Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач 1), [PERSON](далі - Відповідач 2), [PERSON] (далі - Відповідач 3), [PERSON] (далі - Відповідач 4) про визнання такими, що втратили право користування будинком. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.07.2015 посвідченого приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального округу Сумської області [PERSON] остання придбала у власність від Відповідача 2 житловий будинок з надвірними будівлями на земельній ділянці площею 0,0478 га кадастровий номер 5910300000:01:007:0286 за адресою: Сумська область, м. Глухів, вул. Клари Цеткін, 13-А та вказану земельну ділянку. Зазначає, що після придбання вказаного майна, вона дізналась, що в даному будинку зареєстровані сторонні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У звязку із набуттям права власності на вказаний вище будинок та земельну ділянку, вона як власник, не може в повній мірі розпоряджатися власним майном, оскільки у вказаному будинку прописані сторонні особи, які отримали право проживання в ньому за погодженням з колишнім власником будинку, з огляду на зазначене просить суд визнати такими, що втратили право користування житловим будинком № 13-А по вулиці Клари Цеткін в м. Глухові Сумської області [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що 20.07.2015 року його дружина [PERSON] за договором купівлі-продажу від 20.07.2015 посвідченого приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального округу Сумської області [PERSON] придбала у власність у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями на земельній ділянці площею 0,0478 га кадастровий номер 5910300000:01:007:0286 за адресою: Сумська область, м. Глухів, вул. Клари Цеткін, 13-А та зазначену земельну ділянку. Однак після купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки, колишній власник [PERSON] та його члени сімї не бажають покидати будинок і перешкоджають у користуванні її власністю, тому вони змушені були звернутися із даним позовом до суду. Відповідачі - 1,2,4 до суду не зявились, хоча були повідомлені належним чином, а Відповідач 3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що дійсно у 2015 році Позивач придбала вказаний будинок у його батька [PERSON], але даний договір-купівлі продажу був оформлений як гарантія повернення грошових коштів, які він отримав в борг від чоловіка Позивачки [PERSON], тому дані відносини стосуються його особисто та [PERSON] Пояснив, що у вказаному будинку продовжують проживати його батьки [PERSON] та [PERSON], а він та його брат [PERSON] не проживають, але зареєстровані у вказаному будинку, тому просив суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, заслухавши позивача та відповідача 3, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 20 липня 2015 року за договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі за № 260 та № 261 відповідно, [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з мансардою № 13, розташований по вулиці Клари Цеткін в м. Глухові Сумської області загальною площею 156,4 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0478 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 5910300000:01:007:0286 (а.с. 6-11). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 85501479 від 21.04.2017 [PERSON] являється власником житлового будинку загальною площею 156,4 кв.м. розташованого за адресою: Сумська область, м. Глухів, вул. Цеткін Клари 13 та земельної ділянки з кадастровим номером 5910300000:01:007:0286 (а.с. 56-57). Згідно довідок відділу ведення реєстру територіальної громади від 02.03.2017 №168/01-12, №169/01-12, №170/01-12, №171/01-12 відповідачі зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с.17-20). Як пояснив позивач та відповідач вулиця Клари Цеткін була перейменована на вулицю Трьохсвятську. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтями 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (статті 379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Судом встановлено, що відповідачі 1,3,4 не є власниками житлового будинку, не є членами сімї власника будинку, тобто Позивача і не є наймачами житлового будинку (його частини). Окрім того, відповідно до частин другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Факт реєстрації відповідачів у житловому будинку позивача створює перешкоди для здійснення власником будинку свого права на його відчуження, а можливість заявлення відповідачами про своє право на проживання у вказаному будинку може створити перешкоди для користування позивачем своїм майном. З огляду на встановлені обставини, а саме законні підстави набуття позивачем права власності на житловий будинок та земельну ділянку, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення статті 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved