Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

[PERSON] 18 грудня 2018 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним акту на право власності на земельну ділянку (а.с.1-4). В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що проживає у будинку [ADDRESS] 64 /100 якого належать їй на праві приватної власності. У 2008 році до неї звернулись сусіди, що проживають за адресою: [ADDRESS] , із проханням підписати акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, який вона підписала. У 2010 році позивач та співвласник [PERSON] звернулись до органу приватизації щодо встановлення меж земельної ділянки, яка перебуває у їхній спільній власності за адресою: [ADDRESS] . В подальшому було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №333288, кадастровий номер 1210100000:08:274:0019. Позивач зазначає, що нещодавно дізналась, що в процесі приватизації своєї ділянки сусіди з домоволодіння [ADDRESS] , присвоїли частину земельної ділянки, що належить їй, шляхом викривлення зовнішньої межі, яка розділяє земельні ділянки. Позивач вважає, що під час виготовлення державного акту на ім`я [PERSON] були порушені межові знаки та змінено розмір земельної ділянки, що знаходилась і продовжує знаходитьсь у користуванні власників домоволодіння [ADDRESS] . Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати недійсним державний акт на земельну ділянку на ім`я [PERSON] , що розташована за адресою : [ADDRESS] та державний акт на земельну ділянку серії ЯК №333288 від 07.07.2012 року, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У травні 2018 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , управління Держкомзему у Дніпропетровській області про усунення перешкод у праві володіння та користування земельною ділянкою, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (а.с.35-39). В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 04 червня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу укладеним із [PERSON] , [PERSON] вона придбала житловий будинок із господарчими спорудами та будівлями за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 801 кв.м. по фактичному користуванню. На підставі рішення дніпропетровської міської ради №123/43 від 25.02.2009 року позивачу передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,859 га за адресою: [ADDRESS] , про що видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №131990 від 09.11.2009 року. Кадастровий номер ділянки 1210100000:08:274:0016. Рішенням Дніпропетровської міської ради №59/4 від 08.12.2010 року [PERSON] приватизувала у приватну власність земельну ділянку площею 0,0832 га за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим, їй було видано державний акт на земельну ділянку серії ЯК №333288 від 07.07.2012 року. Кадастровий номер ділянки 1210100000:08:274:0019. Земельні ділянки є суміжними та мають спільну межу від точки А до точки Д довжиною 46,12 м. Така ж сама спільна сумісна межа від точки Б до В довжиною 46,12 м. із планів земельної ділянки вбачається, що лінія розмежування між земельними ділянками є прямою, але в дійсності за своєю конфігурацією є ломаною лінією, внаслідок чого металева огорожа , яка встановлена по межі ділянок не відповідає земельно-кадастровій документації цих двох присадибних ділянок. Посилаючись на викладені обставини та обґрунтування позову позивач просить суд усунути перешкоди у володінні та користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , яка належить мені - [PERSON] на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯЖ № 131990, виданого 09 листопада 2009 року управлінням Держкомзему у м. Дніпропетровську; зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 12 кв.м. шляхом демонтування та перенесення металевої огорожі між точками А і Д по лінії проходження межі між земельними ділянками розташованими по [ADDRESS] у визначені земельно-кадастровою документацією межі, які зазначені на кадастровому плані земельної-ділянки, що належить [PERSON] з кадастровим номером 210100000:08:274:0016. В ході розгляду справи до участі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору первісного позову залучено Дніпровську міську раду та Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області (а.с.78). Учасники справи про день, час та місце судового засідання повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилала. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги первісного позову не визнає та заперечує проти їх задоволення. Вимоги зустрічного позову підтримує та просить задовольнити (а.с.152). Третя особа - Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області в особі свого представника в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надсилала. Третя особа - управління Держкомзему у Дніпропетровській області в особі свого представника в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надсилала. Третя особа - Дніпровська міська рада в особі свого представника в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надсилала. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення до суду є захист майнових прав та інтересів, пов`язаних із реалізацією права власності на земельну ділянку. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд виходить із наступного. Встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №333288 від 07.07.2012 року [PERSON] на праві спільної сумісної власності є співвласником земельної ділянки площею 0,0831 га розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільовим призначенням - обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Іншим співвласником являлась [PERSON] (а.с.17). Кадастровий номер земельної ділянки є 1210100000:08:274:0019 (з.а.с.17). [INFO] [PERSON] померла (а.с.138). 23 травня 2008 року складено акт встановлення існуючих меж земельної ділянки в натурі, яким проведено встановлення меж земельної ділянки громадянина [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . акт складено у присутності суміжних землекористувачів у тому числі [PERSON] (а.с.19). На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №131990 від 09.11.2009 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0859 га розташована за адресою: [ADDRESS] , цільовим призначенням - обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.40). Жодних претензій під час узгодження зовнішньої межі земельної ділянки зацікавленими сторонами не заявлено (про що зазначено в пояснювальній записці) (а.с.43). Кадастровий номер земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є 1210100000:08:274:0016 (а.с.60). Із плану земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] з прив`язками меж до будівель та споруд вбачається, що площа земельної ділянки становить: фактична 839 кв.м., кадастрова 859 кв.м. (а.с.120). Крім того, із плану вбачається, що кадастрова межа суміжних земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] визначена у вигляді прямої лінії, а існуюча фактична межа тих самих суміжних земельних ділянок позначена у вигляді ломаної лінії жовтого кольору. В цьому плані вказана частина земельної ділянки між точками А і Д, що межує із земельною ділянкою [PERSON] площею 12 кв.м., яка належить [PERSON] на праві приватної власності, але згідно до фактичної межі нею не зайнята. Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] плану земельної ділянки вбачається, що зі сторони ділянки точки А і Д на земельній ділянці розташовані сарай літ. И та гараж літ. Б (а.с.67). За змістом ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Згідно із положеннями статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3ахист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його. В п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У відповідності до ст.. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Отже, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги первісного позову є безпідставними та необґрунтованими, так як статтями 140-149 ЗК України чітко визначено підстави задля припинення права власності на землю, які, у свою чергу позивачем не доведено та не обґрунтовано належними та достатніми доказами жодної із них. Крім того, державний акт про право власності на земельну ділянку видається на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування в даному випадку - Дніпропетровською міською радою, які позивачем не оскаржені, жодних заперечень ним не було пред`явлено, як то вбачається з матеріалів справи. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно із положеннями ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Достовірно встановлено, що фактично частина земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:274:0016, що перебуває у власності [PERSON] площею 12 кв.м. зі сторони межі між точками літер А і Д, зайнята [PERSON] та використовується нею, що порушує права [PERSON] як законного власника земельної ділянки. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи викладене та ті докази, на які посилаються сторони в обґрунтування своїх вимог, суд приходить до висновку, що вимоги первісного позову є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку із чим, задоволенню не підлягають, а вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню зважаючи на їх обґрунтованість та доведеність. Вирішуючи питання щодо судових витрат відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги первісного позову задоволенню не підлягають, то і судові витрати понесені [PERSON] відшкодуванню не підлягають, у свою чергу вимоги зустрічного позову задоволено, а тому судовий збір сплачений [PERSON] підлягає відшкодуванню в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved