Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

[PERSON] 23 квітня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки, з дотримання вимог ч. 7 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 13 травня 2019 року представником позивача подано оригінал ордеру. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2019 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] . Позивач у своєму позові та відповіді на відзив, а її представник у ході судового розгляду 24 червня 2020 року, посилалися на те, що 23 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 11\~600 доларів США, які останній зобов`язався повернути 20 липня 2016 року. Відповідач [PERSON] отримав грошові кошти, проте, у зазначений строк борг не повернув. 28 березня 2019 року позивач на адресу [PERSON] направила вимогу про повернення боргу, яку боржником залишено без задоволення. Відповідач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , тому у неї виник солідарний обов`язок з виконання зобов`язання за договором позики від 23 червня 2016 року, оскільки грошові кошти, отримані у борг, були використані відповідачем [PERSON] в інтересах сім`ї. Просили суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 23 червня 2016 року у розмірі 459 237 гривень 20 коп., з яких заборгованості за позикою у розмірі 311\~924 гривні, три відсотки річних у розмірі 25\~600 гривень 46 коп., індекс інфляції 121\~712 гривень 74 коп., а також судові витрати по справі. Представник позивача у своїй заяві до суду просила справу розглянути за її відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки судові не повідомив, проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових поясненнях, в яких зазначив, що в 2016 році він з позивачем мали намір вести підприємницьку діяльність з виробництва пелет в смт. Магдалинівка Дніпропетровської області. Грошові кошти у розмірі 11\~600 доларів США була отримана ним як частина позивача. В подальшому стосунки погіршилися та сторони припинили спілкування, а виробництво сировини залишилося у [PERSON] . Позику в інтересах сім`ї він не брав, у самому договорі, який оформлений у вигляді розписки, мета, з якою гроші отримані позичальником, не зазначена. Відповідач [PERSON] своєї згоди на укладення договору позики не надавала. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] боргу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки судові не повідомила. Надала відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що згоди на укладення договору позики вона не надавала, кошти, отримані її чоловіком, відповідачем [PERSON] , не були витрачені в інтересах сім`ї, в розписці також не зазначено, на які цілі вони були отримані, тому заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є неправомірними. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно розписки від 23 червня 2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 11\~600 доларів США строком на 1 місяць і зобов`язався повернути 20 липня 2016 року (а.с. 95). Розписка була написана власноруч відповідачем [PERSON] 23 червня 2016 року. На підставі ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, між [PERSON] і [PERSON] було укладено договори позики, оскільки на виконання положень ч. 2 ст.\~1046\~ЦК України позивачем було передано відповідачеві грошові кошти у загальному розмірі 11 600 доларів США, і відповідно до ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України його було оформлено належним чином: [PERSON] власноруч було написано розписку. Абз. 1 ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлений договором. 27 березня 2019 року [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] було направлено вимогу про повернення позики, трьох відсотків річних та інфляційних витрат (а.с. 12), який було отримано позичальником 28 березня 2019 року (а.с. 15). Згідно з розпискою від 23 червня 2016 року [PERSON] взяв у позивача грошові кошти та зобов`язався повернути їх у строк до 20 липня 2016 року, але до теперішнього часу борг повернуто не було. За умовами договору позики грошових коштів від 23 червня 2016 року сторони погодили, що позика надається на умовах безвідсоткового користування грошовими коштами. Таким чином, загальна сума заборгованості складає 11 600 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу, встановленому НБУ на 26 березня 2019 року, становить 311 924 гривні, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533\~ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача трьох відсотків річних у валюті, визначеній договором, оскільки стаття 625\~ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625\~ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У частині другій статті 625\~ЦК України прямо зазначено, що три відсотки річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України Тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] три відсотки річних від простроченої суми за період з 21 липня 2016 року по 26 березня 2019 року у розмірі 933 доларів США 40 центів (11\~600 доларів США х 3 % х 979 днів прострочення / 365 днів / 100 % = 933 долари США 40 центів). Відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача індексу інфляції суд приходить до такого висновку за наступних підстав. За змістом ст.\~1\~ЗУ «Про\~індексацію грошових\~доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625\~ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625\~ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент доларів США), нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Зазначену правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц. Щодо заявлених позивачем позовних вимог про солідарне стягнення боргу з відповідача [PERSON] , суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають за наступних підстав. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст.\~61\~СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 14-712цс19 та підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20, а також у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 61-1436св20. Згідно з умовами договору позики від 23 червня 2016 року, позичальником є [PERSON] . Договір було підписано та отримано грошові кошти саме [PERSON] , відповідач [PERSON] грошові кошти у позивача не отримувала, згоди на укладання договору позики не надавала, при укладенні договору позики присутньою також не була. Підстав стверджувати, що грошова сума у розмірі 11\~600 доларів США була витрачена відповідачем [PERSON] в інтересах сім`ї відсутня. Зокрема, доказів того, що на позичені гроші подружжям було придбано майно або товари, які використовує подружжя в інтересах родини, судові надано не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині про стягнення заборгованості за договором позики з [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено виникнення солідарного обов`язку відповідача [PERSON] за виконанням зобов`язань її чоловіком, відповідачем [PERSON] за договором позики від 23 червня 2016 року перед [PERSON] . Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~137\~ЦПК України\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У позовній заяві позивачем зазначається попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в якому витрати на правничу допомогу складають 7 000 гривень. Так позивачем в обґрунтування вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7\~000 гривень було надано копію договору про надання професійної правничої допомоги (а.с. 17-19), додаток № 1 до договору (а.с. 21), копію акту приймання-передачі наданих послуг (а.с. 22), квитанцію про сплату послуг адвоката (а.с. 2). В силу положень ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269). Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. Таким чином, суд вважає за необхідне, виходячи з засад розумності, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та обсягом фактично виконаних робіт, а також пропорційності стягнення судових витрат, у зв`язку із участю у справі двох відповідачів, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 гривень 00 коп. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 4 592 гривень 39 коп. (а.с. 1), який з урахуванням часткового задоволення позовних вимог слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 3\~440 гривень 22 коп. (344 022 гривні 29 коп. х 1 % = 3\~440 гривень 22 коп.). Таким чином, загальна сума, яка належить стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] складає 354 462 гривні 51 коп. (344 022 гривні 29 коп. + 3 440 гривень 22 коп. + 7 000 гривень = 354 462 гривні 51 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial