Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБР Електро» (далі - відповідач) в якому просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 10545 гривень 33 копійки, компенсацію за невикористану відпустку у сумі 7042 гривні 94 копійки, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 12337 гривень 04 копійки, збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 463 гривні 80 копійок, відшкодування завданої невиплатою заробітної плати моральної шкоди в розмірі 30000 гривень. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що працював на підприємстві відповідача на посаді начальника відділу проектування АСУТП, зв'язку та АСКОЕ, але 09 грудня 2013 року трудові відносини припинено за угодою сторін, та відповідачем не було проведено з ним повний розрахунок при звільнені. Позивач в судове засідання не з'явився про причини своєї неявки суд не повідомив направив до суду заяву в якій просив задовольнити позовні вимоги, розглянути справу заочно у разі неявки відповідача та у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, у зв'язку з чим судом 06 листопада 2014 року було винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Сторонам в ухвалі від 16 вересня 2014 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с. 56-57). Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. Наказом директора ТОВ «ЛБР Електро» (далі - наказ) від 27 квітня 2011 року №03-Л позивач був прийнятий на посаду начальника відділу проектування АСУТП, зв'язку та АКУЕ (а.с.6-7). З копії трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що позивач в період з 27 квітня 2011 року по 09 грудня 2013 року працював в ТОВ «ЛБР Електро» на посаді начальника відділу проектування АСУТП, зв'язку та АКУЕ (а.с.6-7, 9, 18-19). Наказом від 30 серпня 2013 року №77/1 позивача було переведено на чотирьох годинний робочий день з встановленням розміру ставки за займану посаду в розмірі 0.5 відсотків (далі - наказ №77/1, а.с.12). Наказом від 23 вересня 2013 року №88 позивачу була надана основна щорічна відпустка за період роботи з 27 квітня 2012 року по 27 квітня 2013 року тривалістю 10 календарних днів (далі - наказ №88, а.с.8). Наказом від 09 грудня 2013 року №29-к позивача було звільнено з посади начальника відділу проектування АСУТП, зв'язку та АКУЕ за згодою сторін (далі - наказ №29-к, а.с.9). З штатного розкладу керівників, спеціалістів, службовців та робітників ТОВ «ЛБР Електро», затвердженого директором ТОВ «ЛБР Електро» 10 вересня 2013 року, вбачається, що посадовий оклад начальника відділу проектування АСУТП, зв'язку та АКУЕ складає 8800 гривень 00 копійок (далі - штат, а.с.11). З довідки наданої ТОВ «ЛБР Електро» від 09 грудня 2013 року №11, вбачається, що середня заробітна плата (доход) позивача за день складає 192 гривні 91 копійка , а остання виплата заробітної плати проводилася у вересні 2013 року (далі - довідка №11, а.с.14). Відповідно до виписки з зарплатного карткового рахунку сума заборгованості по заробітній платі позивачу остаточно була сплачена відповідачем 29 січня 2014 року, а сплата заробітної плати за період роботи з жовтня по 09 грудня 2013 року відповідачем проведена не була (далі - рахунок, а.с.16). Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. З ч.1 ст.83 КЗпП України вбачається, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ч.1, 3 ст.93 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. З ч.6 ст.95 КЗпП України вбачається, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. У відповідності до норм ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. З ч.1 ст.116 КЗпП України вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З ст.33 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). З ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати » вбачається, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - порядку) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги докази в їх сукупності та кожен окремо, суд виходить з таких мотивів. Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення не виплаченої заробітної платисуд виходив з такого. З довідки №11, розрахунку, наказів вбачається, що позивачем було відпрацьовано за: жовтень 2013 року 19 робочих днів; листопад 2013 року 21 робочий день; грудень 2013 року 6 робочих днів. Враховуючи наказ №77/1, штат та фактично відпрацьований позивачем час слід констатувати, що сума заборгованості заробітної плати складає: за жовтень 2013 року - 5956 гривень 69 копійок; листопад 2013 року - 3605 гривень 36 копійок; грудень 2013 року - 983 гривні 28 копійок. Таким чином з огляду на поданий позивачем розрахунок, загальна сума заборгованості по заробітній платі належної до виплати позивачу, за період з жовтня 2013 року по 06 грудня 2013 року, складає загальну суму 10545 гривень 33 копійки. Враховуючи роз'яснення пленуму Верховного Суду України в абзаці 5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі - постанова ПВСУ № 13) в якому пленум роз'яснив, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходив з такого. 09 грудня 2013 року позивача звільнено з роботи, проте при звільненні по день звернення до суду 28 березня 2014 року, належний розрахунок при звільненні не проведений. Враховуючи встановлені обставини та

Outcome: partial