Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - Відповідач), в якому просив визнати недійсним Кредитний договір № 05-24033-261111 від 26.11.2011 р., посилаючись на те, що під час його укладання не усвідомлював значення своїх дій, не міг їх контролювати та не передбачав наслідків своїх дій, оскільки являється інвалідом ІІ групи внаслідок психічного захворювання, в зв'язку з чим перебуває на обліку у Чернігівському психоневрологічному диспансері. Будучи належним чином повідомленими про день, час, місце розгляду справи, Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив їх задовольнити. Причини неявки представника відповідача суду не відомі. Враховуючи відсутність згоди Позивача на проведення судового розгляду в заочному порядку, розгляд справи здійснюється судом в загальному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог з наступних підстав. Як встановлено заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.01.2015 р. у цивільній справі № 751/13276/14 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 05-24033-261111 від 26.11.2011 р., що набрало законної сили, 26.11.2011 р. між Сторонами укладено Кредитний договір № 05-24033-261111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки на обслуговування платіжної картки, за умовами якого Відповідач відкрив Позивачу кредитну лінію на загальну суму 30000,00 грн. та встановив ліміт кредитної лінії у розмірі 1300,00 грн. Вказані обставини Позивачем визнаються. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Позивач вказує, що під час укладання кредитного договору він не усвідомлював значення своїх дій, не міг їх контролювати та не передбачав наслідків своїх дій, оскільки являється інвалідом ІІ групи внаслідок психічного захворювання, в зв'язку з чим перебуває на обліку у Чернігівському психоневрологічному диспансері. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Так, положеннями ч. 2 ст. 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо цивільної дієздатності особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК. Обов'язковість вимог ст. 145 ЦПК щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі ст. 225 ЦК, вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 58 ЦПК. Згідно з постановою Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Оскільки ані Позивачем, ані Відповідачем клопотань про призначення у даній справі судово-психіатричної експертизи на предмет психічного стану Позивача в момент вчинення оспорюваного Кредитного договору № 05-24033-261111 від 26.11.2011 р. не заявлено, суд приходить до висновку, що Позивачем в належним спосіб не доведено правомірність заявлених ним позовних вимог, в зв'язку з чим, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed