Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку суми 234000,00 гривень маральної шкоди, завданою протиправною бездіяльністю у кримінальному провадженні за заявою [PERSON] від 18.05.2020. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність права на відшкодування вищевказаної суми коштів за наслідками протиправної бездіяльності відповідача, яка полягала: - у невиконанні ухвали суду від 28.05.2020 щодо невнесення відомостей за заявою [PERSON] від 18.05.2020 в період з 19.05.2020 до 19.05.2021 (12 місяців); - бездіяльності поліції щодо допиту заявника в період з 19.05.2020 до 19.05.2021 (12 місяців); - бездіяльності щодо огляду місця події, як першочергових заходів доведення складу злочину за статтею 356 КК України в період з 19.05.2020 до 08.2021 (15 місяців). Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 1174 Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». \~ \~ \~ \~Відповідачем подано до суду письмовий відзив на позов, у якому висловлено незгоду із заявленими позовними вимогами, оскільки позивачем не доведено факту наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та її розміром, протиправності поведінки заподіювача шкоди. Крім того, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності та не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. З урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує таке. На підставі ухвали слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2020 року було задоволено частково скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄДРСР та зобов`язано Мукачівський ВП ГУНП в Закарпатській області прийняти та невідкладно зареєструвати подану заяву-повідомлення [PERSON] від 18.05.2020 про вчинення злочину, передбаченого ст. 356 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати відповідне досудове розслідування кримінального правопорушення. З відповіді Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 18.06.2020 №5-7081/106/26/1-20 вбачається, що органом досудового розслідування по заяві за заявою [PERSON] від 18.05.2020 не вносилися відомості, оскільки ухвала Мукачівського міськрайонного суду про внесення відомостей по заяві останнього до Єдиного реєстру досудового розслідування до Мукачівського ВП не надходила. Крім того, наявні у справі доказові матеріали (клопотання від 18.05.2020 №93, 15.06.2020№121) свідчать про те, що позивач неодноразово звертався до Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області з клопотанням про проведення огляду місця події. У межах судового розгляду даної справи [PERSON] просить суд стягнути з державного бюджету України на його користь суму моральної шкоди у розмірі 234000,00 гривень, завданої протиправною бездіяльністю у кримінальному провадженню за заявою [PERSON] від 18.05.2020, в тому числі: 1) 72000,00 грн. - моральна шкода за невиконання ухвали суду від 28.05.2020 щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою [PERSON] від 18.05.2020; 2) 72000,00 грн - моральна шкода за бездіяльність поліції щодо допиту заявника; 3) 90000,00 грн. моральна шкода за бездіяльність в проведенні невідкладних дій по огляду місця події. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України . За змістом п. 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом держвлади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування вищевказаної норми закону діють правила частини шостої статті 1176 Цивільного кодексу України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України). Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог позивачем вказані приписи ст. 1174 Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». Так, статтею 1174 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу держвлади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 Цивільного кодексу України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу держвлади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування в розумінні стст.1167, 1174 Цивільного кодексу України. Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) в особи виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Перелік випадків, в яких виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, визначений частиною першою статті 2 Закону. Так, відповідно до частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Фактичний аналіз змісту вищевказаних норм Закону свідчить про те, що вказаний нормативно правовий акт не підлягає застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами по справі, оскільки відсутніми є факти, з якими пов`язується право на відшкодування шкоди за наведеним Законом. Також у спірній по справі ситуації відхиляються судом і посилання позивача на приписи частини третьої статті 13 Закону відносно того, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, оскільки позивач, у зазначеному ним періоді, не перебував під судом чи слідством у розумінні положень Закону. В свою чергу, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пункті третьому постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31.03.1995\~р.\~№ 4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» зазначено, що\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені норми права, встановлені судом обставини справи, позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, а також причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діями відповідача. Разом з тим, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 303\~Кримінального процесуального кодексу України під час досудового розслідування може бути оскаржено бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. Згідно з\~частиною другою статті 307 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування втілюється така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Таким чином, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, не є підставою в розумінні статті 23 Цивільного кодексу України, для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. До таких висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 28.11.2018 року у справі №638/9055/15, від 04 липня 2018 року у справі №638/14260/16, від 04 липня 2018 року у справі №641/2328/17, від 20 січня 2021 року у справі №686/27885/19 (провадження 61-8240ск20). Звертаючись до суду із цим позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди внаслідок невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою від 20 18.05.2020, а також причинного зв`язку між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався. Факт того, що ухвалою слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2020 року було зобов`язано Мукачівський ВП ГУНП в Закарпатській області прийняти та невідкладно зареєструвати подану заяву-повідомлення [PERSON] від 18.05.2020 про вчинення злочину, передбаченого ст. 356 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати відповідне досудове розслідування кримінального правопорушення, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчих Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та настанням моральної шкоди. Права [PERSON] , у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, були відновлені ухвалою слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2020 року, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed