Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

[PERSON] в вересні 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору про спільну діяльність недійсним, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Відповідач заявила зустрічні вимоги про визнання права власності на квартири і добудови. Позивач за первісним позовом в своїх позовних вимогах посилалася на те, що 20 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про спільну діяльність, а саме про будівництво надбудови та реконструкцію квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS], власником яких є відповідачка; відповідно до умов вищезазначеного договору сторони обумовили свої права та обов`язки, сторони договору за власні кошти повинні були здійснити будівництво надбудови та реконструкцію квартир. [PERSON] за власні кошти здійснила будівництво надбудови та реконструкцію вказаних квартир [ADDRESS] та [ADDRESS], тому що [PERSON] не надала кошти. Відповідно до пункту 2.1. договору учасники після закінчення будівництва надбудови та реконструкції квартир зобов`язуються спільно оформити право власності по ? частині на дані реконструйовані квартири. Відповідно до пункту 2.2 договору, якщо однин із учасників ухиляється від оформлення права власності на означені реконструйовані квартири, то другий учасник має право звернутися до суду за визнанням за ним права власності на означене нерухоме майно в цілому. Позивач вважає, що вказаний договір незаконний і укладений з порушеннями закону, вона не зрозуміла відразу суті договору, а відповідачка набула вказану квартиру безпідставно. Позивач стверджує, що цей договір не відповідає її внутрішній волі, тому договір повинен бути визнаний недійсним. На її звернення до вказаного відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання такого договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, оскільки він також претендує на вказане житло, а тому і звернувся в суд з цим позовом. В добровільному порядку вказаний відповідач заперечує проти переоформлення спірної квартири на позивача. Просила визнати вказаний договір недійсним, задовольнивши первісний позов в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечувала, вважаючи його безпідставним і просила в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги до неї не визнала, вказавши, що договір був належним чином укладено і все відбулося законно. Все неї зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги до неї безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Зустрічний позов підтримала, наполягала на його правильності і просила його задовольнити в повному обсязі та справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної відповідачки відповідно до ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає первісні позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, зустрічні вимоги обгрунтованими. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2015 року, серія НАР 708657, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4101. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2015 року, серія НАР 708656, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бойченко Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4092. 22 червня 2016 року [PERSON] отримала Декларацію про початок виконання будівельних робіт на реконструкцію квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] з виділенням частини приміщень квартири [ADDRESS] у квартиру [ADDRESS]. 28 вересня 2016 року [PERSON] виготовила технічний паспорт на своє ім`я на квартиру [ADDRESS], відповідно до якого реконструйована квартира на другому поверсі у житловому будинку літ. Б-3, загальною площею 138.1 кв. м., житловою площею 84.9 кв. м., підсобною площею 52.2 кв. м., площа літніх приміщень 1.0 кв. м. 28 вересня 2016 року [PERSON] виготовила технічний паспорт на своє ім`я на квартиру [ADDRESS] відповідно до якого реконструйована квартира на третьому та мансардному поверхах у житловому будинку літ. Б-3, загальною площею 270.0 кв. м., житловою площею 239.3 кв. м., підсобною площею 30.7 кв. м.. 20 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про спільну діяльність, а саме про будівництво надбудови та реконструкцію квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS], власником яких є відповідачка; відповідно до умов вищезазначеного договору сторони обумовили свої права та обов`язки, сторони договору за власні кошти повинні були здійснити будівництво надбудови та реконструкцію квартир. [PERSON] за власні кошти здійснила будівництво надбудови та реконструкцію вказаних квартир [ADDRESS] та [ADDRESS], тому що [PERSON] не надала кошти. Відповідно до пункту 2.1. договору учасники після закінчення будівництва надбудови та реконструкції квартир зобов`язуються спільно оформити право власності по ? частині на дані реконструйовані квартири. Відповідно до пункту 2.2 договору, якщо однин із учасників ухиляється від оформлення права власності на означені реконструйовані квартири, то другий учасник має право звернутися до суду за визнанням за ним права власності на означене нерухоме майно в цілому. Позивач [PERSON] вважає, що вказаний договір незаконний і укладений з порушеннями закону, вона не зрозуміла відразу суті договору, а відповідачка набула вказану квартиру безпідставно. Позивач стверджує, що цей договір не відповідає її внутрішній волі, тому договір повинен бути визнаний недійсним. В добровільному порядку сторони заперечують проти переоформлення спірної нерухомості. Виник спір і сторони вимушені були звертатися з позовами до суду. Суд вважає первісні позовні вимоги не обґрунтованими, а зустрічні підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування є одностороннім правочином. Статтею 202 ЦК України передбачено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання і а про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно під час укладання договору дарування необхідно дотримуватись загальних вимог необхідних для чинності правочину, визначених ст. 203 ЦК України. До таких вимог зокрема належать наступні: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. В судовому засіданні встановлено і доведено, що 20 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про спільну діяльність, а саме про будівництво надбудови та реконструкцію квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS], власником яких є відповідачка; відповідно до умов вищезазначеного договору сторони обумовили свої права та обов`язки, сторони договору за власні кошти повинні були здійснити будівництво надбудови та реконструкцію квартир. [PERSON] за власні кошти здійснила будівництво надбудови та реконструкцію вказаних квартир [ADDRESS] та [ADDRESS], тому що [PERSON] не надала кошти. Відповідно до пункту 2.1. договору учасники після закінчення будівництва надбудови та реконструкції квартир зобов`язуються спільно оформити право власності по ? частині на дані реконструйовані квартири. Відповідно до пункту 2.2 договору, якщо однин із учасників ухиляється від оформлення права власності на означені реконструйовані квартири, то другий учасник має право звернутися до суду за визнанням за ним права власності на означене нерухоме майно в цілому. Відповідно до ч. З ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначали момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Вважаючи себе потенційним (єдиним і беззаперечним) власником спірних квартир, позивач звернулася до суду з питанням про визнання вказаного договору недійсним. Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, виходячи і з наступного. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги [PERSON] нічим не підтверджені і не підлягають задоволенню, спростовуються матеріалами справи, вона не зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій відповідача до або в момент вчинення правочину, з цього приводу не було винесено будь-якої постанови про порушення або відмову в порушенні кримінальної справи, а отже встановленим є факт того, що відповідачка жодних злочинів щодо позивача та його майна не вчиняла. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту. З іншого боку, оцінюючи дії відповідачка [PERSON] можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству, договір законний, при його укладанні не були порушені вимоги закону, або що позивачка не бажала цього, не розуміла значення своїх дій, або діяла під впливом омани немає, а отже немає і підстав для визнання вказаного договору недійсним. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України (ЦК України) правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. У свою чергу, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим іктам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, до обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлючами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз'яснено у Пленумі Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст.ст. 203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, яким має бути прямо передбачені випадки нечинності правочину. Конкретних обставин та норм закону, що тягнуть за собою визнання договорів недійсними позивачем не вказано, доказів на їх підтвердження - не надано. Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин які мають істотне значення такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотні значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положення ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного су\-дочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під\-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім пере\-конанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому до\-слідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнят\-ті. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин слід визнати недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, та задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду в передбаченому законом порядку з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що первісний позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім законних) домовленості і зобов'язання стосовно позивача по оформленню та виконанню спірного договору, права власності, а позивач цього не довів, твердження вказаного позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача за первісним стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про визнання договору недійсним відмовити, зустрічний позов задовольнити та визнати за [PERSON] право власності без введення до експлуатації на квартиру [ADDRESS], на другому поверсі у житловому будинку літ. Б-3, загальною площею 138.1 кв. м., житловою площею 84.9 кв. м., підсобною площею 52.2 кв. м., площа літніх приміщень 1.0 кв. м. складається з: поз.1 - коридор - загальною площею 16.4 кв. м., підсобною площею 16.4 кв. м., поз. 2 - житлова - загальною площею 12.9 кв. м., житловою площею 12.9 кв. м., поз. 3 - санвузол - загальною площею 2.6 кв. м., підсобною площею 2.6 кв. м., поз. 4 - санвузол - загальною площею 2.7 кв. м., підсобною площею 2.7 кв. м., поз. 5 - житлова - загальною площею 13.3 кв. м., житловою площею 13.3 кв. м., поз. 6 - кухня - загальною площею 17.6 кв. м., підсобною площею 17.6 кв. м., поз. 7 - житлова - загальною площею 10.2 кв. м., житловою площею 10.2 кв. м., поз. 8 - житлова - загальною площею 11.5 кв. м., житловою площею 11.5 кв. м., поз. 9 - санвузол - загальною площею 2.8 кв. м., підсобною площею 2.8 кв. м., поз. 10 - санвузол - загальною площею 4.5 кв. м., підсобною площею 4.5 кв. м., поз. 11 - житлова - загальною площею 13.8 кв. м., житловою площею 13.8 кв. м., поз. 12 - житлова - загальною площею 11.5 кв. м., житловою площею 11.5 кв. м., поз. 13 - санвузол - загальною площею 2.8 кв. м., підсобною площею 2.8 кв. м., поз. 14 - санвузол - загальною площею 2.8 кв. м., підсобною площею 2.8 кв. м., поз. 15 - житлова - загальною площею 11.7 кв. м., житловою площею 11.7 кв. м., поз. І - балкон - загальною площею 1.0 кв. м., площею літніх приміщень 1.0 кв. м.; визнати за [PERSON] право власності без введення до експлуатації на квартиру [ADDRESS], на третьому та мансардному поверхах у житловому будинку літ. Б-3, загальною площею 270.0 кв. м., житловою площею 239.3 кв. м., підсобною площею 30.7 кв. м. складається з: на третьому поверсі: поз. 1 - житлова - загальною площею 123.2 кв. м., житловою площею 123.2 кв. м., поз. 2 - санвузол - загальною площею 1.5 кв. м., підсобною площею 1.5 кв. м., поз. 3 - кухня - загальною площею 29.2 кв. м., підсобною площею 29.2 кв. м., на мансардному поверху: поз. 4 - житлова - загальною площею 116.1 кв. м., житловою площею 116.1 кв. м.. Таким чином суд вважає, що позовна заява про визнання договору недійсним в такому вигляді не ґрунтується на вимогах закону і не підлягає задоволенню, зустрічний позов обґрунтований і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved