДП «НДІ «Квант»), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 75 068 грн. 48 коп. заробітної плати за період з червня 2020 року по лютий 2021 року. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що вона перебувала у трудових відносинах з ДП «НДІ «Квант» та 22.02.2021 року була звільнена із займаної посади інженера-технолога І категорії за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач зазначає, що з червня 2020 року відповідач не виплачував їй заробітну плату. Згідно з довідками відповідача за період з червня 2020 року по лютий 2021 року позивачу було нараховано, проте не виплачено 75 068 грн. 48 коп. заробітної плати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до ДП «НДІ «Квант» про стягнення заборгованості із заробітної плати та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22.09.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2021 року розгляд справи відкладено на 18.10.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.10.2021 року розгляд справи відкладено на 07.12.2021 року. Позивач у судове засідання не з`явилась; про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином; подала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі. Представник відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у ДП «НДІ «Квант». Згідно з довідкою ДП «НДІ «Квант» від 19.03.2021 року № 82 станом на 22.02.2021 року заборгованість відповідача із заробітної плати за період з червня 2020 року по січень 2021 року перед [PERSON] становила 46 026 грн. 02 коп. Згідно довідки ДП «НДІ «Квант» від 19.03.2021 року № 81 станом на 19.03.2021 року заборгованість відповідача із заробітної плати за лютий 2021 року перед [PERSON] становила 29 042 грн. 46 коп. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач як роботодавець в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати. Так, на день звільнення позивача їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з червня 2020 року по січень 2021 року в розмірі 46 026 грн. 02 коп. та за лютий 2021 року - в розмірі 29 042 грн. 46 коп., що підтверджується довідками відповідача від 19.03.2021 року № 81 та № 82. Оскільки, відповідач не спростував заявлені позивачем вимоги, та у строки, встановлені ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив усі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив означені суми і на час розгляду справи судом, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати за період з червня 2020 року по лютий 2021 року в загальному розмірі 75 068 грн. 48 коп. Сума заборгованості підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст.ст. 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з наведеного, наявні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення прав позивача на своєчасне отримання нею належної їй до сплати заробітної плати. Відповідач не надав жодних доказів виплати позивачу заборгованості із заробітної плати. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при поданні позову до суду позивач відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від його сплати, згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved