Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

[PERSON] 05 жовтня 2019 року направила до суду поштою позов до відповідача [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. про визнання права власності на Ѕ частину квартири, який надійшов до суду 08 жовтня 2019 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки із дотриманням п.п. 3, 4 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 20 жовтня 2019 року позивачем поштою направлено виправлений позов, який надійшов до суду 21 жовтня 2019 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року провадження по справі було відкрито в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року було витребувано копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідків було задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року було прийнято до спільного розгляду позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування за законом з первісним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року третю особі [PERSON] залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідача [PERSON] , а також виключено останню з числа третіх осіб із самостійними вимогами. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач за первісним позовом у своїй уточненій позовній заяві від 09 лютого 2020 року, яка надійшла до суду 10 лютого 2020 року, відзиві на зустрічну позовну заяву та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 07 травня 1994 року, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . За час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , останнім за договором купівлі-продажу від 01 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. і зареєстрованого у реєстрі за № 2331, за нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , було придбано квартиру [ADDRESS] . Грошові кошти за спірне нерухоме майно було сплачено із грошових коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року шлюб було розірвано. Питання про розподіл спільного сумісного майна подружжя між [PERSON] і [PERSON] не вирішувалося. [PERSON] був зареєстрований і продовжував проживати у спірній квартирі, позивач за первісним позовом працювала і проживала у м. Києві. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на вказану квартиру. 06 травня 2019 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу звернулася позивач за зустрічним позовом [PERSON] , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі із померлим [PERSON] на час його смерті, із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Таким чином, на час теперішній час у приватного нотаріуса відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , що порушує права позивача за первісним позовом. 14 вересня 2019 року донька померлого [PERSON] , відповідач [PERSON] , направила до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, померлого [INFO] . Після відкриття спадкової справи у 2019 році [PERSON] дізналася про порушення її права на частину майна у спільному сумісному майні подружжя. Таким чином у позивача за первісним позовом виникла необхідність у визнанні її права на частину у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] , померлого [INFO] . Твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки була придбана ним за особисті кошти, коли у подружжя [PERSON] і [PERSON] шлюбні стосунки були припинені, є необґрунтованими і доказами не підтверджені. Шлюбні відносини між подружжям було припинено у 2014 році, тому все майно, набуте до 11 вересня 2014 року, окрім майна, набутого внаслідок приватизації, є спільною сумісною власністю подружжя. Строк позовної давності пропущено не було, оскільки 11 грудня 2019 року [PERSON] стало відомо, що позивачем [PERSON] порушено її майнові права на спірну квартиру. Просили суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] , померлого [INFO] ; визнати приватною власністю [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; стягнути із [PERSON] і [PERSON] судові витрати; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник надали до суду заяви, в яких просили справу розглядати без їх участі та без технічної фіксації судового розгляду. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у своєму зустрічному позові та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду, зазначили, що [PERSON] познайомилася із [PERSON] у грудні 2012 року. Він повідомив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі, проте, з дружиною шлюбні відносини фактично припинені, і з 2009 року вони не проживають разом, проте дружина заперечує проти розірвання шлюбу. За час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] із [PERSON] , останній у 1997 році придбав за грошові кошти, які йому надав банк, в якому він працював, квартиру на ж/м Тополя у м. Дніпрі. Позивач за первісним позовом бажала будувати кар`єру, за місцем роботи їй надавали службове житло, тому вона попросила [PERSON] зареєструватися з нею в м. Києві за для отримання двокімнатної квартири, яка згодом була нею приватизована. Потім квартиру на ж/ м Тополя-1 у м. Дніпрі продали і придбали дві квартири: одну спірну [PERSON] , іншу - доньці, відповідачеві [PERSON] . Позивач за первісним позовом і померлий [PERSON] , за його життя, домовилися, що не мають претензій на квартири один одного: він на її квартиру в м. Києві, вона - на його у м. Дніпрі. Саме через цю домовленість питання про розподіл майна у судовому порядку між ними не вирішувалося. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , померлого [INFO] . З 2013 року позивач за зустрічним позовом почала проживати у спірній квартирі. 27 грудня 2014 року вони зареєстрували шлюб, раніше зареєструвати шлюб вони не могли, оскільки [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Тому вона як дружина померлого [PERSON] має право на Ѕ частину спірної квартири в порядку спадкування за законом. Документів, що підтверджують домовленість між [PERSON] і [PERSON] , померлим [INFO] , позивач за зустрічним позовом не має. Просила визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] , померлого [INFO] , та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка, [PERSON] , померлого [INFO] , у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі. У своїх заявах до суду [PERSON] та її представник справу просили розглянути за їх відсутності. Відповідач за первісним та зустрічним позовами [PERSON] у ході судового розгляду зазначила, що в 2007 році вона з матір`ю, позивачем за первісним позовом [PERSON] , переїхала до м. Києва, батько, [PERSON] , померлий [INFO] , мав переїхати до них пізніше, проте, не переїхав, і з того часу батьки разом не проживали. Щодо продажу квартири на ж/ м Тополя-1 у м. Дніпрі та придбанні спірної квартири [ADDRESS] їй нічого невідомо, оскільки на момент купівлі-продажу квартир їй було 14 років, тому вона про це дізналася згодом. Проти задоволення позовних вимог за первісним позовом не заперечувала, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом просила відмовити у повному обсязі. Надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності. Третя особа за первісним та зустрічним позовом приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, у своїй заяві від 30 січня 2020 року, яка надійшла до суду 03 лютого 2020 року просила справу розглядати за її відсутності. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 травня 1994 року (т. 1 а.с. 30). Від вказаного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 162). 03 липня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 1545, [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] (а.с. 191). 01 квітня 2010 року [PERSON] , за згодою дружини, [PERSON] , за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 2322, продав належну йому квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 192-192 оберт). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 2331, [PERSON] , за згодою дружини [PERSON] , було придбано квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 32-33, 33 оберт). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (т. 1 а.с. 35). 29 квітня 2010 року [PERSON] надав згоду, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Баніною В.М., на купівлю своєю дружиною, [PERSON] , квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 194). 27 грудня 2014 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (т. 1 а.с. 141). [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 143). Після його смерті відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS] . 06 травня 2019 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, [PERSON] , померлого [INFO] (т. 1 а.с. 138). 14 вересня 2019 року [PERSON] засобами поштового зв`язку направила до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON] , померлого [INFO] , яка надійшла до нотаріуса 16 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 160, 163). Також у судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] судові повідомив, що померлий [PERSON] є його братом. До одруження із [PERSON] його брат проживав у сел. Карнаухівка, по закінченню навчання працював у КБ «Південне» та жив у гуртожитку. Потім [PERSON] працював у банку, а після звільнення отримав значну грошову суму від банку, і за ці кошти придбав квартиру на ж/м Тополя. У 2010 році [PERSON] , померлий [INFO] , із [PERSON] разом не проживали. Відносини подружжя [PERSON] і [PERSON] зіпсувалися ще до від`їзду [PERSON] до м. Києва. Після продажу квартири на ж/ м Тополя-1 у м. Дніпрі було придбано дві квартири: двокімнатну на вул. Титова у м. Дніпрі - для відповідача, [PERSON] , і однокімнатну - для брата. Між ними існувала домовленість, що офіційно розривати шлюб вони не будуть, поки [PERSON] не отримає квартиру у м. Києві. Також між [PERSON] і [PERSON] була домовленість, що двокімнатна квартира залишиться доньці, [PERSON] , квартира у м. Києві - [PERSON] , однокімнатна на вул. Чеботарьова - [PERSON] . Спірну квартиру померлий [PERSON] вважав своєю особистою власністю. Стосунки у померлого [PERSON] з його другою дружиною, [PERSON] , були дуже гарними, вони проживали разом до його смерті. Сам свідок не був присутнім у 1997 році при укладенні договору купівлі-продажу квартири на ж/м Тополя у м. Дніпрі, так само як і при її продажу. Також він особисто не був присутнім при обговоренні між [PERSON] і [PERSON] питань, пов`язаних з квартирами. Свідок [PERSON] зазначила, що вона є сусідкою [PERSON] , була знайома з померлим [PERSON] , який проживав у квартирі [ADDRESS] з 2010 року. Ані [PERSON] , ані відповідача [PERSON] , у квартирі вона ніколи не бачила. [PERSON] почала проживати у спірній квартирі з 2014 року. Із розмов з померлим [PERSON] їй відомо, що квартиру [ADDRESS] він придбав для себе. Особисто вона не була присутньою при купівлі спірної квартири та домовленості між померлим [PERSON] і [PERSON] , про обставини їй відомо зі слів померлого [PERSON] . Свідок [PERSON] судові повідомив, що він є сусідом [PERSON] і проживає у квартирі № 30 у тому ж будинку. [PERSON] почав проживати у будинку у 2010 році. Спочатку він жив один, а з 2013 року проживали разом із [PERSON] . Позивача за первісним позовом він ніколи не бачив. Про обставини купівлі спірної квартиру йому не відомо. Щодо клопотання позивача за зустрічним позовом [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовних вимог за первісним позовом [PERSON] про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частини квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто, після розірвання шлюбу строк позовної давності встановлюється у три роки, проте, відлік починається не від дати розірвання шлюбу, а від дня, коли право одного із співвласників було порушено. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказаний висновок викладений в постанові ВС від 28 грудня 2020 року по справі № 345/2962/14. З матеріалів цивільної справи вбачається, що порушення права одного із співвласників, у даному випадку [PERSON] , у праві спільної сумісної власності, зокрема квартири [ADDRESS] , було порушено у 2019 році, а саме: коли із заявами про прийняття спадщини у вигляді спірної квартири, яка увійшла до спадкової маси, титульним власником якої був [PERSON] , після його смерті звернулися спадкоємці - [PERSON] і [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом [PERSON] строк позовної давності не пропущено. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати ВС від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Як вбачається з матеріалів цивільної справи спірна квартиру [ADDRESS] було придбано за кошти отримані від продажу іншої квартири, яку було придбано подружжям [PERSON] і [PERSON] у 1997 році на підставі договору купівлі-продажу, та яка в силу положень ст. 22 КпШС України, який був чинний на час придбання подружжям майна, була їх спільною сумісною власністю. Тобто, спірне нерухоме майно - квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] . За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду, доведені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] , суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Ч. 2 ст. 69 СК України передбачено, що договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має посвідчуватися нотаріально. Відповідно ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Доказів того, що квартиру [ADDRESS] було придбано [PERSON] , померлим [INFO] , за кошти, які були його особистою власністю, судові надано не було, так само як не було надано доказів того, що між [PERSON] і [PERSON] , померлим [INFO] , було досягнуто згоди про поділ майна та відсутність претензій майнового характеру один до одного. Пояснення [PERSON] та показання свідків, які ґрунтуються лише на усній інформації, начебто, наданій їм [PERSON] , не можуть бути враховані судом як докази дійсного існування будь-яких домовленостей між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що між позивачем за первісним позовом [PERSON] і [PERSON] , померлим [INFO] , було досягнуто угоди, не знайшло свого підтвердження, а твердження, що зазначена спірна квартира є такою, що належить до особистої приватної власності її померлого чоловіка [PERSON] , спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема договорами купівлі-продажу квартир від 03 липня 1997 року та від 01 квітня 2010 року, копії яких долучено до матеріалів справи. При цьому визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] , померлого [INFO] , не узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та не відповідає способу захисту прав позивача за зустрічним позовом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 і 3 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України під цивільною процесуальною дієздатністю розуміють здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Враховуючи, що [PERSON] , якому на праві власності належав спірний об`єкт нерухомого майна, помер [INFO] , з його смертю було втрачено право на пред`явлення та вирішення вимог про визнання його особистою приватною власністю спірної квартири, цивільна процесуальна правоздатність та дієздатність особи у зв`язку із її смертю втрачається. За життя [PERSON] , померлий [INFO] , із позовними вимогами про визнання квартири [ADDRESS] своєю особистою приватною власністю до суду не звертався. У даному випадку суд позбавлений можливості вирішити права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. За таких обставин, позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] в частині визначення спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] , задоволенню не підлягають. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , то суд зазначає про таке. Відповідно до абзаців 2, 3 пункту 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з копії нотаріальної справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , її матеріали не містять письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка би була видана [PERSON] , а за таких обставин, вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на теперішній час є передчасними, тому у їх задоволенні [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Таким чином позивач за зустрічним позовом, [PERSON] , не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , у нотаріуса, із заявою про прийняття спадщини до якого вона звернулася. За таких обставин, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем за первісним позовом були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 700 гривень, що підтверджується додатковою угодою № 1 від 23 вересня 2019 року до договору про надання правової допомоги № 01/05-09/18 від 05 вересня 2018 року, актом приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору про надання правової допомоги № 01/05-09/18 від 03 жовтня 2019 року та меморіальним ордером № @2PL525348 від 25 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 21, 22, 25). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] було сплачено судовий збір у загальному розмірі 4 831 гривні 97 коп. (т. 1 а.с. 1, 62). З урахуванням того, що позовні вимоги за первісним позовом задоволено, то із [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати у загальному розмірі 16 531 гривні 97 коп. (11 700 гривень + 4 831 гривня 97 коп. = 16 531 гривня 97 коп.) по 8 265 гривень 99 коп., які складаються зі сплати судового збору у розмірі 2 415 гривень 99 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 850 гривень, та 8 265 гривень 98 коп., які складаються зі сплати судового збору у розмірі 2 415 гривень 98 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 850 гривень. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З урахуванням того, що позивачеві за зустрічним позовом у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у справі слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: approved