Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просить суд розподілити майно, що є спільною сумісною власністю, а саме, нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS], та визнати право власності по ? частині за кожним із подружжя, а також встановити факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] з позивачем з 2004 року до травня 2012 року. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з 2004 року вони з відповідачем проживали разом, вели сумісне господарство. Мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 20 лютого 2010 року нею з відповідачем було укладено шлюб. 31 жовтня 2013 року відповідачем подана заява про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що в період шлюбу спільно з відповідачем було збудовано приміщення, яке є спільною сумісною власністю, - двохповерхова нежитлова будівля, яка розташована на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], загальна площа якої становить 265,4 м. кв. Дана будівля була зареєстрована 23.04.2012 року на відповідача. Зазначає, що вказане майно збудоване за спільні кошти, мирним шляхом поділити спільне майно неможливо, в зв'язку з чим позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх законних прав. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених вище, та просили задовольнити. Представником відповідача надано письмові заперечення на позов (а.с. 16), в яких вона вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, і зазначає, що відповідач почав мешкати з позивачем значно пізніше, ніж у 2004 році, до цього часу вони були знайомі, але мешкали окремо. Нерухоме майно, що є предметом спору, є самовільною забудовою, збудовано відповідачем на його особисті кошти до 2005 року на земельній ділянці, яка приватизована ним особисто у 2000 році, тому вказане майно є його особистою власністю. У судовому засіданні відповідач пояснив суду, що будівництво спірної будівлі здійснювалось за кошти його попередньої дружини, а також матері та друзів. З позивачем познайомився в 2004 році, спілкувались як друзі. До 2006 року він мешкав у цивільному шлюбі з іншою сім'єю. Навіть після народження спільної з позивачем дитини у грудні 2005 році не було планів жити разом. Спільно з позивачем стали проживати з травня 2006 року, з моменту придбання квартири на пр. Гагаріна, жили однією сім'єю до травня 2010 року, потім почались конфлікти. Будівництво спірної будівлі велося з 1999 року по 2005 рік. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 20 лютого 2010 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб від 20.02.2010 року (а.с. 5), прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка та дружини - [PERSON]. Рішенням Харківського районного суду від 16 січня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 99). Згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 18 квітня 2000 року (а.с. 25), [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,36 га на території Бабаївської селищної ради. Рішенням Харківського районного суду від 12 грудня 2011 року за позовом [PERSON] за ним визнано право власності на самовільно зведене нерухоме майно (нежитлове приміщення) - двоповерхове кафе за адресою: [ADDRESS] (а.с. 42, 43). Як вказано у позовній заяві [PERSON] від 06.11.2011 року (а.с. 101, 102), кафе з адміністративними приміщеннями побудовано в 2005 році. Згідно з Технічним паспортом на приміщення кафе з адміністративними приміщеннями за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-24), власником якого є [PERSON], рік побудови будівлі кафе та адміністративних приміщень - 2005-й. Рішенням Бабаївської селищної ради від 25.10.2007 року на підставі заяви [PERSON] будівлям, які побудовані ним на земельній ділянці біля траси Харків-Сімферополь, присвоєно адресу: [ADDRESS] (а.с. 103). Рішенням Бабаївської селищної ради від 13.12.2011 року № 316 на підставі заяви [PERSON] надано дозвіл на збереження самочинно збудованого кафе з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS] (а.с. 104). Згідно зі Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж кафе з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS], виконаного у 2011 році, вказаний об'єкт побудовано в 2005 році (а.с. 105-111). Згідно з Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.02.2014 року (а.с. 38), 23.04.2012 року прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на підставі рішення Харківського районного суду від 12.12.2011 року на будівлю кафе з адміністративними приміщеннями загальною площею 265,40 кв. м, колодязь літ. «К», за адресою: [ADDRESS]. Згідно із заявою [PERSON] від 25.05.2006 року приватному нотаріусу [PERSON] (а.с. 93), на час придбання квартири [ADDRESS], вона в зареєстрованому шлюбі не знаходиться та не проживає однією сім'єю з будь-якою особою, придбаває вказане майно на особисті кошти. Як убачається з листа Харківської ОДПІ від 14.04.2014 року (а.с. 121), ФОП [PERSON] перебуває на обліку в Харківській ОДПІ з 29.02.2000 року, за період з 2005-2007 років підприємницьку діяльність здійснював на загальній системі оподаткування, декларації про доходи за вказаний період не подавались; за період 2008-2011 років підприємницьку діяльність здійснював за спрощеною системою оподаткування, обсяг виручки згідно наданого звіту за вказаний період склав 0,00 грн. Допитана в судовому засідання як свідок мати позивача [PERSON] пояснила, що позивач і відповідач жили разом з 2004 року, вона з чоловіком давала власні кошти відповідачеві на будівництво спірного нежитлового приміщення, проте вказані кошти відповідач до цього часу не повернув, розписок про одержання коштів від відповідача не брали. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач з відповідачем познайомились в 2003 році, стали мешкати разом з 2004 року, знімали квартиру, в 2005 році у них народилась перша дитина. Свідок [PERSON] пояснила, що приблизно в 2005 році приїздила до відповідача на СТО по [ADDRESS], ремонтувати свій автомобіль. На той час там був лише один бокс, будівництво кафе почалось приблизно в 2005 р. - на початку 2006 р. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач є його вітчимом, який жив у цивільному шлюбі з його матір'ю [PERSON] з початку 90-тих років, мешкали однією родиною, вели спільне господарство. Уся родина брала участь у будівництві по [ADDRESS], в т.ч. фінансову. Разом батьки жили приблизно до 2005-2006 років, потім разом не жили, але відносини підтримують. Спірна будівля була побудована ще до розлуки батьків. Допитана як свідок мати відповідача [PERSON] пояснила, що для будівництва спірної будівлі вони з батьком дали відповідачеві 15 тисяч доларів США, які збирали протягом багатьох років. Позивач ніякої участі у будівництві не брала, у будівництві брала участь попередня родина сина. До 2006 року син мешкав з попередньою родиною; коли позивач та відповідач стали мешкати разом, не знає. Будівництво спірної будівлі було завершено приблизно на початку 2005 року. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивач та відповідач стали мешкати разом з 2006 року, після народження доньки. Він особисто давав відповідачеві в борг кошти на будівництво спірної будівлі, будівництво велось з 2000 року до початку 2005 року. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з 1991 до 2005 року жила у цивільному шлюбі з відповідачем, жили однією сім'єю. З родини відповідач пішов в кінці 2005 року - на початку 2006 року. Будівництво спірної будівлі по [ADDRESS] здійснювалось на спільні кошти, а також кошти друзів та родичів, в тому числі [PERSON], матері відповідача, допомагав також її батько. Будівництво розпочалося приблизно з 1995-1996 р.р., поки мешкали разом з відповідачем будівництво тривало і в основному було закінчено. Свідок [PERSON] пояснила суду, що працює техніком у БТІ Харківського району і в 2011 році на замовлення відповідача робила техпаспорт на будівлю по [ADDRESS], рік будівництва у техпаспорті вказано зі слів власника. Свідок [PERSON] пояснила, що з кінця 2004 року вона здавала квартиру позивачеві і відповідачеві, в якій ті проживали. Раз на місяць вона приїздила за квартирною платою, кошти за квартиру передавали і позивач і відповідач, якого вона кілька разів бачила в квартирі відповідача. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя врегульовано статтею 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, шлюб між сторонами укладено 20 лютого 2010 року, рішенням Харківського районного суду від 16 січня 2014 року вказаний шлюб розірвано. Право власності відповідача на спірне нерухоме майно, згідно з Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, зареєстровано 23.04.2012 року, тобто під час шлюбу позивача і відповідача. Як зазначає позивач, оскільки право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано під час її шлюбу з відповідачем, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Однак погодитися з таким висновком суд не може, виходячи з наступного. Як убачається зі змісту статті 60 СК України, спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте за час шлюбу. При цьому під терміном «набуття майна» слід розуміти момент фізичного придбання майна у володіння, а не момент виникнення юридичного права власності на майно внаслідок, зокрема, його державної реєстрації, оскільки остання може відбуватись у часі значно пізніше фактичного придбання майна. Як зазначено у техпаспорті на спірне нерухоме майно, воно побудоване у 2005 році. Той факт, що спірне майно побудовано у 2005 році, підтвердили в судовому засіданні відповідач та його представник, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] У позовній заяві [PERSON] до суду від 06.11.2011 року про визнання права власності на спірне майно також вказано, що воно збудовано у 2005 році. Вказаний позов судом задоволено, право власності [PERSON] на спірне майно визнано. Таким чином, суд вважає доведеним, що спірне майно побудоване у строк до 2005 року. При цьому суд не бере до уваги посилання позивача та його представника на відеозапис, з якого, на їх думку, вбачається, що станом на 2007 рік будівництво вказаного приміщення не було завершене, та на показання свідка [PERSON], з наступних підстав. З даного відеозапису (а.с. 79) з достовірністю не вбачається, що на ньому зображено саме спірне нежитлове приміщення, дата відеозапису також відсутня. Посилання позивача та його представника на той факт, що на відеозапису зображено спільну дитину позивача і відповідача, яка народилась в 2005 році і якій на момент відеозапису близько двох років, суд не бере до уваги, оскільки достовірні дані щодо віку дитини, зображеної на відеозаписі, відсутні. До того ж, допитаний в якості свідка [PERSON], який зображений на відеозаписі, дав у судовому засіданні інші свідчення, а саме, що спірна будівля була побудована в період з 2000 по 2005 рік. Показання свідка [PERSON] про те, що будівництво спірної будівлі кафе почалось приблизно в 2005 р. - на початку 2006 р., суперечать іншим зібраним у справі доказам, тому судом до уваги не беруться. Суд зазначає, що згідно з п. 1.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. № 127, вказана Інструкція визначає порядок та методику проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд з метою: - визначення їх фактичної площі та об'єму (щодо проектних); - обстеження та оцінки технічного стану наявних об'єктів; - установлення вартості об'єктів. Пунктом 1.4. вказаної Інструкції визначено, що на підставі матеріалів технічної інвентаризації складаються інвентаризаційні справи та технічні паспорти. Таким чином, оцінюючи надані сторонами докази щодо року побудови спірного приміщення, та беручи до уваги суперечливість показань сторін і свідків з цього питання, суд зазначає, що належним офіційним документом, який містить дані про результати технічної інвентаризації будинків та споруд, у тому числі про час побудови приміщення, є саме технічний паспорт, виготовлений у встановленому законодавством порядку, згідно з яким спірна будівля побудована у 2005 році. До того ж, з моменту складання технічного паспорту на спірну будівлю у 2011 році, зауважень та заперечень щодо вказаного у техпаспорті року побудови спірної будівлі позивачем не надавалось. Щодо посилань позивача на те, що спірне приміщення будувалось на їх спільні з відповідачем кошти, а також на кошти батьків позивача, суд зазначає, що відповідних письмових доказів (розписки, квитанції, договори тощо) з цього приводу позивачем не надано. Натомість з пояснень відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що спірна будівля будувалась на кошти попередньої родини відповідача, а також на кошти друзів та батьків. Посилання сторони позивача в обґрунтування неможливості будівництва позивачем спірної будівлі за власні кошти на лист Харківської ОДПІ, згідно з яким останній протягом 2005-2007 р.р. декларацій не подавав, а з 2008 до 2011 р.р. подавав звіти, згідно з якими виручка склала 0,00 грн., не доводять факту, що будівництво велося саме за спільні кошти сторін. Статтею 74 СК України врегульовано право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Згідно з вказано нормою, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як зазначає позивач, вона мешкала однією сім'єю з відповідачем з 2004 року, у зв'язку з чим навіть при визнанні, що спірна будівля побудована у 2005 році, вона має право на частку вказаного майно, оскільки воно є їх спільною з відповідачем сумісною власністю. З цього приводу суд зазначає наступне. Статтею 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Пунктом 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу. Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97 цс 11, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК на ці правовідносини не поширюється. Надаючи оцінку доказам сторін з приводу перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах до моменту реєстрації шлюбу 20 лютого 2010 року, суд виходить з наступного. Як зазначає позивач, вони постійно мешкали з відповідачем з 2004 року, в грудні 2005 року у них народилась перша дитина. В обґрунтування факту спільного проживання з відповідачем позивач посилається на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Натомість відповідач пояснив суду, що постійно став проживати з позивачем з травня 2006 року, до того часу однією сім'єю вони не мешкали, навіть після народження першої дитини у грудні 2005 року, оскільки на той час він мав іншу сім'ю, з якою постійно проживав. Аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає доведеним факт спільного проживання сторін однією сім'єю з травня 2006 року, оскільки пояснення позивача щодо спільного проживання з відповідачем однією сім'єю з 2004 року спростовуються поясненнями відповідача, який заперечив цей факт, а також показаннями допитаних в якості свідків колишньої цивільної дружини відповідача [PERSON] та її сина [PERSON], які пояснили, що у період 2004 та 2005 років проживали однією сім'єю з відповідачем. Також на користь того, що до травня 2006 року сторони не жили постійно разом, свідчить заява позивача від 25 травня 2006 року, надана приватному нотаріусу [PERSON] при придбанні квартири, згідно з якою вона в присутності свідків повідомила, що у зареєстрованому шлюбі не перебуває та не проживає однією сім'єю з будь-якою особою. При цьому суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо фактичних шлюбних відносин сторін протягом 2004-2005 років, оскільки з цих показань не вбачається, що сторони вели спільне господарство і були пов'язані спільним побутом у цей період. Посилання позивача на те, що у 2004 році вона була перший раз вагітна від відповідача, в 2005 році - другий раз, внаслідок чого у грудні 2005 року народилась спільна дитина, судом до уваги не беруться, оскільки факт ведення сторонами спільного господарства та пов'язаність спільним побутом, що має визначальне значення для визнання фактичних шлюбних відносин, позивачем не доведено. Таким чином, суд вважає доведеним факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з травня 2006 року по 20 лютого 2010 року, тобто до моменту реєстрації офіційного шлюбу. При цьому, на думку суду, підстави для визнання факту проживання сторін однією сім'єю після укладання шлюбу відсутні, оскільки за змістом статті 74 СК України вказаний факт може бути встановлено лише щодо осіб, які не перебувають в офіційному шлюбі. Враховуючи висновок суду, що спірне майно було придбане (побудоване) у 2005 році, тобто до часу, коли сторони спільно проживали і перебували у фактичних шлюбних відносинах, правові підстави для визнання вказаного спірного майна спільною сумісною власністю сторін відсутні. Отже, позовні вимоги в частині розподілу спірного нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю сторін, задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо встановлення факту проживання сторін однією сім'єю з 2004 року по травень 2012 року підлягають задоволенню частково, а саме, в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю з травня 2006 року до 20 лютого 2010 року. Згідно зі статтею 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відповідачеві відмовлено. Таким чином, підлягають присудженню позивачеві понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в частині позовних вимог немайнового характеру, в сумі 243,60 грн. Щодо вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу в сумі 8000 грн., то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Статтею 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як убачається з наданої позивачем квитанції від 11 грудня 2013 року (а.с. 9), виданої ЮК Дергачівського району, за ведення цивільної справи про розподіл майна від [PERSON] прийнято кошти в сумі 8000 грн. Однак вказаний документ не може бути визнаний належним підтвердженням розміру витрат на правову допомогу, оскільки не містить розрахунку цих витрат відповідно до вимог чинного законодавства. Окрім того, статтею 1 вищевказаного Закону передбачено компенсацію витрат за конкретну правову допомогу, яка полягає в участі в судових засіданнях, вчиненні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи. Проте об'єктивно виконати вказані дії 11 грудня 2013 року (на час видання квитанції) було неможливо, оскільки провадженні в даній справі відкрито лише 16 січня 2014 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial