Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача просила розглянути справу за наявними у справі матеріалами, без її участі та без участі позивача. У випадку неявки відповідача, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений їй строк правом на подачу відзиву на позов не скористалася. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що квартира [ADDRESS] , належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири. В зазначеній квартирі має зареєстроване місце проживання особа, яка не має родинних відносин з позивачем: [PERSON] , яка вже тривалий час у квартирі не проживає. Відповідач добровільно не здійснила зняття з реєстрації місця проживання по вищевказаній адресі. А це заважає позивачу повною мірою використовувати свої повноваження власника на вільне використання та розпорядження квартирою. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористалася, і будь-які докази суду не надала; була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилась без повідомлення причин; представник позивача не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Тринадцятого липня 2001 року, [PERSON] , [PERSON] , діюча за себе і як законний представник свого неповнолітнього сина [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). І 23 квітня 2004 року [PERSON] зареєструвала своє право приватної власності на квартиру (а.с. 7). [PERSON] , 08 жовтня 2018 року надала право користування житловим приміщенням у зазначеній квартирі - [PERSON] . І того ж дня, [PERSON] зареєструвала своє місце проживання у цій квартирі (а.с. 8). Але, у квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , не проживає з жовтня 2018 року, про що був складений акт про встановлення фактичного місця проживання 01 жовтня 2020 року, у присутності сусідів свідків ( [PERSON] , [PERSON] ) (а.с. 10). І у зв`язку з тим, що реєстрація відповідача порушує права позивача, як власниці цієї квартири, 06 жовтня 2020 року, [PERSON] , через адвоката Ткачук Олену Валеріївну, звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON] , яким просила визнати її такою, що втратила право користування спірною квартирою (а.с. 1-3). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини, в межах яких виник спір щодо наявності у відповідача права користування квартирою, як між власницею та особою якій власницею було надано право користування квартирою. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, саме власникам майна належать правомочності володіння, користування і розпорядження майном, що підтверджується і положеннями частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України). Судом встановлено, що 08 жовтня 2018 року позивач як власниця спірної квартири надала [PERSON] право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , однак позивачем доведена та обставина, що відповідач не проживає в зазначеній квартирі понад 2 роки і особистих речей її в цій квартирі, немає. Разом з цим, надана позивачкою довіреність (а.с. 9) свідчить про те, що 11 жовтня 2018 року [PERSON] домовилась про фактичне припинення її права користування житловим приміщенням, оскілки надали право [PERSON] представляти її інтереси з питань зняття її з обліку за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, а також з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованою у квартирі [ADDRESS] (а.с.8), за відсутності права користування нею, відповідача слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зазначеній квартирі. Тому, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved