Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

[PERSON] в лютому 2014р. звернулася з позовом до ТОВ «Агрофірма «Аршиця» у якому просила визнати ст.ст. 12.5, 8.3, 9.3. Договору оренди землі без номера від 25 березня 2009 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Аршиця» недійсними, припинити дію вказаного договору. До початку розгляду справи по суті, подала додаткову позовну заяву, в якій просила зобов'язати ТОВ «Агрофірма «Аршиця» звільнити та повернути земельну ділянку площею 3,77 га., яка розташована на території Лівенської сільської ради Новосанжарського району у зв'язку з закінченням строку оренди, та не перешкоджати нею користуватися. Позовні вимоги мотивувала тим, що її мати [PERSON] 25.03.2009 р. уклала з ТОВ «Агрофірма «Аршиця » договір оренди землі площею 3,77 га. на строк 5 років , яка розташована на території Лівенської сільської ради Новосанжарського району та належала їй на праві приватної власності, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 30 травня 2003 року. Договір був зареєстрований у відділі Держземагенства Новосанжарського району 18 квітня 2011 року. Вважає, що умови п.8.3, 9.3 та 12.5 договору порушують права орендодавця, тому просила їх визнати недійсним, також вважає, що договір припинився у зв'язку з закінченням строку на який його було укладено 25.03.2014 року і тому земельна ділянка підлягає поверненню. В судове засідання позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача заперечував проти заявленого позову Суд заслухавши сторони, оцінивши надані докази ґрунтуючись на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 25 березня 2009 року [PERSON] уклала з ТОВ «Агрофірма «Аршиця » договір оренди землі площею 3,77 га., яка розташована на території Лівенської сільської ради Новосанжарського району та належала їй на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 30 травня 2003 року, строком на 5 років (а.с. 5-7). [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті дочка [PERSON], в судовому порядку оформила право власності на спадкове майно, а саме земельну ділянку площею 3,77 га., яка розташована на території Лівенської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 11, 14). Згідно відомостей наданих відділом Держземагенства у Новосанжарському районі Полтавської області договір оренди укладений між [PERSON] та ТОВ «Аршиця» був зареєстрований 18.04.2011р. за №53234000207 (а.с.11). Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки. Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. Згідно з положеннями ст.14 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин ) договір оренди землі укладається в письмовій формі. За змістом ст.ст. 93, 125 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст.13 Закону України «Про оренду землі»). Згідно з ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин ) на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Аналогічні положення виписані у ч.2 ст. 651 ЦК України, за якою договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотні умови договору оренди землі визначені у ст.15 Закону України «Про оренду землі». Згідно ч. 1 ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до ст.34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Також, у цивільному законодавстві розмежовуються поняття строку договору та набрання чинності договором. Відповідно до ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Тобто, строком договору є час його чинності (обов'язковості). Протягом цього періоду часу сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Строк дії договору визначається на розсуд сторін, якщо тільки в законі чи акті державного органу, обов'язкового для сторін не обмежується строк його чинності. Закон України «Про оренду землі» передбачає особливості вказаних договорів, який також розмежовує поняття строку договору та набрання чинності договором. Відповідно до ст.19 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) строк дії договору оренди визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач є власником земельної ділянки, площею 3,77 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташованої в межах території Лівенської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області на підставі рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 11.10.2012 року. Порядок розірвання договору сторонами узгоджено у п.п.35,36 договорів оренди. Відповідно до умов п.14.1 договору оренди цей договір набирає чинності після його підписання сторонами та його державної реєстрації. Отже, враховуючи викладене слідує, що оспорюваний договір оренди землі, укладений у простій письмовій формі строком на п'ять років, пройшов відповідну державну реєстрацію, орендодавець мала необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення сторін було спрямоване на укладення договору оренди. Окрім того, початок перебігу строку дії договору оренди розпочався з моменту його підписання, а саме з 25 березня 2009 року та відповідно припинив свою дію 26 березня 2014 року. Оскільки , оспорюваний договір оренди землі, відповідно до його умов, припинив свою дію, а тому є правові підстави для задоволення позову і слід зобов'язати відповідача повернути земельну ділянку площею 3,77 га. При цьому, твердження представника відповідача про те, що відрахування п'ятирічного строку дії договору починається з дня державної реєстрації договорів є помилковим та не ґрунтується на вимогах чинного цивільного законодавства. Що стосується вимог не чинити перешкод у користуванні, то суд підстав для задоволення не вбачає. Оскільки позивачем ставиться вимога на майбутнє. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або осорюваних прав, свобод чи інтересів, чого суд не вбачає в даному випадку. Що стосується вимог позивача про визнання п.12.5, 8.3, 9.3 Договору оренди землі від 25.03.2009 року недійсним, то підстав для задоволення цих вимог суд не вбачає. Позивачем не надано суду доказів, що виявлення сторін договору умов, викладених в п.12.5, 8.3, 9.3 не мало місця. Суд не встановив також у цих пунктах дефектів змісту, які б перешкоджали виконанню сторонами домовленостей щодо цих зобов'язань. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір таких витрат встановлюється законом. Як визначено ст. 88 ч. 1 цього ж Кодексу, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції № 44 від 27.03.2014 року, витрати позивача по оплаті правової допомоги адвоката [PERSON], який брав участь у справі, складають 5 000 гривень. Як визначено ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» ,розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим рішенням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача адвокат [PERSON] брав участь у судових засіданнях: - 27.03.2014 року - 7 хв.; - 10.04.2014 року - 143 хв., всього 150 хвилин = 2 год. 30 хв. Розмір мінімальної заробітної плати в Україні, за вказаний період становить 1218 грн. Таким чином сума компенсації витрат на правову допомогу становить - (1218 грн. х 40%) = 487 грн. 20 коп. - вартість за 1 годину, за 2 год. 30 хв. - 1218 грн. Витрати за вчинення адвокатом окремих процесуальних дій суд задовольняє частково в сумі 1782 грн., і всього до стягнення за правову допомогу визначає розмір в сумі 3000 грн. Згідно ст.. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачену ним суму судового збору при зверненні до суду.

Outcome: partial