Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник позивача - адвокат Пілігрім П.О., звернулася до Богодухівського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Красноградської міської ради Харківської області, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 2011 року сторони мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . У 2013 році сторони припинили сімейні відносини, останні вісім років проживають окремо, не ведуть спільне господарство, побут та дозвілля. Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її повному утриманні. Відповідач не намагався налагодити та підтримати нормальний зв`язок з дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати доньку всім необхідним, останній раз зустрічався з донькою у 2019 році, хоча мати не заперечувала проти спілкування батька з дитиною. Відповідач не телефонує ані матері, ані дитині, щоб поцікавитися її здоров`ям або матеріальним становищем дитини. Станом на 01.03.2021 [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 71830,33 грн., що підтверджується відповідним розрахунком, наданим Московським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Участі у додаткових витратах по утриманню дитини відповідач участі не бере. [PERSON] не виконує покладених на нього законом батьківських обов`язків, не забезпечує дитині необхідне харчування, медичний догляд та лікування дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не піклується про неї, не відвідує навчальний заклад та не цікавиться успішністю доньки, не забезпечує дитину всім необхідним для її здорового розвитку та не створює умов для отримання дитиною освіти, тобто, на думку позивача, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Враховуючи викладене, з посиланням на п.8 ст.7, ст.ст.150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», позивач зазначає про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої доньки [PERSON] . Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 06.05.2021 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено справи проводити розгляд за правилами загального позовного провадження. Заходи забезпечення позову не вживались. Відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначив, що у розумінні ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, приписів п.п.15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав», усталеної практики Верховного Суду та Європейського Суду з прав людини, позбавлення батьківських прав є крайнім, надзвичайним та винятковим заходом, який застосовується лише у разі свідомого ухилення особи від виконання батьківських обов`язків, за наявності її вини у цьому і лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. При цьому, застосування такого заходу має на меті стимулювання батьків до виконання своїх обов`язків та повинне слугувати найкращому забезпеченню інтересів дитини. Вважає, що ті доводи, на які посилається позивачка, намагаючись позбавити його батьківських прав, не є такими, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу. Вказав, що позивачкою не надано жодних доказів, що характеризують відповідача як особу, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Також, [PERSON] не надано належних, достатніх і допустимих доказів систематичного невиконання [PERSON] своїх прав та обов`язків без поважних причин, а також доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання доньки та свідомого нехтування своїми обов`язками. Так, твердження позивачки про несплату відповідачем аліментів на утримання дитини з серпня 2018 року по лютий 2021 року не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] сплачувались аліменти шляхом переказу на банківську картку [PERSON] у травні, жовтні та грудні 2018 року на загальну суму 9547,74 грн., у лютому, березні, травні, серпні, жовтні та листопаді 2019 року - по 2010,05 грн. щомісяця, на загальну суму 12060,30 грн. При цьому, неналежна сплата аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав. Посилання позивачки на те, що відповідач останній раз бачив доньку у грудні 2019 року, не відповідають дійсності, оскільки остання зустріч відбулася у травні 2021 року, передостанній раз він бачив доньку влітку 2020 року. Пояснив, що після того, як він та позивачка почали мешкати окремо, відповідач продовжував бачитися з донькою, купував їй подарунки, різні речі, цікавитися її життям. Однак, на початку 2020 року він почав помічати, що позивачка почала створювати йому штучні перепони та проблеми у побаченнях з донькою, у поведінці дитини також відбулися певні негативні зміни, вона почала говорити, що позивачка проти її зустрічей з батьком. Таким чином, вважає, що вказана ситуація виникла, в тому числі, через поведінку та дії самої позивачки, яка перешкоджала йому у повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки, настроювала доньку проти батька, не давала можливості бачити дитину. Вважає, що висновок Служби у справах дітей та сім`ї Красноградської міської ради Харківської області про можливу доцільність позбавлення його батьківських прав є недостатньо обґрунтованим та під час його складання не в повній мірі були враховані обставини, які мають суттєве значення, зокрема, відомості про особу батька, проживання дитини і батька в різних містах. Вказаний висновок має рекомендаційний характер і також сам по собі не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Зазначив, що до даного часу він виконував батьківські обов`язки з утримання дитини частково, періодично цікавився життям доньки, також частково сплачував аліменти, будь-яких протиправних дій відносно дитини не здійснював, а тому неможливо стверджувати, що він свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками щодо виховання дитини. Відповідач отримує певний дохід та бажає надавати матеріальну допомогу доньці, налагодити взаємовідносини з нею, спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні. Наразі він категорично заперечує проти позову, та вважає, що позбавлення його батьківських прав буде суперечити найкращим інтересам доньки і не відповідатиме меті такого заходу - захисту прав дитини та стимулювання батька до належного виконання своїх обов`язків. Враховуючи викладене, стверджує про відсутність передбачених ч.1 ст.164 СК України підстав для позбавлення його батьківських прав. 07.07.2021 представником позивача надано відповідь на відзив, у якій представник позивача просить задовольнити позов у повному обсязі. Вказує на відсутність у відповідача волевиявлення на забезпечення найкращих інтересів дитини, зокрема, щодо поліпшення умов мешкання або належного та своєчасного матеріального забезпечення дитини, що підтверджується, зокрема, розрахунком заборгованості по аліментам, яка станом на 01.03.2021 складає 71830,33 грн.. [PERSON] зазначеного розрахунку не оскаржено, а надані ним чеки не є належним доказом сплати аліментів та утримання дитини, оскільки датовані 2018 та 2019 роками, при цьому, призначення платежу у них не відповідає ознакам виплати аліментів. Відмітив, що відповідачем не здійснено жодних заходів щодо виплати поточних аліментів або погашення існуючої заборгованості. Зазначив, що [PERSON] не брав і не бере жодної участі у житті та вихованні доньки, не телефонує дитині та не намагається знайти зустрічі з нею. Пояснив, що зустріч відповідача з донькою у травні 2021 року відбулася за наполегливого сприяння матері та лише у зв`язку з тим, що відповідач прибув до м. Красноград для участі у засіданні органу опіки та піклування, на якому вирішувалося питання про позбавлення його батьківських прав. Твердження відповідача про побачення з донькою влітку 2020 року не відповідає дійсності, фактично до цього відповідач востаннє бачився з донькою лише у грудні 2019 року, тобто, не приділяв увагу життю дитини 19 місяців поспіль. До грудня 2019 року побачення батька з дитиною відбувалися епізодично 2 рази на рік, що є вкрай незадовільним режимом спілкування. Твердження відповідача про створення позивачкою перепон у побаченнях з дитиною не відповідають дійсності. З метою забезпечення спілкування батька з дитиною мати неодноразово пропонувала приїхати до помешкання батька у м. Харків, проте, останній відмовлявся повідомити свою фактичну адресу. Позивачем ніколи не створювалися будь-які перешкоди у спілкуванні відповідача з донькою та участь у її вихованні, навпаки, мати постійно просила відповідача спілкувати з дитиною, однак, відповідач такого бажання не виявляв та не бажав виконувати покладені на нього законом обов`язки. [PERSON] не вжито жодних заходів, які б вказували на порушення його прав як батька та на намагання його визначити режим побачень з дитиною, що підтверджується листами Служби у справах дітей Красноградської міської ради та Служби у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації, відповідно до яких [PERSON] жодного разу не звертався до цих установ. Враховуючи викладене, вважає, що у спірних відносинах наявні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав та задоволення позову в повному обсязі. Представник відповідача у поданих 30.07.2021 до суду запереченнях на відповідь на відзив просив у задоволенні позовних вимог відмити у повному обсязі. Вказав, що після надання відповідачем відзиву на позов та його отримання позивачкою її поведінка суттєво змінилася. Так, позивачка почала відповідати на телефонні дзвінки відповідача, дозволила йому зустрітися з донькою. 11.07.2021 відповідач за попередньою домовленістю з позивачкою приїхав до м. Красноград за місцем мешкання позивачки та доньки, з дозволу позивачки провів з донькою більше 4-х годин, вони разом гуляли по місту, пообідали у кафе, відвідали парк розваг (батути), сходили в магазин, де [PERSON] купив дитині надувний басейн. На початку 17-ї години відповідач повернув дитину додому та передав її позивачці. У відповідача та у доньки залишилися приємні спогади та враження, дитина була рада бачити відповідача та виявляла бажання з ним спілкуватися. Зазначив, що відповідач має намір і бажання налагодити відносини з донькою, спілкуватися з нею та брати участь у її житті та вихованні. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 12.08.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила, що відповідач з лютого 2020 року не сплачує аліментів на утримання дитини, добровільних виплат на утримання дитини також не здійснює, не допомагає збирати дитину до 1 вересня, не бере участі у витратах на розвиток дитини, яка відвідує додаткові заняття з англійської мови та малювання. Заборгованість відповідача зі сплати аліментів складає більше 70000 грн., на неодноразові нагадування матері щодо сплати коштів на утримання дитини відповідач належним чином не реагує. Вказала, що повністю утримує дитину сама, що є дуже складним з огляду на невеликий розмір її заробітної плати. Батько не знає, в якому класі навчається дитина, які стосунки у неї в школі тощо. Зазначила, що востаннє відповідач бачився з дитиною у травні 2021 року, коли відбулося засідання комісії Красноградської міської ради по розгляду питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. При цьому, дитина сприйняла батька як сторонню особу, та не виявляла бажання з ним спілкуватися. До цього останнє побачення з дитиною у відповідача відбулося у грудні 2019 року, коли він привітав дитину з Новим роком. Пояснила, що в перші 2-3 роки після припинення стосунків між нею та відповідачем [PERSON] бачився з дитиною 4-5 разів на рік, однак, з 2017 року став бачитися з дитиною лише 2 рази на рік - на День народження та на Новий рік, незважаючи на те, що вона як мати не чинила жодних перешкод для спілкування батька з дитиною. Вказує, що твердження відповідача про налаштовування дитини проти батька та створення нею перешкод для їх спілкування з дитиною не відповідають дійсності. Випадок, коли вона не пустила дитину з батьком, мав місце один раз - у вересні 2021 року, коли він запропонував повести дитину у зоопарк у м. Харкові, що було зумовлене сприйняттям дитиною батька як чужої для неї людини. Беручи до уваги викладене, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно їх доньки [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Зазначив, що відповідач не виконує батьківських обов`язків по утриманню та вихованню дитини, не намагався налагодити зв`язок з дитиною, не брав жодної участі в її житті, востаннє спілкувався з дитиною у 2019 році. Також, відповідач допустив утворення значної заборгованості зі сплати аліментів, у добровільному порядку коштів на утримання дитини не надає, остання виплата аліментів відбулася у лютому 2020 року. Мати перепон у спілкуванні батька з дитиною не чинить і не чинила. Зазначив, що до служб у справах дітей Красноградської міської ради та Красноградської районної державної адміністрації з приводу встановлення режиму спілкування з дитиною відповідач не звертався, що підтверджує відсутність перешкод для їх спілкування з боку матері. З огляду на викладене, вважає, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню та вихованню дитини, у зв`язку з чим наявні підстави для позбавлення його батьківських прав. Відповідач у судовому засіданні 19.11.2021 проти задоволення позовних вимог заперечував. Визнав, що останнім часом приділяв мало уваги дитині, однак, наразі бажає спілкуватися з дитиною, має намір погасити заборгованість по аліментам та надалі допомагати дитині матеріально. Пояснив, що він мешкає у м. Харкові, а позивачка з дитиною - у м. Краснограді Харківської області. Вказав, що перші кілька років після розлучення з позивачкою активно спілкувався з дитиною, в 2014 році відпочивав з нею на морі, бачився з дитиною приблизно раз у один-півтора місяці. Побачення з дитиною проходили у м. Краснограді у присутності матері, яка боялася відпускати дитину саму з батьком та говорила, що відпускатиме їх удвох, коли дитина підросте. Однак, мати не бажала відпускати дитину з батьком навіть тоді, коли доньці виповнилося 6 років. Активне спілкування з дитиною перервалося близько півтора роки тому, у 2019 році батько бачився з дитиною двічі. Востаннє до подання даного позову він бачився з дитиною у 2019 році, на Новий рік подарував їй будиночок для ляльок. У 2017 році [PERSON] одружився вдруге, тому не має можливості бачитися з донькою у присутності колишньої дружини [PERSON] . Вважає, що позивачка налаштовує дитину проти нього та чинить перешкоди для побачень батька з дитиною, зокрема, не дає можливості проводити батьку час із донькою в м. Харкові, де проводяться різні розважальні заходи. Такого висновку він дійшов, зокрема, у зв`язку з тим, що коли він телефонував доньці, щоб привітати її з днем народження [INFO] , він запропонував їй удвох відвідати зоопарк в м. Харкові, дитина погодилась, однак, коли батько приїхав до м. Красноград, де проживає дитина, вона сказала, що не поїде гуляти без матері. Коли відповідач запропонував дитині обрати подарунок на день народження, [PERSON] сказала, що хоче електросамокат, однак, це для нього було надто дорого, і вони узгодили інший подарунок - звичайний самокат. Відповідач замовив його по інтернету, однак, коли телефонував доньці, щоб домовитися з нею про зустріч, дитина без будь-яких пояснень сказала, що не бажає отримувати самокат, після чого відповідач повернув його продавцю. У 2019 році він бачився з дитиною двічі, активне спілкування з дитиною перервалося півтора роки тому, протягом останніх півроку - тричі. Вказує, що ситуація загострилася після того, як у 2019 році (півтора роки назад) між батьками стався конфлікт з приводу аліментів, а саме, позивачка бажала подати позов про перегляд розміру аліментів. Перед засіданням комісії у справах дітей позивачка зазначила, що у разі несплати аліментів відповідач не буде бачитися з дитиною. При цьому, суперечності з приводу розміру аліментів між батьками виникли після того, як позивачка дізналася про те, що відповідач одружений з іншою жінкою. Разом з тим, він давав кошти дитині крім сплати аліментів, та дарував їй подарунки, однак, позивачкою цього не взято до уваги. Пояснив, що аліменти на утримання дитини було встановлено у 2017 році рішенням суду в розмірі 1000 грн. У 2018 році позивачка подала позов про збільшення розміру аліментів, який було задоволено та ухвалено стягувати з відповідача по 2000 грн. щомісячно. Аліменти виплачувались [PERSON] шляхом банківського переказу на картку [PERSON] , і кожні півроку відповідач надавав відповідні чеки державному виконавцю, який у свою чергу проводив зарахування виплачених сум. Аліменти виплачувались відповідачем в міру фінансової можливості, зокрема, у разі несплати аліментів за певний місяць у наступному місяці виплачувалась більша сума. Однак, аліменти, виплачені у 2018 та 2019 роках, не були зараховані державним виконавцем, оскільки відповідач не мав змоги попасти на прийом до виконавчої служби, а тому наданий державним виконавцем розрахунок суми заборгованості по аліментам в розмірі 71830 грн. не відповідає дійсності. Вказує, що має намір ліквідувати заборгованість зі сплати аліментів, однак, після відкриття матір`ю дитини окремого рахунку для виплати аліментів, аби мати відповідні докази, оскільки позивачка не визнає надані відповідачем чеки належними доказами сплати аліментів. Пояснив, що наразі його банківська картка заблокована державним виконавцем у зв`язку з наявністю заборгованості по аліментам за заявою позивачки. На даний час, особливо після засідання Комісії у справах дітей, [PERSON] змінив своє ставлення до дитини, за останні півроку бачився з нею тричі (у липні, серпні та вересні 2021 року), телефонував дитині за три дні до судового засідання. У вересні 2021 року вони планували відвідати зоопарк, однак, як повідомила йому дитина, мати не дозволила їй поїхати з батьком до м. Харків. Зазначив, що у липні 2021 року звертався до Служби у справах дітей Красноградської міської ради із заявою про визначення днів і годин спілкування з дитиною, однак, у прийнятті заяви йому було відмовлено, з посиланням на те, що судом розглядається справа про позбавлення його батьківських прав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Пояснив, що відповідач, який мешкає в іншому населеному пункті, брав активну участь у житті дитини, однак, згодом мати почала створювати штучні перепони для спілкування [PERSON] з дитиною, зокрема, на пропозицію батька забрати дитину на день і повернути її ввечері, вона відповідала відмовою, вказувала, що зайнята, відмовлялася відпускати дитину саму з батьком, остання відмова відбулася до подання позову. Зазначив, що підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав з боку позивача зводяться перш за все до несплати останнім аліментів та ненадання коштів на утримання дитини. Разом з тим, відповідач сплачував аліменти до моменту виникнення конфлікту з [PERSON] , а сума, зазначена у розрахунку державного виконавця, не відповідає дійсності, оскільки в період 2018-2019 років аліменти сплачувались відповідачем на картку позивачки, і не були враховані державним виконавцем при визначенні розміру заборгованості. Загалом державним виконавцем не враховано суми близько 21500 грн. Вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який застосовується у виняткових випадках, в разі відсутності іншої можливості змінити ставлення батька до дитини та лише з метою найкращого забезпечення прав дитини. При цьому, наявність заборгованості по сплаті аліментів не є підставою для вжиття такого заходу, а висновок органу опіки та піклування не є беззаперечним доказом свідомого винного ухилення батька від виконання своїх обов`язків та позбавлення його батьківських прав, оскільки складений без урахування особи батька та факту проживання його в іншому місті. Доказів того, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] буде сприяти забезпеченню інтересів дитини, позивачкою не надано. Вказує, що [PERSON] бажає брати участь у житті дитини, в тому числі утримувати її матеріально, для чого звернувся до керівництва підприємства, на якому він працює, з проханням збільшити кількість відряджень для нього, з метою збільшення свого доходу. Зазначив, що за останні півроку відповідач вжив заходів для відновлення зв`язку з дитиною, наразі стосунки з дитиною фактично відновлені. Після подання відповідачем відзиву на позов позивач пом`якшила свою позицію, у липні 2021 року відповідач гуляв з дитиною в парку, вони провели разом близько 4-х годин, батько купив дитині надувний басейн. У свою чергу, донька виявляє прихильність до батька, що підтвердилося під час останнього побачення відповідача з дитиною, та регулярно спілкується з ним по телефону. У вересні 2021 року відповідач приїхав до м. Красноград, привітав дитину з Днем народження. Враховуючи викладене, вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав суперечить інтересам дитини, натомість, налагодження зв`язків між дитиною та батьком буде сприяти найкращому забезпеченню інтересів дитини. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у висновку комісії органу опіки та піклування Красноградської міської ради. Пояснила, що рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав мотивоване тим, що відповідач, проживаючи окремо від дитини, не намагався налагодити зв`язок з нею, не цікавився її життям, не брав участі у вихованні дитини, має значну заборгованість по аліментам (більше 70000 грн.). Додаткових витрат на дитину відповідач не здійснює, не цікавиться навчанням дитини, не відвідує батьківські збори. Свою відсутність у житті доньки протягом півтора року [PERSON] пояснив тим, що хворів, однак, доказів цього не надав. Враховуючи викладене, стверджує про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав як такого, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення представника третьої особи, показання свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.10.2012, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Красноградського районного управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно з характеристикою від 14.05.2021 № 01-23/138, [PERSON] навчається у 2-А класі Красноградського ліцею № 3 Красноградської міської ради Харківської області. Мати [PERSON] приділяє належну увагу вихованню дитини, постійно цікавиться її успішністю, співпрацює з класним керівником, регулярно відвідує батьківські збори. Дівчинка має все необхідне для навчання. Створені всі умови для її гармонійного розвитку. Батько навчанням доньки не цікавиться, батьківські збори не відвідує. Згідно з довідкою Красноградської міської ради від 23.02.2021 № 977 [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований у с. Корбині Івани Богодухівського району Харківської області, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] , виданого Богодухівським РВ УМВС України в Харківській області 23.06.1998. Як встановлено у судовому засіданні, фактично відповідач мешкає у [ADDRESS] . Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, здійсненого Московським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), наданого за період з серпня 2018 року по лютий 2021 року включно, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.08.2018 складала 38290,33 грн., станом на 01.03.2021 становить 71830,33 грн.. Виходячи зі змісту розрахунку, відповідачем з серпня 2018 року не здійснено жодної проплати по аліментам. Як вбачається з наданих відповідачем чеків АТ КБ «Приватбанк», [PERSON] на банківську картку [PERSON] сплачувалися суми в розмірі: 16.10.2017 - 1105,03 грн., 23.10.2017 - 1909,55 грн., 03.05.2018 - 3015,08 грн., 12.10.2018 - 2010,05 грн., 23.10.2018 - 2010,05 грн., 16.12.2018 - 2512,56 грн., 17.02.2019 - 2010,05 грн., 25.03.2019 - 2010,05 грн., 07.05.2019 - 2010,05 грн., 23.08.2019 - 2010,05 грн., 22.10.2019 - 2010,05 грн., 22.11.2019 - 2010,05 грн. Разом з тим, сплата [PERSON] вказаних сум у розрахунку державного виконавця не відображена. 02.06.2021 органом опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради видано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Як зазначено у висновку, під час окремого проживання [PERSON] не намагався налагодити та підтримати нормальний зв`язок з дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати доньку всім необхідним для нормального розвитку та становлення, хоча мати [PERSON] не заперечує проти спілкування батька з донькою. Батько не телефонує ні матері, ні дитині, аби поцікавитися здоров`ям доньки. Останній раз [PERSON] не здійснював заходів, які вказували б на його бажання підтримки подальших відносин з дитиною, не цікавився життям дитини, не брав участі у її вихованні, навчанні, утриманні. Згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.03.2021 заборгованість складає 71830 грн. В додаткових витратах по утриманню дитини відповідач участі не приймає. Всі питання щодо виховання та утримання доньки вирішує мати дитини особисто, донька знаходиться на повному утриманні матері. Батько навчанням доньки не цікавиться, батьківські збори не відвідує. [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Красноградської міської ради пояснив свою відсутність у житті дитини протягом півтора року тим, що він хворів та не мав можливості спілкування з дитиною. Вищезазначені факти, на думку органу опіки та піклування, можна розцінювати як свідоме ухилення від виховання малолітньої дитини батьком [PERSON] , що підтверджує відсутність серйозного ставлення до виконання батьківських обов`язків, що відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки [PERSON] не намагається приймати участь у вихованні дитини, піклуванні про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, крім того, не приймає участі у створенні належних умов для проживання та розвитку її природних здібностей, внаслідок чого страждають інтереси дитини. Допитана в судовому засіданні 28.09.2021 свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивачки, підтримує з нею дружні відносини. Вказала, що жодного разу не бачила [PERSON] після того, як [PERSON] у 2013 році повернулася жити в м. Красноград. Зазначила, що батько не бере участі в житті дитини, не надає коштів на її утримання ані добровільно, ані на прохання матері. Разом з тим, пояснила, що приблизно у 2017-2018 році влітку батько водив дитину в парк та в дельфінарій, вони гуляли втрьох, разом позивачкою Зазначила, що [PERSON] 18.09.2021 приїздив привітати дитину з Днем народження, та запропонував відвезти доньку в зоопарк, однак, [PERSON] не бажала їхати з ним, а позивач, у свою чергу, не дозволила цього зробити, мотивуючи це тим, що дитина сама не повинна їхати з батьком у м. Харків. Вказала, що наскільки їй відомо, відповідач востаннє спілкувався з дитиною приблизно два тижні назад, в основному вони спілкуються у месенджері «Вайбер», по телефону - рідко, спілкування активізувалося після того, як [PERSON] звернулась до суду з цим позовом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працює разом з [PERSON] в одному відділенні поштового зв`язку, підтримує з нею дружні відносини, [PERSON] не бачила жодного разу. Зазначила, що після розлучення батьків відповідач спілкувався з дитиною, приїжджав приблизно 4-5 разів на рік, згодом спілкування скоротилося до 1-2 разів на рік, більше року він не бачив дитину. Аліменти сплачував на картку позивачки, не постійною сумою, останній раз аліменти надходили позивачці більше року назад. Дитина перебуває на повному утриманні позивачки, батько нічим не допомагає матеріально. Вказала, що спілкування [PERSON] з донькою активізувалося після того, як почався судовий процес, зокрема, в поточному році збирався з дитиною в зоопарк, однак, мати дитини її не відпустила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є хрещеною матір`ю старшої дитини [PERSON] , відповідача ніколи не бачила. Зазначила, що [PERSON] нерегулярно сплачує аліменти на утримання дитини, матеріально нічим не допомагає на утримання дитини, не допоміг позивачці зібрати дитину до 1 вересня. Відповідач не бажає спілкуватися з донькою, дитина про нього не згадує та вважає його стороннім. Разом з тим, повідомила, що за останній рік [PERSON] з дитиною бачилися двічі, наразі вони переписуються. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, є материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Зі змісту наведеної норми вбачається, що позбавлення батьківських прав є наслідком винятково незадовільної та неприйнятної поведінки батьків щодо дитини. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої доньки [PERSON] , позивачка посилалася, зокрема на те, що відповідач ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як зазначено у п.п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох із урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків. Судом встановлено, що фактичною підставою для звернення [PERSON] до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав слугували наявність заборгованості по сплаті аліментів та недостатня участь відповідача у житті дитини, в тому числі, в її утриманні, нерегулярність побачень батька з дитиною. Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що між батьками дитини мав місце конфлікт з приводу розміру аліментів, який вплинув на режим спілкування відповідача з дитиною, зокрема, саме після цього конфлікту, який мав місце у 2019 році, відповідач став рідше спілкуватися з дитиною. Також знайшла своє підтвердження у судовому засіданні та обставина, що позивач не бажала надавати відповідачу дозвіл на побачення з дитиною поза межами м. Краснограда, що підтвердили не лише відповідач та його представник, а й сама позивач і свідки. Протягом періоду окремого проживання відповідач, проживаючи у м. Харків, фактично був позбавлений можливості проводити час з дитиною за місцем свого мешкання без присутності матері дитини. Відповідно до частин другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За приписами ст.ст180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною третьою статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суд зауважує, що інтереси дитини у вирішенні питання про позбавлення батьківських прав є вищими за інтереси батьків, які відповідальні за дітей та зобов`язані всі питання перш за все вирішувати шляхом домовленостей, непорозуміння між батьками не повинні мати наслідком вплив на права та інтереси дітей. З огляду на викладене, поведінка матері в будь-якому разі не звільняє відповідача від обов`язку утримання дитини, в тому числі, але не виключно, шляхом своєчасної та повної сплати аліментів. Водночас, неналежне виконання відповідачем встановленого судом обов`язку зі сплати аліментів не є підставою для обмеження побачень з дитиною або встановлення такого режиму спілкування, який є явно несприятливим для одного з батьків. При цьому, слід відмітити, що несплата аліментів та наявність заборгованості зі сплати аліментів з боку батька може бути підставою для звернення матері до державного виконавця з питання вжиття заходів примусу до боржника (батька дитини), що і було зароблено позивачкою, або до суду із заявою про здійснення судового контролю за виконанням рішення суду про стягнення аліментів, або для звернення до органів поліції із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом систематичної несплати аліментів, однак, заборгованість зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення особи батьківських прав у розумінні ст. 164 СК України. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.09.2020 по справі № 537/2238/18. Судом взято до уваги доводи позивачки про те, що утримання дитини потребує значних коштів та матеріальної участі не лише матері, але й батька, та вважає за необхідне звернути увагу [PERSON] , що обов`язок по утриманню дитини несуть обидва з батьків порівну, і це утримання не може і не повинно охоплюватися виключно сплатою аліментів. Разом з тим, судом взято до уваги і ту обставину, що [PERSON] сплачувались аліменти на банківську картку позивачки, 16.10.2017 - 1105,03 грн., 23.10.2017 - 1909,55 грн., 03.05.2018 - 3015,08 грн., 12.10.2018 - 2010,05 грн., 23.10.2018 - 2010,05 грн., 16.12.2018 - 2512,56 грн., 17.02.2019 - 2010,05 грн., 25.03.2019 - 2010,05 грн., 07.05.2019 - 2010,05 грн., 23.08.2019 - 2010,05 грн., 22.10.2019 - 2010,05 грн., 22.11.2019 - 2010,05 грн. Всього в період з 16.10.2017 по 22.11.2019 включно відповідачем було сплачено аліментів на суму 24622,62 грн., в т.ч. з 03.05.2018 по 22.11.2019 - 21608,04 грн., однак, жодна з цих проплат не відображена у розрахунку державного виконавця, у зв`язку з чим вказаний розрахунок не може вважатися таким, що в повній мірі відповідає дійсності, та не є беззаперечним доказом свідомого та злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. У свою чергу, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, а також про стягнення з батька додаткових витрат на утримання дитини в порядку ст.185 СК України, а в разі невиконання батьком рішення суду - вжити один або кілька заходів з числа зазначених вище, які беззаперечно будуть стимулювати його до належного виконання обов`язку зі сплати аліментів, на відміну від позбавлення батьківських прав. Водночас, відповідач у судовому засіданні запевнив, що має намір погасити заборгованість зі сплати аліментів, надалі сплачувати їх вчасно і в повному обсязі, та брати матеріальну участь у житті дитини. Небажання дитини спілкуватися з батьком, на що посилається позивач в обґрунтування неможливості побачень дитини з батьком без присутності матері, та що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення батьком від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не його волею. Зазначаючи про те, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, позивач не заперечує того, що ці обставини мають тимчасовий характер, а саме, сторонами визнається те, що активне спілкування відповідача з донькою припинилося лише у 2019 році, коли між її батьком та матір`ю виник конфлікт, та відновилося після подачі [PERSON] даного позову до суду. Водночас, такі обставини не зашкодили відповідачеві частково сплачувати аліменти та у 2019 році та привітати дитину з Новим роком, і наразі не створюють перешкод для спілкування з дитиною. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з донькою та брати участь в її вихованні, натомість установлено, що між сторонами існує конфлікт, що негативно вплинуло на взаємовідносини відповідача з дочкою, яка залишилася проживати з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить про те, що батько дитини не бажає брати участі в її утриманні й вихованні, тобто свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] протягом останніх півроку бачився з дитиною тричі, зокрема, у липні, серпні та вересні 2021 року, з його боку мали місце бажання спілкуватися з дитиною та брати, в тому числі, матеріальну участь у її житті, про що свідчить купівля ним подарунків дитині - надувного басейну та самокату. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги проживання дитини та батька в різних населених пунктах, та зміни, які настали у сімейному стані відповідача після припинення шлюбних відносин з позивачкою по справі, суд зазначає, що обставини, на які посилається позивачка, не свідчать саме про свідоме та злісне ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. Суд відмічає, що у розумінні правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 11.09.2020 у справі № 357/12295/18, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц, від 08.05.2019 у справі № 409/1865/17-ц, яка є обов`язковою для врахування в силу приписів ч.4 ст.263 ЦПК України, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який слід йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Разом з тим, позивачем не наведено, а судом не встановлено обставин, які б свідчили, що продовження спілкування батька [PERSON] з донькою [PERSON] становить загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, або суперечить її інтересам. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959, права батьків і дітей, засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На відміну від справи «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11), яка була предметом розгляду ЄСПЛ та в якій фактично застосований захід у вигляді позбавлення батьківських прав, що дозволило оформити відносини дитини із особою, яка на протязі тривалого часу замість біологічного батька фактично здійснювала батьківські права та виконувала батьківські обов`язки, у даній справі такі обставини судом не встановлені. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 06.10.2021 по справі № 320/5094/19, від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 24.04.2019 у справі № 300/908/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Водночас, позивачем та її представником не наведено обставин, які б свідчили, що позбавлення [PERSON] батьківських прав буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини [PERSON] , та не зазначено, яким чином позбавлення відповідача батьківських прав стимулюватиме його до виконання батьківських обов`язків. Натомість, суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, втрата будь-якого зв`язку з дитиною, саме по собі жодним чином не буде сприяти покращенню матеріального забезпечення дитини та ліквідації заборгованості батька по сплаті аліментів. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» зазначив, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Установивши, що [PERSON] заперечує проти позбавлення його батьківських прав, змінив свою поведінку відносно неї, виявляє бажання спілкуватися з малолітньою донькою [PERSON] та брати участь у її житті, в тому числі, матеріальну, беручи до уваги, що наразі відносини між ними відновлені, суд дійшов висновку про відсутність необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. Достатні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав, зокрема жорстокого поводження з дитиною, повної і постійної відмови від виконання батьківських обов`язків, судом не встановлені. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.09.2020 по справі № 202/6809/17, від 29.07.2020 по справі № 205/6933/19. Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд зазначає, що відповідно до ч.6 ст.19 суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Слід вказати, що висновок органу опіки та піклування Красноградської міської ради від 02.06.2021 обґрунтований наявністю заборгованості по сплаті аліментів, відсутністю наміру налагодити та підтримати зв`язок з дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати доньку всім необхідним, фактом невідвідування батьком місця навчання дитини, відсутністю участі батька в утриманні та вихованні дитини. Разом з тим, органом опіки та піклування не встановлено, чи була відсутність участі батька в житті дитини постійною або тимчасовою, в який момент та у зв`язку з чим припинилося активне спілкування батька з дитиною, які відносини мають місце між батьками дитини, чи можливо досягнути домовленості між ними, та не аргументовано, яким чином позбавлення батьківських прав буде сприяти забезпеченню інтересів дитини, не з`ясовано, чи можливо змінити поведінку батька у кращу сторону іншим чином, ніж позбавлення батьківських прав. Відсутність серйозного ставлення до виконання батьківських обов`язків, про яку зазначено у висновку, не свідчить про свідоме і винне ухилення від виконання батьківських обов`язків, крім випадків, якщо це призвело до негативних наслідків для дитини, її життя або здоров`я, а наявність заборгованості по сплаті аліментів, розмір якої є спірним, не є підставою для позбавлення батьківських прав, що має наслідком повне припинення зв`язків дитини з батьком. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. З огляду на норми ч.1 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору з відповідача на користь позивача не стягуються. В силу п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі відмови в позові - на позивача, а отже судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed