Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої на підставі довіреності №31 від 08.04.2016 року, виданої Кельменецьким місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, діє адвокат [PERSON], звернулася до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вказаним вище позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваною угодою, визнання укладення договору довічного утримання та розірвання договору довічного утримання. Посилалася на те, що 06.04.2010 року приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкіним Р.Д. був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований в [ADDRESS], який належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сокирянською державною нотаріальною конторою 04.12.2009 року. Вказаний договір укладено від її імені на ім'я відповідачки [PERSON] Вважає, що оспорюваний договір є таким, що не відповідає вимогам закону, укладений всупереч її волі та вчинений з метою приховати іншу угоду. Наміру відчужувати будинок у такий спосіб у неї не було. Укладаючи зазначений договір, насправді вона мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я (інвалідністю) потребує сторонньої допомоги. Одночасно, на час укладення цього спірного договору, 06.04.2010 року у приватного нотаріуса Сокирянського районного нотаріального округу між нею та відповідачкою укладався договір довічного утримання. Предметом відчуження був житловий будинок, розташований в [ADDRESS]. Маючи у власності два житлові будинки, вона мала на увазі укласти договір довічного утримання на ці два об'єкти, оскільки наміру продавати одного з них у неї не було. Однак, в силу обставин, що склалися між нею та відповідачкою під час підписання договорів у нотаріальній конторі, котра вкрай її заплутала із нотаріусом своїми поясненнями, нею були підписані договори, один з яких договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS], який вона вважала повністю договором довічного утримання. З часу укладення договорів відповідачка почала влаштовувати сварки, у зв'язку з чим вона в 2011 році звернулася до суду з позовом про розірвання одного з них. Будь-яких коштів за житловий будинок від відповідачки вона не отримувала ні до підписання договору, ні після цього, хоча відповідачка стверджувала протилежне. Про те, що договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] був удаваною угодою стверджується також і тією обставиною, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, інвентаризаційна вартість будинку становила 40887 грн., а його продаж вчинено нібито за 10000 грн. Однак, продаж нерухомості відбувається по ринковій вартості та за такою сумою вона не могла його відчужувати, а крім того, як вже зазначалося, грошей за будинок вона не отримувала. Отже, замість договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] мав бути укладений між нею та відповідачкою договір довічного утримання, оскільки вона очікувала від [PERSON] допомоги та догляду у зв'язку із її віком та станом здоров'я. Вважає, що вказаним правочином насправді були приховані дійсні правовідносини, які за своєю правовою природою є правовідносинами договору довічного утримання. Крім цього, зазначала, що укладаючи договір купівлі-продажу будинку, вона реально не могла розібратися стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого друга його сторона зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідачки лише після її смерті. Вона, як особа похилого віку, є інвалідом II групи, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідачки лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, вважала що права та обов'язки, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою відповідатимуть її потребам. Необхідність укладення договору довічного утримання її спонукав стан її здоров'я та потреба у сторонньому догляді. Крім того, фактичної передачі житлового будинку не відбулось, оскільки відповідачка у ньому не проживає. Таким чином, вважає, що між ними насправді укладався договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу. Договір довічного утримання, який сторони насправді мали на увазі, був укладений на тих же умовах, що і справжній договір, який уже розірваний у судовому порядку. Зокрема, відповідачка повинна була здійснювати догляд та надавати необхідну допомогу у вигляді повноцінного калорійного харчування та медичного догляду. Однак, визначені по договору умови відповідачкою не виконувались. Посилаючись на положення ч.3 ст.203 та ч.ч.1,2 ст.235 ЦК України, позивачка зазначає, що із правових наслідків укладеного ними удаваного правочину випливає відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися договором купівлі-продажу, а саме грошові кошти їй не передавалися, відповідачка не проживає у будинку, а договір довічного утримання, який сторони мали на увазі, не виконується відповідачкою взагалі, що у відповідності до ч.1 ст.755 та ч.1 ст.756 ЦК України є підставою для розірвання договору довічного утримання та повернення майна. З приводу строку звернення до суду із даним позовом, просила при вирішенні справи захистити її права як слабшої сторони у спірних правовідносинах, із урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також судової практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Delcourt v. Belgium», «Bellet v. France», «llhan v. Turkey». З наведених вище підстав просила: Визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] від 06.04.2010 року, укладений між нею та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкіним Р.Д., зареєстрований в Сокирянській філії Чернівецького ОБТІ удаваним правочином; Визнати, що між нею та [PERSON] 06.04.2010 року на будинок [ADDRESS] Сокирянського pайону Чернівецької області був укладений договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д.; Розірвати договір довічного утримання, який укладений 06.04.2010 року між нею та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкіним Р.Д., зареєстрований в Сокирянській філії Чернівецького ОБТІ та повернути спірний будинок; Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному об'ємі та з підстав, зазначених у позовній заяві в новій редакції, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити, посилаючись на відсутність законних підстав для визнання правочину удаваною угодою. Крім цього, вважають, що позивачка [PERSON] пропустила строк позовної давності на звернення до суду з даними позовними вимогами, у зв'язку з чим просили застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, подавши до суду відповідну письмову заяву. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] під час надання особистих пояснень та показань в якості свідка суду пояснила, що за ініціативи позивачки 06.04.2010 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та договір довічного утримання на будинок [ADDRESS], який в подальшому за рішенням суду був розірваний. Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Твердушкіним Р.Д. В день укладення договору купівлі-продажу вона з [PERSON] особисто були присутні у нотаріуса та підписали договір. Перед підписанням нотаріусом було перевірено всі необхідні документи та роз'яснено їм зміст та наслідки укладення договору. При цьому, позивачка підтвердила у нотаріуса про отримання раніше від неї грошей в сумі 10000 грн. за відчуження будинку. Після придбання, вона відразу в будинок не вселилася, оскільки він потребував ремонту. В будинку вона зареєстрована, однак проживала у ньому із членами своєї сім'ї до серпня 2013 року. Впевнена, що позивачка розуміла факт укладення між ними саме договору купівлі-продажу будинку, оскільки незважаючи на пристарілий вік, є достатньо розумною та обізнаною людиною. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] він знайомий близько 30-40 років. Будь-які обставини щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку між [PERSON] та [PERSON] йому не відомі і про ці обставини позивачка ніколи йому не розповідала. Крім цього, пояснив, що 07.03.2013 року на прохання [PERSON] він йшов до неї додому допомогти порубати дрова та по дорозі був побитий членами сім'ї відповідачки, які йому заборонили ходити до позивачки, зазначаючи про те, що будинок належить їм. Свідок Твердушкін Р.Д. суду пояснив, що він працює приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу. Підтвердив той факт, що ним посвідчувався договір купівлі-продажу житлового будинку, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], однак подробиць під час посвідчення ним договору між сторонами він не пам'ятає. При посвідченні такого роду договорів він завжди перевіряє правовстановлюючі документи на майно, яке відчужується, наявність чи відсутність на дане майно заборон, встановлює особи сторін, оголошує у присутності сторін текст договору, роз'яснює сторонам зміст договору, норми законів щодо наслідків укладення договору, а також вчиняє інші дії необхідні для посвідчення договору. Категорично заперечував можливість посвідчення ним договору купівлі-продажу, в разі наявності у однієї із сторін волевиявлення на укладення договору довічного утримання. Заслухавши пояснення і доводи сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, свобода договору не має абсолютного характеру. Договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть. Судом встановлено, що 06.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкіним Р.Д., згідно п.1 якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] Чернівецької області. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст.744 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Вважаючи вказаний договір удаваним правочином, позивачка посилається на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір довічного утримання. Разом з тим, суд вважає, що обставини, на які посилається позивачка, як на доказ удаваності укладеного правочину, об'єктивно не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Так, з преамбули договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.04.2010 року вбачається, що укладаючи правочин, його сторони були попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу цього договору та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, діяли вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, мали повну цивільну дієздатність. Крім цього, із змісту оспорюваного договору вбачається, що за погодженням сторін, продаж житлового будинку здійснювався за 10000 грн., які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору (п.3). Своїм підписом в договорі продавець підтвердила факт повного розрахунку за продаж житлового будинку і відсутність до покупця будь-яких претензій майнового характеру. Крім цього, за змістом договору [PERSON] гарантувала в нотаріуса про те, що спірний житловий будинок на момент укладення цього договору нікому іншому не відчужений, у спорі та під заставою не перебуває, правами третіх осіб не обтяжений, не внесений до статутного капіталу господарських товариств (п.7). Також, сторонам під час укладення договору нотаріусом роз'яснено зміст діючого на той час законодавства України, в тому числі зміст ст.ст.229-235 ЦК України (п.8). Вказаний договір підписаний обома сторонами, як [PERSON], так і [PERSON] Із змісту п.9 Договору також вбачається, що чоловіком покупця - [PERSON] надано згоду на купівлю покупцем - [PERSON] спірного житлового будинку, про що було подано відповідну нотаріально посвідчену письмову згоду. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, позивачкою та її представником належними та допустимими доказами не доведено, що обидві сторони договору купівлі-продажу від 06.04.2010 року діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, що їх дії буди спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Відповідно позивачкою не доведено того, що між нею та відповідачкою насправді були встановлені правовідносини за договором довічного утримання, які регулюються Главою 57 ЦК України. Доводи позивачки та її представника щодо удаваності правочину, також спростовуються рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12.06.2014 року, яке набрало законної сили, ухваленим у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, поданим до суду з підстав, передбачених ч.1 ст.233 ЦК України, яким були встановлені обставини укладення сторонами 06.04.2010 року саме договору купівлі-продажу, що у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], заявлені із вказаних вище правових підстав, є необгрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. Крім цього, суд вважає, що позивачкою [PERSON] без поважних причин пропущено, передбачений ст.257 ЦК України, строк звернення до суду з даним позовом. Вказана обставина також встановлена зазначеним вище судовим рішенням від 12.06.2014 року. Однак, враховуючи роз'яснення, які містяться в абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №1 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки суд прийшов до висновку про необгрунтованість позовних вимог, слід відмовити у їх задоволенні саме з цих підстав.

Outcome: dismissed