Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

[PERSON] 24 лютого 2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з неї боргу за договором позики від 12 червня 2015 року в сумі 20000 грн. інфляційних витрат за час прострочення повернення суми боргу в сумі 2250 грн. та 3% річних в розмірі 5000 грн., посилаючись на те, що відповідачка згідно письмової розписки від 12.06.2015р. зобовязувалася до 30.06.2015р. сплатити їй залишок коштів у сумі 20000 грн. за продане нерухоме майно (житловий будинок та земельні ділянки, що знаходяться в с. Мала Загорівка Борзнянського району Чернігівської області, вул. Першотравнева, 13), але тривалий час вказаний обовязок не виконує, пояснюючи свою бездіяльність відсутністю фінансових можливостей. 17 березня 2016 року до початку розгляду справи по суті [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання зазначеного договору позики недійсним, оскільки виниклі між ними правовідносини не є позикою, а випливають з договору купівлі-продажу; сама ж розписка від 12.06.2015р. була написана нею внаслідок помилки, викликаної впливом тяжких обставин: [PERSON] після оформлення та підписання та у нотаріуса договорів купівлі-продажу стала вимагати доплати в сумі 20000 грн., інакше погрожувала порвати вже оформлені документи й сплачені нею кошти будуть марно витрачені. В подальшому, до початку розгляду справи по суті, сторони змінили свої позовні вимоги. Так, [PERSON] в уточненій заяві від 01 квітня 2016 року просить стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу в розмірі 20000 грн., інфляційні витрати в сумі 553,39 грн. та 3% річних в розмірі 450 грн. згідно ст.625 ЦК України, а також моральну шкоду в сумі 6000 грн., за договором купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25га з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель загальною вартістю 23000 грн., яка розташована за адресою: Чернігівська область, Борзнянський район, с. Мала Загорівка, вул. Першотравнева, 13, серії НАН №654871 від 12.06.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Борзнянського районного нотаріального округу [PERSON], оскільки [PERSON] свої договірні зобовязання виконала частково й на залишок сплати коштів у сумі 20000 грн. підписала власноруч розписку від 12.06.2015р., від виконання умов якої відмовляється. [PERSON] в уточненій зустрічній заяві від 21.10.2016р. просить визнати вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25га з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель вартістю 23000 грн. від 12.06.2015р. дійсним, реальним та виконаним. [PERSON], як і її представник, в судовому засіданні уточнені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав, а зустрічний позов [PERSON] визнала частково, пояснивши, що 12 червня 2015 року вона прибула в м. Борзна до нотаріуса для оформлення з [PERSON] лише договору купівлі-продажу належного їй житлового будинку, що знаходиться в с. Мала Загорівка Борзнянського району вул. Першотравнева, 13. Однак, коли почала знайомитися зі змістом підготовлених нотаріусом документів, виявила, що крім будинку, вона продає [PERSON] ще й дві земельні ділянки площами 0,25га для обслуговування будинку та 0,57га для ведення особистого селянського господарства. На її заперечення проти підписання договорів купівлі-продажу цих земельних ділянок [PERSON] почала плакати, влаштувала істерику й вона, пристаючи на умовляння [PERSON], з нею оформили за допомогою юриста Лукяненко Л.В. письмову боргову розписку на суму 20000 грн., після чого пішли до нотаріуса й підписали всі три договори купівлі-продажу нерухомого майна. Не заперечує, що свідомо погодилась відчужити [PERSON] земельну ділянку площею 0,25га під будинком за 20000 грн., але цих коштів від неї фактично не отримала, в звязку з чим, спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки вважає дійсним, реальним, але не виконаним і тому зустрічний позов визнає частково. З приводу законності укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,57га вона звернулася до органу поліції, які відкрили кримінальне провадження і проводять досудове розслідування. Також стверджує, що своєю довіреністю від 29.11.2011р. не уповноважувала [PERSON] приватизовувати на її імя земельні ділянки. [PERSON], як і її представник, в судовому засіданні уточнені зустрічні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав, а первісний позов [PERSON] не визнала, пояснивши, що грошові кошти за всіма трьома договорами купівлі-продажу нерухомого майна вона віддала готівкою особисто [PERSON] до підписання цих правочинів, але коли точно не памятає. Коли 12 червня 2015 року нотаріус підготував їм усі необхідні договори, вона з [PERSON] їх підписали, то остання почала вимагати в неї доплатити ще 20000 грн., погрожуючи знищити вже оформлені документи, спалити будинок. Побоюючись втратити вже витрачену значну суму коштів та майно, вона була змушена підписати складену юристом Лукяненко Р.В. боргову розписку, вважаючи, що цей документ не матиме для неї ніяких юридичних наслідків, так як згідно умов укладених договорів купівлі-продажу вона з [PERSON] повністю розрахувалась. Про це її в подальшому також запевнив сільський голова [PERSON], яка спілкувалась з нотаріусом. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 12 червня 2015 року вона була присутня при тому, як в офісі приватного нотаріуса [PERSON] [PERSON] при знайомленні з трьома договорами купівлі-продажу нерухомого майна виявила розбіжність, а саме: вона мала намір відчужити [PERSON] лише житловий будинок, а про продаж земельних ділянок між ними домовленості не було; [PERSON] говорила, що безпідставна приватизація [PERSON] на її імя земельних ділянок у с. Мала Загорівка Борзнянського району та послідуючий їх продаж унеможливить в подальшому реалізацію права [PERSON] на приватизацію землі за місцем проживання в м. Києві. Сторони тривалий час не могли дійти згоди, але врешті домовились, що [PERSON] має доплатити [PERSON] ще 20000 грн. за втрату права приватизації землі. Після цього, вона підготувала шаблонний текст спірної боргової розписки від 12.06.2015р., яку сторони підписали, й пішли до нотаріуса влагоджувати питання з договорами купівлі-продажу нерухомого майна. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 12 червня 2015 року до неї звернулась [PERSON], яка була дуже схвильована і повідомила, що після оформлення у нотаріуса документів на будинок та землю змушена була підписати з [PERSON] ще якусь боргову розписку. Вона зателефонувала нотаріусу, який повідомив, що він цієї боргової розписки не посвідчував й даний документ не має ніякого відношення до оформлених ним між сторонами договорів купівлі-продажу нерухомого майна, після чого [PERSON] заспокоїлась. Вона була присутня лише коли [PERSON] віддавала [PERSON] кошти в сумі 13000 грн. за житловий будинок, а яким чином і коли відбувався розрахунок між сторонами за земельні ділянки їй невідомо. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) 12 червня 2015 року було укладено три правочини, посвідчені приватним нотаріусом Борзнянського районного нотаріального округу Чернігівської області [PERSON]: - договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25га, яка розташована в с. Мала Загорівка Борзнянського району Чернігівської області, вул. Першотравнева, 13, з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель вартістю 23000 грн. (договір №1); - договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,57га, яка розташована в с. Мала Загорівка Борзнянського району Чернігівської області, вул. Першотравнева, 13, з призначенням для ведення особистого селянського господарства вартістю 25650 грн. (договір №2); - договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в с. Мала Загорівка Борзнянського району Чернігівської області, вул. Першотравнева, 13, вартістю 11893 грн. (договір №3); Також, цього ж дня 12 червня 2015 року між сторонами була укладена письмова боргова розписка, згідно якої [PERSON] винна [PERSON] кошти в сумі 20000 грн. за придбані земельні ділянки загальною площею 0,82га за адресою с. Мала Загорівка, вул. Першотравнева, 13, оскільки на момент підписання договору вона не мала вказаної суми грошей для повної оплати цих земельних ділянок. Позивачка в обгрунтування своїх позовних вимог про стягнення з відповідачки боргу в сумі 20000 грн. за договором купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25га (договір №1) посилається саме на зазначену письмову розписку, стверджуючи, що підписання сторонами даного боргового документу відбулося до укладення між ними договору №1 (як і решти договорів №№2, 3), посвідчених в подальшому нотаріусом, а тому [PERSON] їй ніяких коштів за спірним договором №1 не передавала. За змістом положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може грунтуватися на припущеннях. Приписами ст.627 ЦК України визначено принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Укладений між [PERSON] та [PERSON] спірний договір №1 є правомірним, оскільки вчинений у належній формі (ст.ст.209, 657 ЦК України), недійсним судом не визнавався і його недійсність прямо не встановлена законом. В даному договорі сторони за домовленістю та вільним волевиявленням, скріплених їх підписами, визначили вартість земельної ділянки в сумі 23000 грн. й зазначену суму коштів [PERSON] отримала від [PERSON] до підписання цього договору; при цьому, сторони підтвердили факт повного розрахунку за вказаним договором і відсутність з боку продавця будь-яких претензій фінансового характеру до покупця (пп.2.1, 2.2, 4.15). [PERSON] прийняла відчужувану земельну ділянку та користується нею (п.3.3). Отже, зазначений договір повністю виконаний сторонами. Посилання ж [PERSON] та її представника на боргову розписку від 12.06.2015р., як на невиконання [PERSON] своїх зобовязань за договором №1, суд вважає необгрунтованими, оскільки виходячи з їх пояснень дана розписка була оформлена до укладення та підписання договору №1, тобто раніше в часі. Однак, в подальшому вже в самому договорі №1 [PERSON] зазначила про відсутність з її боку жодних матеріальних претензій до [PERSON] за продану земельну ділянку, так як грошові кошти вона отримала до підписання цього договору №1, оформленому в часі пізніше, що свідчить про зміну зобовязань сторін. В разі ж непроведення [PERSON] повного розрахунку за земельну ділянку [PERSON] могла б визначити серед умов договору купівлі-продажу відстрочення чи розстрочення платежу, як то передбачено вимогами ст.694 ЦК України, але вона про існування таких обставин нотаріуса не повідомила. Не може суд вважати письмову розписку від 12.06.2015р. й новацією боргу в позикове зобовязання, так як за доводами [PERSON] борговий документ був оформлений між сторонами до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, що унеможливлює застосування норм ст.1053 ЦК України. Також, суд зважує і на непослідовність тверджень [PERSON] про розмір отриманих нею від [PERSON] грошових коштів за договорами купівлі-продажу: в первісній позовній заяві зазначає про 41543 грн., в зміненій заяві - про 10000 грн., а в кінці судового засідання - про 13000 грн. Крім того, стверджуючи про повну несплату [PERSON] вартості земельної ділянки за договором №1 (23000 грн.), [PERSON] зазначає суму боргу в 20000 грн., що є нелогічним. Водночас, досліджуючи письмову розписку від 12.06.2015р., з огляду на висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, від 24 лютого 2016 року по справі №6-50цс16 щодо зясування справжньої правової природи укладеного боргового документа, суд зважує і на показання свідка [PERSON], згідно яких сума в 20000 грн. є грошовою компенсацією [PERSON] за втрату [PERSON] її права на приватизацію землі в м. Києві. Однак, посилання представника [PERSON] на відсутність у [PERSON] повноважень за довіреністю від 29.11.2011р. на приватизацію земельних ділянок суд не приймає до уваги, оскільки дані обставини не стосуються предмету спору й не мають юридичного значення для вирішення справи. З огляду на вищевказані обставини суд вважає, що [PERSON] всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не було доведено належними і допустимими доказами факт непроведення [PERSON] з нею розрахунку за договором №1, а її та представника пояснення щодо цього з огляду на приписи ст.57 ЦПК України не є джерелом доказів по справі. Тому, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за договором №1 в сумі 20000 грн. не підлягають задоволенню. Не можуть бути задоволені й решта вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] інфляційних витрат в сумі 553,39 грн., 3% річних в розмірі 450 грн. згідно ст.625 ЦК України та моральної шкоди в сумі 6000 грн., оскільки вони є похідними від основної вимоги про стягнення боргу, яка не знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25га (договір №1) дійсним, реальним та виконаним, то суд виходить з наступного. За змістом положень ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ч.2 ст.16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, вимога про визнання дійсним правочину може бути предявлена з підстав, передбачених ч.2 ст.218, ч.2 ст.219, ч.2 ст.220 ЦК України (недодержання вимоги закону щодо письмової форми чи нотаріального посвідчення договору). Оскільки договір №1 був укладений між сторонами у письмовій формі та нотаріально посвідчений, то він є дійсним в силу положень ст.657 ЦК України й додаткове визнання його дійсним у судовому порядку не вимагається і є зайвим; до того ж, сама [PERSON] не заперечує дійсності вказаного договору №1. Наведений висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Обраний [PERSON] спосіб захисту права шляхом визнання договору №1 реальним та виконаним також не передбачений ні нормами чинного законодавства, ні умовами самого правочину. Таким чином, враховуючи викладені обставини, як первісний позов [PERSON], так і зустрічний позов [PERSON], не підлягаю задоволенню. За змістом положень ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову відмовлено вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2016 року за заявою [PERSON] були застосовані наступні види забезпечення позову: накладення арешту на домоволодіння [PERSON], що знаходиться в с. Мала Загорівка Борзнянського району Чернігівської області, вул. Першотравнева, 13; на земельну ділянку [PERSON] з кадастровим номером №7420882800:01:001:0108, що знаходиться в с. Мала Загорівка Борзнянського району Чернігівської області; заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії стосовно вищезазначеного майна. Оскільки в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, то з огляду на приписи ч.6 ст.154 ЦПК України вжиті судом вищевказані заходи забезпечення позову після набрання судовим рішенням законної сили втрачають свою дію й повинні бути припинені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed