Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника - адвоката Шовкопляс Ю.В., звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовом до [PERSON] треті особи, які на заявляють самостійних вимог: Відділ реєстрації Енергодарської міської ради, Служба у справах дітей Енергодарської міської ради, в якому після уточнення позовних вимог просить суд: визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] за місцем її проживання: [ADDRESS] . В обґрунтування уточнених вимог позовної заяви зазначено, що з 28.12.2013 р. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який розірвано рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 15.02.2016 р.. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , який перебуває на повному утриманні позивача, оскільки відповідач участі в утриманні сина не приймає, будь-якої матеріальної допомоги не надає. З квітня 2018 року [PERSON] разом з сином проживають в [ADDRESS] , де і перебувають на обліку у відділі з питань міграції МУ МВС Росії «Раменське». Син - [PERSON] з 23.07.2018 р. є вихованцем МБДВУ «Дитячий садок «Райдуга» міської околиці Бронниці. [PERSON] 02.02.2019 р. зареєструвала шлюб з громадянином Росії - [PERSON] , про що видано відповідне свідоцтв про шлюб. Заперечення відповідача проти проживання спільного сина разом з позивачем стало підставою для звернення до суду з позовом. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Шовкопляс Ю.В. не з`явились, представником позивача надано письмову заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримав (а.с.200). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився надавши письмову заяву про розгляд справи без його участі за участю його представника - адвоката Сірко Л.М. (а.с.60, 61). Відозву або заперечень проти змінених вимог позову, відповідачем до суду надано не було. Представник відповідача - адвокат Сірко Л.П., яка діє на підставі письмового договору від 28.10.2019 р. з відповідачем (а.с.62), повідомлена належним чином про розгляд справи (а.с.191), в судове засідання не з`явилась, поважність причин неявки суд не повідомила, будь-яких заяв або клопотань до суду не надала. Відозву або заперечень проти задоволення вимог позову про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] , представником надано не було. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Відділу реєстрації Енергодарської міської ради, в судове засідання не з`явився, надавши клопотання про розгляд справи без участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с.192). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Енергодарської міської ради, повідомлена належним чином про розгляд справи судом, в судове засідання не з`явилась, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи, заперечень проти уточнених вимог позову до суду не надала. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились, суд вважає необхідним зазначити наступне. За положеннями ст.129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України, одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку відповідно до положень ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справи, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24.01.2018 р. у справі №907/425/16). Враховуючи зазначене, відсутність підстав для відкладення слухання справи визначених ч.2 ст.223 ЦПК України, а також те, що на думку суду, наявні у справі матеріали є достатніми для її вирішення, належність повідомлення сторін про розгляд даної справи, з метою дотримання балансу інтересів усіх учасників справи та дотримання розумних строків її розгляду, приходжу до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи які не з`явились. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 р. у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив правовий висновок про те, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Змагальність цивільного судочинства нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.12.2013 р., який розірвано заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 15.02.2016 р. у справі №316/30/16 (а.с.7). Від шлюбу позивач та відповідач мають спільного малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю - [PERSON] за місцем її проживання. Аналізуючи підстави звернення до суду з позовом, норми сімейного законодавства України та міжнародних нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов наступного висновку. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Згідно приписів ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статей 141, 150 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей; батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно частин 1 та 2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. На рівні внутрішнього законодавства України, принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно в частині 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Враховуючи положення статей 7, 13 СК України, частини 4 статті 10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді цієї категорії справ суди обов`язково застосовують Конвенцію про права дитини від 20.11.1989 р. ратифіковану Україною 27.02.1991 р., із змінами (далі - Конвенція про права дитини) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини по справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення від 16.07.2015 р., §100, зауважує, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. В рішенні ЄСПЛ у справі у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 р., заява №2091/13, зазначено про необхідність дослідження стабільності середовища дитини для забезпечення найкращих інтересів дитини (пункти 83-84). Частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідно в найкращих інтересах дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки той з батьків дітей, з ким не визначено їх місце проживання, не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, на турботу відносно дітей та участь у їх вихованні і може реалізували свої права шляхом домовленості з щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням в разі звернення з відповідним позовом. У своєму рішенні «Хант проти України» від 07.12.2006 р. (заява №31111/04), ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (§54). Верховний Суд в постанові від 04.04.2018 р. по справі №756/2109/16-ц зазначив, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. З аналізу даних довідки з Сектора реєстрації ЕМР (а.с.21), повідомлення Служби у справах дітей ЕМР Запорізької області №02-15/189 до суду (а.с.89) встановлено, що відповідач [PERSON] , хоча і є зареєстрованим у місті Енергодар, проте за зареєстрованою адресою фактично не проживає, на спростування чого доказів стороною відповідача надано не було. Даних фактичного місця проживання відповідача, його місця роботи, судом не встановлено. Зі змісту даних нотаріально посвідчених: заяви [PERSON] від 16.01.2020 р. до Начальника служби захисту прав дітей Енергодарської міської ради (а.с.75), Акту обстеження умов проживання №113/19-ОП від 14.01.2020 р. затвердженого начальником управління опіки та піклування Міністерства освіти Московської області по Раменському міському округу, міським округам Бронниці та Жуковський (а.с.76), Договору найму квартири від 01.01.2020 р. (а.с.77-78зворот), Свідоцтва про шлюб виданого 02.02.2019 р. (а.с.12), Педагогічної характеристики на дитину дошкільного віку від 10.09.2020 р. з Муніципального дошкільного освітнього закладу «Дитячий сад «Райдуга» міського округу Бронниці Московської області та Довідки №298 від 10.09.2020 р. з зазначеного дошкільного закладу (а.с.128-129, 130) та Акту обстеження умов проживання №2552/19-ОП від 30.04.2021 р. затвердженого начальником управління опіки та піклування Міністерства освіти Московської області по Раменському міському округу, міським округам Бронниці та Жуковський (а.с.195), судом встановлено та не спростовано іншими учасниками справи, що [PERSON] (позивач по справі) з квітня 2018 року проживає разом з малолітнім сином - [PERSON] , [INFO] , в Російській Федерації. З 02.02.2019 року позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] та разом з малолітнім проживають за договором оренди в двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Для неповнолітнього [PERSON] , [INFO] у квартирі відведена окрема кімната, оборудовано спальне місце, є місця для ігор та занять, зберігання речей, створені всі умови для проживання. Малолітній [PERSON] , [INFO] є вихованцем МДОЗ «Дитячий сад «Райдуга» міського округу Бронниці Московської області з 23.07.2018 р., є учасником та переможцем в конкурсах читців які проводяться на базі закладу. Вихованням дитини займається мати та її чоловік. З даних Розрахунку заборгованості по виконавчому листу №316/1973/19 (а.с.182зворот), постанов головного державного виконавця Енергодарського МВ ДВС ПСМУ Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 18.02.2021 р. (а.с.177зворот-178, 178зворот-179, 179зворот-180, 180зворот-181, 181зворот-182) встановлено, що у Енергодарському МВ ДВС ПСМУ Міністерства юстиції (м.Дніпро) перебуває виконавче провадження №60309264 відкритого на підставі судового наказу №316/1973/19 виданого 19.09.2019 р. про стягнення з [PERSON] (відповідача у даній справі) на користь [PERSON] (позивача у даній справі) аліментів на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу платника аліментів), заборгованість по аліментам станом на 01.02.2021 рік становить 93530,98 гривень. [PERSON] (відповідачем по справі) аліменти не сплачуються, у зв`язку з чим, відносно останнього встановлено визначені законом обмеження, накладено арешт на кошти боржника. Даних на спростування зазначеного судом не встановлено. Таким чином з`ясовано, що фактично малолітній [PERSON] , [INFO] постійно проживає разом зі своєю матір`ю (позивачем у справі) окремо від батька (позивача у справі), при цьому, доказів того, що мати дитини (позивач у справі) якимось чином перешкоджає батьку (відповідачу у справі) у спілкуватись з сином та чинить перешкоди для зустрічі сина з батьком судом не встановлено. Як і не встановлено даних які б свідчили на те, що відповідач [PERSON] за час проживання дитини з позивачем, вчиняв будь-які дії направлені на спілкування та підтримання стосунків як батька з сином. При цьому, суд зауважує, що вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , судом, у тому числі, враховано, що середовище, в якому зараз росте та розвивається дитина забезпечує їй захист і безпеку з точки зору здорового розвитку, стабільності, враховано і вік дитини, і те скільки часу і за яких обставин дитина проживає окремо від батька. За зазначеного вище, суд дійшов висновку про можливість задоволення вимог позову в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з його матір`ю - [PERSON] , оскілки, на думку суду, таке проживання забезпечить дитині стійке середовище в якому дитина почуває себе гармонійно та захищено. Разом з тим, в частині щодо визначення місця проживання дитини разом із матір`ю за конкретною адресою, про яку зазначено у позовній заяві, суд вважає необхідним відмовити, вирішальним у цій категорії справ є визначення місця проживання з кимось із батьків, а не сама адреса зазначеного місця, проживання, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання на свій розсуд (Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 12.02.2019 р. у справі № 461/3144/17). При цьому, суд зауважує, що задоволення цих вимог позову жодним чином не перешкоджає відповідачу у справі спілкуватися з сином, приймати участь у його вихованні, наданні матеріальної підтримки. Таким чином, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, при ухваленні рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, про що зазначає у резолютивній частині рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Стороною позивача заявляється до стягнення з відповідача судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн. Враховуючи висновок суду, яким фактично по суті вимог позов задоволено, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Проте, що стосується витрат на правову допомогу, суд вважає необхідним в їх стягненні з відповідача на користь позивача відмовити враховуючи наступне. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України). Відповідно до положень ч.3, ч.4, ч.5, ч.6 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції, зокрема у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95), в рішенні у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (п.268) (заява № 19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Разом з тим, суду не надано і доказів понесення позивачем витрат адвоката в розмірі 6000 гривень, а отже і підстави для їх розподілу у суду відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial