Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

[PERSON], від імені якої діє [PERSON]. звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що, проживаючи в Італії в період з 2008 року по 2014 рік перебувала з відповідачем [PERSON] у фактичних шлюбних стосунках і [INFO] у них народилась дочка [PERSON]. В період спільного проживання відповідач неодноразово перебував у стані алкогольного сп'яніння, вчиняв відносно неї фізичне насильство в присутності дочки, і така негативна поведінка створила нестерпну та лякаючи атмосферу у сім`ї, що негативно впливало на психіку дитини, тому в липні 2014 року вона із донькою була вимушена повернутися в Україну. З того часу по сьогоднішній день вона проживає із донькою біля матері, а відповідач участі в утриманні та вихованні доньки не приймає, матеріальної допомоги не надає, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, із дитиною не спілкується, не цікавиться її життям, не відвідує, таким чином ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, тому просила позбавити відповідача батьківських прав. Також, просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі по 1500 гривень щомісячно до її повноліття. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з наведених підстав, вказуючи також, що дитина проживає із матір`ю позивачки, при розгляді питання органом опіки відповідач лише один раз спілкувався з дитиною. Відповідач не бажає виховувати дитину. Визначений позивачем розмір аліментів відповідатиме потребам дитини. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились. Представник відповідача [PERSON] подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності та у відсутності відповідача. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, вказуючи, що викладені позивачем обставини не відповідають дійсності та не підтверджені належними доказами, спиртними напоями він не зловживає та є психічно здоровим, що підтверджується довідкою лікаря. Зареєстрованим місцем проживання позивачки та їх доньки є м. Рим, що виключає можливість їх знаходження в Україні з липня 2014 року. Позивачка постійно проживає за межами України, в м. Рим Італії з 12.09.2011 року. До подання даного позову до суду про стягнення аліментів позивачка не зверталась. Він надавав та надає за можливості матеріальну допомогу, кошти, подарунки, продукти харчування передає автотранспортом. Також за можливості спілкується із дочкою. Ці обставини з'ясовані органом опіки та піклування при підготовці висновку і у якому зазначено про недоцільність позбавлення його батьківських прав. Він дуже любить свою доньку, від її виховання не самоусувався, але за відсутності у нього належних документів ним та позивачкою було прийнято рішення про тимчасове проживання доньки із матір`ю позивачки. Позивачкою також не доведено, що дитина проживає із нею, адже з усіх наявних доказів вбачається, що позивачка проживає в Італії. Просив відмовити у задоволенні всіх заявлених вимог. Представник Служби у справах дітей Кіцманської РДА подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У якій висловилась з приводу недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав та про підтримання заявлених вимог щодо стягнення аліментів. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2008 року по 2014 рік перебували у фактичних шлюбних стосунках, від яких мають дочку [PERSON], [INFO]. Згідно копій довідок виконкому Давидівської сільської ради від 24.07.2017 року за № 143 та за № 144, Акту обстеження житлово-побутових умов від 25.07.2017 року, [PERSON] зареєстрована та проживає в с. Давидівці в господарстві матері [PERSON]. Разом із нею зареєстрована та проживає її неповнолітня дочка [PERSON], 2010 року народження, що знаходиться на її утриманні. Відповідно до змісту копії довідки КУ «Кіцманський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 11.08.2017 року за № 671 зі слів сімейного лікаря [PERSON] дитина [PERSON], [INFO]., на диспансерному обліку не перебуває, до медичного закладу з`являється у супроводі бабусі, батько [PERSON] з питань стосовно стану здоров`я доньки не звертався. Як вбачається з копії наданої 24.07.2017 року ДНЗ «Струмочок» Давидівської сільської ради характеристики [PERSON] вона відвідує дитячий садочок з 2013 року, батько [PERSON] із сім`єю не проживає і зовсім не приділяє часу вихованню дитини, та інтерес до її життя. Згідно змісту Висновку органу опіки та піклування від 07.03.2018 року із малолітньою [PERSON] було проведено бесіду щодо її ставлення до батька [PERSON] і у розмові дитина зазначала, що любить батька, сумує за ним, спілкується із батьком по скапу, частіше з бабусею, батько і бабусі передають їй подарунки. Свідок [PERSON] показала, що позивачка [PERSON] є її племінницею, вона із [PERSON] проживала і Італії, де відповідач вживав наркотики та алкоголь, дитиною не цікавиться, коштів не надає, матеріально не допомагає, лише обіцяє дитині, що приїде, і лише раз приїжджав в Україну. Як показала свідок [PERSON], позивачка є її племінницею, вони разом жили в Італії в 2004 - 2011 роках, коли [PERSON] завагітніла, вони переїхали в Александрію, [PERSON] працювала, а [PERSON] цікавили жінки, наркотики, бари. На разі дитина проживає із бабусею. [PERSON] лише раз приїжджав в Україну. Дитина його не цікавить. Згідно показань свідка [PERSON] відповідача [PERSON] знає лише по фотознімках, він не приїжджає, не дзвонить, не цікавиться дитиною, не піклується про неї. Свідок [PERSON] показала, що позивач [PERSON] є її дочкою, відповідач дитиною взагалі не цікавиться, він є безвідповідальною людиною, матеріально дитину не забезпечує, лише раз приїжджав в Україну, з дитиною спілкується не часто, раз у три місяці, телефонує його мати. Бути батьком відповідач не гідний. Частини 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини наголошують, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.1,2 ст.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Згідно ч.1ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Права та обов'язки батьків визначені ст.ст.150, 151, 153-156 СК України та в сукупності декларують такі обов'язки батьків, як виховання дітей, турбота про їх фізичний розвиток, підготовка до самостійного життя, матеріальне утримання, захист прав та інтересів дитини тощо. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України п.п.15, 18 постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно Висновку органу опіки та піклування Кіцманської райдержадміністрації Чернівецької області за № 1.01-17/7-93 від 07.03.2018 року визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] За змістом ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає, що висновок є достатньо обґрунтованим, містить відомостей про з'ясування органом опіки та піклування реального відношення батька до виховання доньки, посилань на наявність достатньої та переконливої документальної бази, що характеризує особистість батька, а також не установлення факту саме ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає окремо від дитини і в його поведінці є ознаки невиконання ним своїх батьківських обов`язків по вихованню доньки, проте наведені позивачем підстави для позбавлення його батьківських прав є формальними. У матеріалах справи відсутні докази ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків, тобто такої винної поведінки особи, коли вона свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов'язки, що надавало б достатні підстави для позбавлення його батьківських прав. Тому, враховуючи характер поведінки відповідача, його бажання виконувати обов`язки по вихованню дитини, а також що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд не знаходить достатніх підстав для позбавлення його батьківських прав, а отже у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Стосовно заявлених вимог про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.182 Сімейного кодексу України при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як передбачено ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до вимог ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У роз'ясненнях, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді прав щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ст.182 СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають значення. З 01.01.2018 року розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років становить 1860 гривень. Доводи відповідача щодо недоведеності факту проживання дитини із позивачкою не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються змістом досліджених доказів щодо основного місця проживання матері та дитини, а тимчасова відсутність матері дитини суд не вважає достатньою підставою для відмову у задоволенні позову в частині стягнення аліментів. Оскільки судом не встановлено, що відповідач працює та має сталий заробіток (дохід), та що він має інших утриманців, з урахуванням потреб та інтересів дитини, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та розміру мінімальної заробітної плати, розмір аліментів слід визначити у твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 гривень до її повноліття. Відповідно до ст.141 ЦПК України при вирішенні заявлених вимог про стягнення аліментів з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави. Представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про надання терміну для подання доказів про судові витрати. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для вирішення питання про судові витрати слід призначити судове засідання та надати позивачу та її представнику строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат. На підставі ст.ст. 19, 141, 150, 151, 153-156, 164, 166, 180, 182, 183, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial