Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Макарівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про позбавлення права користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову позивач вказав, що йому на праві власності належить домоволодіння, загальною площею 68,0 кв.м., житловою площею 31,6 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована його колишня дружина, відповідачка по справі - [PERSON] . 16.04.2019 року шлюб між ними було розірвано. Починаючи з 01.08.2018 року відповідачка не проживає за адресою реєстрації, її місце проживання чи перебування йому не відоме. Оскільки відповідачка з 16.04.2019 року перестала бути членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між ними було розірвано, а фактичні сімейні відносини припинені ще раніше, тому відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України вона втратила право користування зазначеним житловим будинком у зв`язку з припиненням сімейних відносин з власником будинку. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, тому позивач просить: позбавити [PERSON] , [INFO] , права користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02.03.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Копія ухвали суду від 02.03.2020 року та копія позовної заяви з додатками відповідачу направлялися за адресою реєстрації: [ADDRESS] , поштове відправлення № 0800104937396 повернулося до суду 10.04.2020 р. з відміткою не вручення «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та з урахуванням вимог п. 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, вважається належним повідомленням особи про час та місце розгляду справи. Відповідно у встановлений судом строк, з урахуванням п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, яким процесуальні строки, визначені Кодексом та встановлені судом, продовжуються на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надала. Поряд з тим, 17.07.2020 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-ІХ від 18.06.2020 року, відповідно до якого процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України №540-IX від 30.03.2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06.08.2020 року (включно). Протягом цього 20-денного строку учасники справи мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Проте, протягом зазначеного 20-денного строку відповідач не заявляла до суду клопотання про продовження йому процесуального строку, встановленого судом, для подання відзиву на позовну заяву. У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно копії паспорту [NUMBER] виданого 02.03.2011 р., [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-6). Згідно копії договору дарування від 30.07.2005 р., зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за 6617, та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивачу на праві власності належить домоволодіння, загальною площею 68,0 кв.м., житловою площею 31,6 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8, 9). З копії довідки про склад сім`ї № 41 від 23.01.2020 року, виданої Колонщинською сільською радою Макарівського району Київської області позивачу - як власнику житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що до складу зареєстрованих осіб, окрім нього, входить [PERSON] (зареєстрована з 17.05.2011 р.) (а.с. 11). Окрім того, реєстрація відповідача у вказаному будинку підтверджується відповіддю Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 20.02.2020 р. (а.с. 17). Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача, шлюб між якими розірвано 16.04.2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 16.04.2019 р. (а.с. 12). Як вказав позивач, починаючи з 01.08.2018 року відповідачка [PERSON] не проживає за адресою реєстрації, її місце проживання чи перебування йому не відоме. Відповідно до акту обстеження домоволодіння від 26.10.2019 р., складеного депутатом Колонщинської сільської ради Довгалем О.П., під час обстеження домоволодіння в [ADDRESS] встановлено, що колишня дружина позивача [PERSON] , [INFO] фактично не проживає за вказаною адресою з 01.08.2018 року, її особистих речей не виявлено (а.с. 13). Оскільки відповідачка [PERSON] з 16.04.2019 року перестала бути членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між ними було розірвано, тому відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України вона втратила право користування зазначеним житловим будинком у зв`язку з припиненням сімейних відносин з власником будинку. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилась у спірне житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 14.08.2019 р. по справі №702/101/18 (http://teyestr.court.gov.ua/Review/83749229). Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також на підставі інших документів, що свідчать, зокрема, про припинення права користування жилим приміщенням. З урахуванням вищевикладеного, а також положень наведеної ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). З огляду на вказані обставини, враховуючи те, що відповідачка по справі втратила право користування спірним житловим будинком у зв`язку з припиненням сімейних відносин з позивачем, тому є підстави позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тож, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивач є власником будинку, у якому зареєстрована відповідач, з 16.04.2019 року перестала бути членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між ними було розірвано, тому вона втратила право користування зазначеним житловим будинком у зв`язку з припиненням сімейних відносин з власником будинку, а її реєстрація порушує право власності позивача на вказаний будинок. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved