Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

[PERSON] в листопаді 2016 року заявив позов про стягнення з колишньої дружини [PERSON] грошову компенсацію за ? частки автомобіля універсал марки Hyundai Santa FE, р.н. [NUMBER], 2007 року випуску, в сумі 201726,40 грн., в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що відповідач без згоди позивача відчужила спірне майно своєму батьку [PERSON], компенсувати половину вартості майна відмовляється. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, пославшись на доводи та підстави, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково, і пояснив, що відповідач готова виплатити позивачу половину вартості спірного майна, що визначена в договорі його відчуження, а саме 20000 грн. [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити, і пояснив, що спірний автомобіль, хоч і було оформлено на дочку [PERSON], проте фактично був придбаний за належні йому кошти. Судом встановлено таке. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.08.2006 року, який відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2016 року було розірвано. В цьому шлюбі у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] (див. свідоцтво про народження) За інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру МВС, автомобіль універсал марки Hyundai Santa FE, р.н. [NUMBER], 2007 року випуску, 14.01.2012 року був зареєстрований на ім'я власника [PERSON], а 08.10.2016 року без зняття з обліку попереднім власником був зареєстрований на нового власника [PERSON] (а.с. 59). Отже, вказаний транспортний засіб було придбано в час коли сторони перебували в шлюбі, і відчужений відповідачем після розірвання шлюбу. Доводи [PERSON] про те, що спірний автомобіль для сім'ї дочки було придбано за його кошти, не знайшли свого підтвердження доказами. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, спірний автомобіль належав сторонам на праві спільної сумісної власності. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ст. 369 ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідачем визнається, що спірне майно було відчужене без згоди на те позивача. Пленум ВС України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За договором купівлі-продажу транспортного засобу від 08.10.2016 року №8041/2016/118527, що укладений між [PERSON] та [PERSON], відчуження спірного автомобіля за домовленістю між сторонами договору відбулось за 40000 грн. (а.с. 106-107). При укладенні договору оцінка транспортного засобу не здійснювалась, на що додатково вказує довідка Регіонального сервісного центру в м. Києві. Поряд з цим, за висновком оцінювача - СПД «[PERSON]» від 02.11.2016 року, середня ринкова вартість автомобіля Hyundai Santa FE, 2007 року випуску, станом 02.11.2016 року становила 403452,80 грн. До того ж, позивач стверджує, що [PERSON] в травні 2016 року виставляв автомобіль на продаж через сайт авторинку RST за ціною в 409400 грн., пославшись на скріншоти інтернетсайту, де наведені контактні дані продавця, та на правила роботи сайту, за якими розміщенню оголошення на сайті передує детальна перевірка інформації наданої продавцем та особи продавця. [PERSON] заперечував даний факт, проте визнав, що в оголошенні про продаж зазначено його контактний номер телефону. Доводи відповідача та третьої особи про те, що автомобіль до відчуження був суттєво пошкоджений внаслідок ДТП, що в свою чергу потягло за собою зменшення його вартості, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Рахунок-фактура ФОП [PERSON] від 24.09.2016р. №27, що виставлений відповідачу, сам по собі, доказового значення не має. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] продав спірний автомобіль третій особі, проте доказів про реальну ціну продажу суду не надав. З аналізу наведеного, суд приходить до висновку, що реальна вартість спірного автомобіля, на момент його відчуження відповідачем, становила 403452,80 грн., і саме така вартість має бути врахована при поділі цього майна. Статтями 372 ЦК України, 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Саме половину вартості автомобіля і заявлено позивачем до стягнення з відповідача. Тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позову, і вважає за можливе задовольнити його вимоги на підставі ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. За такого рішення, судовий збір, що сплачений позивачем на забезпечення розгляду справи, в сумі 2430 грн. 66 коп. має бути йому компенсований йому відповідачем, відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України. Що стосується вимог про стягнення витрат на правову допомогу, то суд з огляду на обсяг наданої допомоги та обмеження встановлені Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» вважає, що ці вимоги можуть бути задоволені частково в сумі 2000 грн.

Outcome: approved