Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

[PERSON] 27 липня 2020 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила зняти арешт з всього майна, що належить [PERSON] , що накладений постановою державного виконавця ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська № АА 972956 від 11.03.2003 року. Позов мотивований тим, що вона є власником ј частки квартири [ADDRESS] . Під час оформлення спадщини після смерті матері [PERSON] , позивач дізналась, що на ј частку вищевказаної квартири накладений арешт на підставі постанови державного виконавця ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська від 11.03.2003 року. 10.12.2018 року позивач отримала відповідь відповідача про те, що виконавче провадження знищено в зв`язку із закінченням терміну зберігання. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року знято арешт з ј частки квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 3699442, що накладений постановою державного виконавця ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська № АА 972956 від 11.03.2003 року. Але, в зв`яжу з тим, що при зверненні до суду позивачу було невідомо про існування арешту4 на все належне їй майно, то вона не ставила питання про зняття арешту зі всього майна, а зазначила лише про арешт належної їй ј частки квартири. Позивач [PERSON] письмово просила розглядати справу без застосування засобів фіксації, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник Соборного ВДВС м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Першої дніпровської державної нотаріальної контори письмово просив розглядати справу без його участі. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником ј частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1998 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 13.01.1998 року № 6/225-98 (а.с. 9). Під час оформлення спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 7), позивач дізналась, що на ј частку вищевказаної квартири накладений арешт на підставі постанови державного виконавця ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська № АА 972956 від 11.03.2003 року (а.с. 8). 10.12.2018 року позивач отримала відповідь Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області про те, що виконавче провадження знищено в зв`язку із закінченням терміну зберігання та рекомендацією з приводу вирішення питання про зняття арешту звернутись до суду (а.с. 10). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року знято арешт з ј частки квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 3699442, що накладений постановою державного виконавця ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська № АА 972956 від 11.03.2003 року (а.с. 6-8). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 лютого 2020 року, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містяться відомості про обтяження з реєстраційним номером: 3699360 у вигляді арешту нерухомого майна на невизначене майно, все майно, накладене на підставі постанови державного виконавця ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська № АА 972956 від 11.03.2003 року (а.с. 12-13). Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги законі та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved