Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

[PERSON].09.09.2016 р. звернулась до Московського райсуду м. Харкова з позовом до колишнього чоловіка [PERSON] з позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини-дочки [PERSON], [INFO], вказавши що після розірвання шлюбу відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому, просить стягнути аліменти примусово в розмірі 25% від доходу, щомісяця, на її користь. Відповідач позовні вимоги не визнав і зазначив, що надавав матеріальну допомогу на утримання дочки добровільно, з вересня 2015 року дитина проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні. Тому, підстав для стягнення з нього аліментів на користь позивача немає. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від котрого мають дочку [PERSON], [INFO], яка є неповнолітньою; що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. Шлюб між подружжям розірваний у 2012 році рішенням Московського райсуду м.Харкова. За правилом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, як на позивача [PERSON], так і на відповідача [PERSON] покладений обов*язок утримувати свою дочку до її повноліття, займатися її вихованням та розвитком. Сімейним Кодексом України визначені способи виконання батьками обов*язку щодо утримання дитини, а саме: за домовленістю між ними (п.3 ст.181); за рішенням суду …(п.3 ст.181), тощо. Позивачка просила суд стягнути аліменти утримання дитини на свою користь, стверджуючи, що дитина проживає разом з нею та перебуває повністю на її утриманні. Статею 154 СК передбачені права батьків по захисту дитини, для чого вони «… мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень». Як пояснив свідок [PERSON]та свідок [PERSON], з вересня 2015 р. [PERSON] проживає разом з ними; саме з метою створення належних умов дитини остання була ними переведена до навчального закладу- школи №19 м. Харкова, яка розташована у дворі їх будинку; вісь цей час дитина перебуває на утриманні свого батька, якій піклується про неї. Як вбачається з акту, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] неповнолітня [PERSON] дійсно проживає разом з батьком та бабусею в квартирі 242 цього будинку. З відповіді школи №19 м. Харкова, впливає, що з вересня 2015 р. [PERSON] є учнем 4-А класу цієїшколи та проживає разом з батьком [ADDRESS]. З квитанцій наданих відповідачем, з табелю навчальних досягнень учня, характеристики з місця навчання дитини, відповіді Харківської міської дитячої поліклініки №12 м. Харкова підтверджується, що батько утримує свою дочку, дбає про її виховання, розвиток та здоров*я. Сама позивач не заперечувала, що з вересня 2015 р. дитина проживає разом з батьком за його місцем проживання. Отже, судом в ході судового розгляду не встановлені обставини, які свідчать про порушення Відповідачем прав та інтересів неповнолітньої дитини та які потребують судового захисту шляхом стягнення з останнього аліментів на утримання дитини на користь Позивача та такі докази Позивачкою не надані. З урахуванням викладеного, з оглядом на те, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та положень статті 60 ЦПК України, відповідно якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у задоволенні позову про стягнення аліментів відмовляє. Судові витрати суд розподіляє за правилом ст.88 ЦПК України і відносить їх за рахунок держави.

Outcome: dismissed