Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

[PERSON], в інтересах [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, зазначивши, що між позивачем та відповідачем 07.04.2016 року був укладений договір позики згідно умов якого позивач прийняв на себе зобов'язання надати відповідачу позику у розмірі 600000,00 грн., з метою погашення зобов'язання відповідача перед [PERSON] у розмірі 600000 грн., у відповідності до розписки від 15.02.2015 року. За домовленістю між сторонами сума позики була передана позивачем безпосередньо [PERSON] 07.04.2016 року, про що останній надав власноручно написану розписку, в який зазначив про відсутність будь-яких претензій майнового та фінансового характеру до [PERSON], та передав позивачу розписку відповідача від 15.02.2015 року. Відповідач зобов'язався повернути суму позики до 01.09.2016 року, однак взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів в строк відповідач не виконав, в силу чого позивач змушений звернутись до суду та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 600000 грн. 00 коп. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обгрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, зазначивши, що позичив кошти в [PERSON] щоб придбати житло, однак в строк кошти не повернув та звернувся до батька з проханням повернути відповідний борг за нього. Батько погодився та уклав з ним договір позики. На уточнюючі питання суду пояснив, що особисто він від батька згідно договору позики кошти не одержував, тому і не писав батьку розписку на виконання договору позики, а відповідну суму коштів батько в його присутності віддав [PERSON], виконавши відповідні боргові зобов'язання сина перед [PERSON] Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Копія договору позики від 07.04.2016 року, укладеного між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, зазначає, що позикодавець надає позичальнику позику у розмірі 600000 грн. 00 коп., строком до 01 вересня 2016 року. Згідно п. 2 даного договору, позика надається з метою погашення зобов'язання Позичальника перед гр. [PERSON] у розмірі 600000 грн. 00 коп., згідно розписки від 15.02.2015 року (а.с. 5). Відповідно до розписки, наданої 15.02.2015 року, [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 600000 грн. від гр. [PERSON] та зобов'язався повернути кошти до 15.02.2016 року (а.с. 6). Зміст розписки, наданої 07.04.2016 року [PERSON], зазначає, що останній отримав грошові кошти в сумі 600000 грн. від гр. [PERSON], який є батьком [PERSON], в зв'язку з погашенням боргу по розписці від 15.02.2015 року, що написана власноручно [PERSON] Претензій майнового та фінансового характеру до [PERSON] не має. (а.с. 7). Таким чином, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що між позивачем та відповідачем 07.04.2016 року був укладений договір позики грошових коштів в сумі 600000 грн. 00 коп., при цьому відповідач, як сторона по даному договору, не отримував безпосередньо від позивача суму коштів, визначену в договорі позики, а таку суму коштів, в якості погашення боргу відповідача, отримала від позивача інша особа, а саме: [PERSON] Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зміст ч.1 ст. 1049 ЦК України прописує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Системний аналіз зазначених вище норм законодавства дає підстави вважати, що договірні правовідносини щодо позики, зокрема позики коштів, нерозривно пов'язані, насамперед, із сторонами таких договірних правовідносин, тобто між позикодавцем та позичальником, та нерозривно пов'язані з моментом укладання такого договору, що є моментом передачі грошових коштів, при цьому, в даних правовідносинах позикодавець, виконуючи взяті на себе зобов'язання згідно договору позики, повинен передати відповідну суму коштів у власність саме позичальнику, як стороні по договору, а не іншій особі, і саме позичальник, на підтвердження моменту укладання договору позики та виконання його умов, в тому числі в частині щодо отримання ним коштів, пише відповідну розписку, яка посвідчує передання саме йому позикодавцем визначеної договором позики суми коштів, і лише таку суму коштів, отриману безпосередньо позичальником від позикодавця, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю. Суд звертає увагу на те, що позивач, не передавши безпосередньо відповідну суму коштів, визначену договором позики, відповідачу, як стороні такого договору, а сплативши такі кошти в якості боргу за відповідача, як боржника, третій особі, а саме: [PERSON] - не створив правовідносин, пов'язаних з позикою, що призвело до того, що відповідний договір позики не був укладений, оскільки моментом укладання договору позики, в розумінні вимог ст. 1046 ЦК України - є момент передання грошей від позикодавця позичальнику, в силу чого позивач створив правовідносини, які охоплюються загальними положеннями про зобов'язання та виникають, зокрема, з п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України. За таких обставин, врахувавши те, що відповідач не одержував від позивача коштів згідно договору позики, що призвело до не укладання такого договору позики, і як наслідок - до відсутності зобов'язань відповідача, як позичальника, перед позивачем, як позикодавцем, а тому, суд вважає, що з підстав, наведених в позовній заяві, даний позов задоволенню не підлягає, в силу чого в задоволенні даного позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed