Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

[PERSON] 25.01.2021 року звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на неповнолітню дитину. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 15.02.2011 року з позивача вирішено стягувати на користь відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ј частини із всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 17.01.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Сколівським районним судом Львівської області видано повторно виконавчий лист у справі № 2-206/11 (провадження № 6/453/23/20) від 11.12.2020 року, що знаходиться на примусовому виконанні в Сколівському районному відділі ДВС ЗМУМЮ (м. Львів). Оскільки на час відкриття виконавчого провадження Позивач ніде не працював, то обчислення суми, що підлягає стягненню, здійснювалося, виходячи із середньої заробітної плати працівника для місцевості, де він проживає, і становить 11 411, 00 грн. Відповідно, сума аліментів, що підлягає сплаті у розмірі ј частки всіх видів доходу, становить 2 852, 75 грн. Позивач посилається на своє проживання в гірській місцевості, відсутність роботи, погіршення свого стану здоров`я, а також здійснення догляду за батьками, у зв`язку з чим, з урахуванням заяви від 25.02.2021 року про уточнення позовних вимог, просить зменшити розмір аліментів, що стягуються на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] , а саме встановити їх у розмірі 1/8 частки заробітку (доходу). Сколівського районного суду Львівської області від 05.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, розгляд справи призначено на 04.03.2021 року. Відповідач - [PERSON] - 18.02.2021 року подала суду відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечила. Зазначила про безпідставність посилань позивача на те, що на його утриманні знаходяться батьки, оскільки і батько, і матір позивача є особами працездатного віку, пенсіонерами не являються. Наголошує, що позивачем не подано жодних доказів неможливості знайти роботу з незалежних від нього причин, а відтак вважає, що посилання позивача, на те, що на даний час він є безробітним, не звільняє його від обов`язку утримувати дитину. На підставі викладеного просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Судове засідання відкладалось на 30.03.2021 року. 04.03.2021 року після судового засідання відповідачем також подано заяву, в якій вона, з посиланням на те, що їй достаменно відомо, що [PERSON] регулярно виїжджає на заробітки за кордон, просила витребувати в Державної прикордонної служби України інформацію про те, чи перетинав позивач державний кордон України на в`їзд /виїзд, в 2020 - 2021 роках. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 30.03.2021 року витребуванов Державної прикордонної служби України інформацію про те, чи перетинав позивач державний кордон України на в`їзд /виїзд, в 2020 - 2021 роках, розгляд справи відкладено на 06.05.2021 року. 20.04.2021 року на адресу суду надійшла відповідь з Державної прикордонної служби України щодо перетину позивачем державний кордон України на в`їзд /виїзд, в 2020 - 2021 роках. В судове засідання 06.05.2021 року сторони не з`явились, хоча про час та місце засідання суду були належним чином повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи, причин неявки до відома суду не довели. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 15.02.2011 року з позивача вирішено стягувати на користь відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ј частини із всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 17.01.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. 11.12.2020 року Сколівським районним судом Львівської області видано повторно виконавчий лист у справі № 2-206/11 (провадження № 6/453/23/20), що знаходиться на примусовому виконанні в Сколівському районному відділі ДВС ЗМУМЮ (м. Львів). Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в Постанові №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», п.23 - відповідно до ст.192СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів:а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Аналізуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. При вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст.192 СК України. Так, належних та допустимих доказів того, що із моменту постановлення судового рішення суттєво погіршився матеріальний стан позивача або стан його здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, позивачем не надано. Зокрема, довідка сімейного лікаря від 22.01.2021 року не може вважатися доказом наявності будь-яких обмежень чи протипоказань до роботи за станом здоров`я, а також з даної довідки не вбачається, що позивач потребує довготермінового та дорогого лікування. Посилання позивача на те, що на його утриманні перебувають батьки, на думку суду, також на увагу не заслуговують, оскільки, як вбачається із довідки № 50 про склад сім`ї, виданої Славською селищною радою 21.01.2021 року, як батько, так і матір позивача є особами працездатного віку, пенсіонерами не являються, жодних доказів неможливості їх працевлаштування за станом здоров`я позивачем не надано. Щодо посилань позивача на відсутність у нього постійного місця роботи, а отже поганого матеріального становища, то суд зазначає наступне. Як вбачається з відповіді № 91-12860/0/15-21-Вих від 09.04.2021 року Державної прикордонної служби України на запит суду щодо перетину позивачем державного кордону України на в`їзд /виїзд, в 2020 - 2021 роках, у період з 01.01.2020 року по 09.04.2021 року позивачем тричі перетинався державний кордон України на виїзд до Республіки Польща. При цьому, у 2020 році позивач перебував за кордоном більше восьми місяців, а 19.03.2021 року також виїхав з України. Вказане свідчить, що відповідач регулярно і на тривалий термін виїжджав за кордон, очевидно на роботу, але в будь-якому випадку має кошти для утримання себе за кордоном, а відтак, може сплачувати достатню суму аліментів на утримання неповнолітнього сина в Україні. Враховуючи те, що позивач є працездатним, має задовільний стан здоров`я, систематично виїжджає з України та перебуває за кордоном протягом тривалого часу, будь-яких належних та допустимих доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання дітей позивач не надав, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed