overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

[PERSON] 10 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини посилаючись, що вони з відповідачем мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно до повноліття дитини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, про підстави та обставини якого пояснила так, як це викладено в заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом з урахуванням вимог ст. 182 СК України, що при призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO], яка проживає з матірю [PERSON] та знаходиться на її матеріальному утриманні. Відповідач [PERSON] з сімєю не проживає, участі в матеріальному утриманні дитини не приймає, працездатний. Такі встановлені в судовому засіданні обставини справи та аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновку про те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, тому необхідно стягнути з нього аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку. Так як позов задоволено, то в відповідності до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача судовий збір на рахунок держави.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

[PERSON] 10 серпня 2017 року звернулася до суду із заявою в інтересах [PERSON], в обґрунтування якої посилається на те, що дружина останнього [PERSON] померла [INFO] року вдома в м. Стаханові на тимчасово окупованій території, причина смерті - серцева недостатність ІІ-ІІІ ступеню, ішемічна хвороба серця, кардіосклероз дифузний. Кремінський РВ ДРАЦС відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про смерть у зв'язку з видачею документу медичною установою, непідконтрольною українській владі, тому просить суд встановити факт смерті громадянки України [PERSON] Заявник у судове засідання не з'явилася, в заяві на ім'я суду просить справу розглянути за її відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився. Розглянувши матеріали справи, суд вважає за необхідне вимоги [PERSON] в інтересах [PERSON] задовольнити. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Докази, які додані до справи, свідчать про наступне. [PERSON] є чоловіком громадянки України [PERSON], [INFO], якабула зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-6, 9). Відповідно до довідки про причину смерті, виданої «Державною установою «Стахановська центральна міська багатопрофільна лікарня «поліклініка №1» так званої «Луганської народної республіки» (а.с. 10), [PERSON] померла [INFO] року вдома в м. Стаханові, причина смерті - серцева недостатність ІІ-ІІІ ступеню, ішемічна хвороба серця, кардіосклероз дифузний. Факт смерті [PERSON] також підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим «Відділом запису актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції так званої ЛНР» (а.с. 8). Кремінський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції відмовив [PERSON] у державній реєстрації смерті [PERSON] на підставі видачі медичного документу про смерть медичною установою, непідконтрольною українській владі (а.с. 11). У даному випадку заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, звернутися за захистом своїх невизнаних прав. Згідно приписів п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

[PERSON] 10 серпня 2017 року предявила позов до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 1 серпня 2007 року. У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що згодом після одруження між ними почали виникати конфлікти і сварки з ініціативи відповідача через його безпідставні ревнощі та зловживання алкогольними напоями, крім цього у нього були інші погляди на сімейне життя, він не цікавиться потребами сімї, усе матеріальне забезпечення покладено на неї, позивача, а відповідач усі кошти витрачає лише на себе, зовсім не піклуючись про неї та дитину. Такі постійні конфлікти привели до того, що їхні подружні відносини повністю розладилися, а тому у квітні 2016 року відповідач перейшов проживати до своїх батьків у с. Долобів Самбірського району Львівської області. Під час судового розгляду позивач позов підтримала. Відповідач [PERSON] позов визнав. Суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у звязку з визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідної процесуальної дії. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1 серпня 2007 року, від якого мають одну неповнолітню дитину ( а. с. 4,5). Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110\~цього Кодексу. Частиною 2 ст. 112 Сімейного кодексу України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У квітні 2016 року сторони припинили подружні відносини, разом не проживають та спільного господарства не ведуть. За наданий сторонам для примирення строк вони не примирилися. При таких обставинах суд дійшов висновку, що примирення між сторонами не можливе, їх сімя розпалася остаточно, а шлюб існує формально. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача. Наслідки визнання позову сторонам розяснено. Отже, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~ Ураховуючи наведене, необхідно із [PERSON] у користь [PERSON] стягнути судові витрати в сумі 640,00 грн., повязані зі сплатою судового збору.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

[PERSON] \~10\~серпня 2020р.\~звернулась з\~позовом до\~ [PERSON] \~про стягнення\~ 24000 грн. боргу за договором позики. В обґрунтування позову посилалась на те, що відповідач взяв у неї в борг 03 вересня 2019р. 24000 грн., які зобов`язавсь повернути до 01.10.2019р., які станом на день звернення до суду з позовом - не повернув. Представник позивача звернулась до суд з заявою про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, з вищенаведених підстав, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився повторно, про причини неявки не повідомив. За таких обставин судом ухвалюється заочне рішення, відповідно до ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. \~ Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від виконання зобов`язань. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] 03 вересня 2019р. взяв у борг у [PERSON] 24 000 грн., які зобов`язавсь повернути до 01 жовтня 2019р., однак не виконав свої зобов`язання та не повернув кошти за договором позики. Дані обставини підтверджуються даними розписки, написаних власноручно відповідачем 03 вересня 2019р., наявної у позивача. Тому з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути 24 000 грн. боргу за договором позики від 03 вересня 2019р., а також, відповідно до ст.141 ЦПК України 2340 грн. судових витрат (840 грн. /сплаченого судового збору/ + 1500 грн. /витрат на професійну правничу допомогу/). На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

[PERSON] 10 серпня 2020 року пред`явив позов до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, за яким просить постановити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , яка помер [INFO] права та обов`язки забудовника житлового будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Сторони у судове засідання не з`явились, відповідач відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши здобуті докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який на день смерті проживав за адресою [ADDRESS] . Приватний нотаріусом ЗМНО Коноваленко О.В. була заведена спадкова справа до майна померлого, спадкоємцем померлого є тільки спадкоємець першої черги, його син, позивач у справі, інших спадкоємців не має. Спадкове майно складається з житлового будинку [ADDRESS] . 11.07.2012 року приватним нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії та відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом оскільки, спадкоємець не надав нотаріусу правовстановлюючий документ на спадкове майно. Відповідно до листа ОП «ЗМБТІ» від 06.01.2011 року №155 вбачається, що право власності на вказаний житловий будинок не зареєстроване, рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих №410 від 14.10.1965 року про розгляд звернення гр.. [PERSON] встановлено, що 1958 році [PERSON] побудував житловий будинок на земельній ділянці площею 595 кв.м. за адресою [ADDRESS] .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

[PERSON] 10 січня 2014 року звернулась до суду з названою заявою, в якій вказала, що вона проживає разом зі своїм братом, [PERSON], [INFO], [ADDRESS]. [PERSON] є інвалідом ІІІ групи з дитинства з діагнозом легка розумова відсталість з психопатією особистості помірної ступені. [PERSON] просить суд визнати недієздатним [PERSON], [INFO] та встановити над [PERSON] опіку за поданням органу опіки та піклування і призначити [PERSON] опікуном. В судовому засіданні заявник підтримала свої вимоги. Представник заінтересованої особи ради опіки та піклування Тарганської сільської ради з вимогами заяви погодивсь. Заслухавши пояснення заявника, представника заінтересованої особи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що заява підлягає до задоволення. По справі встановлено, що [PERSON], [INFO], проживає разом із заявником, [PERSON], [ADDRESS] (а.с.5). [PERSON] є інвалідом ІІІ групи з дитинства з діагнозом: легка розумова відсталість з психопатією особистості помірної ступені (а.с.6). . Ст. 39 ЦК України вказує, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Якщо суд відмовить у задоволенні заяви про визнання особи недієздатною і буде встановлено, що вимога була заявлена недобросовісно без достатньої для цього підстави, фізична особа, якій такими діями було завдано моральної шкоди, має право вимагати від заявника її відшкодування. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, та інші вказані вданій статті. Згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 47, комісія прийшла до висновку, що [PERSON], [INFO] страждає на психічне захворювання - легку розумову відсталість у ступені вираженої дебільності з емоційно-вольовими розладами (F-70.1), тому він не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.38-39). Ч. 3 ст. 237 ЦПК України вказує, що заява про визнання фізичної особи недієздатною може бути подана членами її сім'ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання [PERSON] недієздатним. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

[PERSON] 10 січня 2017 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що з 17.01.2004 р. він перебуває у шлюбі з відповідачкою, від шлюбу дітей не мають. Одруження з відповідачкою виявилось невдалим, спільне життя не склалося через несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння, у звязку з чим постійно виникали сварки та скандали, що негативно вплинуло на сімейні відносини. Шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться. Примирення з відповідачкою не можливе. Збереження шлюбу суперечить інтересам та моральним принципам позивача. Позивач подав заяву, в якій просив справу слухати за його відсутності в заочному порядку, позов підтримав. Відповідачка в судове засідання не зявилася, ніяких заяв та клопотань не надходило. На підставі наявних у справі доказів, з письмової згоди позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У звязку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що шлюб між сторонами зареєстрований 17.01.2004 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції м.Запоріжжя, за актовим записом № 1 (а.с.6). Враховуючи той факт, що шлюбні відносини між сторонами припинені, відновляти їх вони не мають намірів, шлюб існує формально та не виконує свого прямого призначення, підстав для збереження шлюбу між сторонами не встановлено, а тому шлюб між сторонами доцільно розірвати. У відповідності до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України шлюб підлягає розірванню, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов законний, обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

[PERSON] 10 січня 2017 р. звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що з 20.10.2000 р. вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] [INFO] Одруження з відповідачем виявилось невдалим, спільне життя не склалося через несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння, у звязку з чим постійно виникали сварки та скандали, що негативно вплинуло на сімейні відносини. Шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться. Примирення з відповідачем не можливе. Збереження шлюбу суперечить інтересам та моральним принципам позивача. Позивачка подала заяву, в якій просила справу слухати за її відсутності в заочному порядку, позов підтримала. Відповідач в судове засідання не зявився, ніяких заяв та клопотань не надходило. На підставі наявних у справі доказів, з письмової згоди позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У звязку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що шлюб між сторонами зареєстрований 20.10.2000 р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Заводської рай адміністрації Запорізької міської ради, за актовим записом № 255 (а.с.4). Враховуючи той факт, що шлюбні відносини між сторонами припинені, відновляти їх вони не мають намірів, шлюб існує формально та не виконує свого прямого призначення, підстав для збереження шлюбу між сторонами не встановлено, а тому шлюб між сторонами доцільно розірвати. У відповідності до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України шлюб підлягає розірванню, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов законний, обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

[PERSON] 10 січня 2017 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. В поданій до суду заяві посилався на те, що згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 28 грудня 1976 року йому була надана в безстрокове користування земельна ділянка по [ADDRESS] Вказував, що на земельній ділянці за вказаною адресою збудовано будинок, є акт про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 31 січня 1980 року, але в акті помилково зазначено його прізвище російською мовою як [PERSON]. Просив суд встановити факт належності йому акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 31 січня 1980 року. Заявник звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. Заінтересовані особи в судове засідання своїх представників не направили, будучи повідомлені судом про час та місце розгляду справи. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник згідно паспорта є [PERSON], російською мовою - [PERSON]. Також встановлено, що зареєстрованим у встановленому законом місцем проживання заявника з 20 червня 1980 року є [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 листопада 2016 року в справі № 552/6155/16-ц, яке вступило в законну силу, встановлено факт того, що договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 28 грудня 1976 року належить [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що будівлі, розташовані на садибі [ADDRESS], оглянуті 31 січня 1980 року та прийняті в експлуатацію, про що складено акт про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 31 січня 1980 року. Але в виданому акті помилково зазначено прізвище забудовника як [PERSON] (російською мовою зазначено [PERSON]). Факт належності правовстановлюючого документу, а саме акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 31 січня 1980 року, заявнику [PERSON] підтверджується матеріалами справи та має для заявника юридичне значення, іншим шляхом встановити даний факт неможливо. Тому суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Необхідно встановити факт належності заявнику [PERSON] правовстановлюючого документа - акту про закінчення і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 31 січня 1980 року на домоволодіння [ADDRESS], виданого на ім'я [PERSON] (зазначено російською мовою - [PERSON]).

Outcome: approved