Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника [PERSON] (далі по тексту - позивач ) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, інформацію, поширену [INFO] у програмі « [PERSON] » в ефірі телеканалу «Україна» у висловлюваннях [PERSON] наступного змісту: «… [PERSON] коли сама була Прем`єр міністром робила навпаки просто… от, наприклад, у нас є дослідження і суди американські оце підтвердили, що в 2009 році, коли у нас була проблема і купували ми Таміфлю, ми його закупили, [PERSON] , по 251 грн… Тобто в п`ять разів вище через посередника [PERSON] було закуплено Таміфлю. Окружний суд США по округу Орігон присудив 24 травня наступного року ДП Укрвакцині повернути 19 млн.грн., як країні тому що посередники зняли гроші… в п`ять разів дорожче, під час проблеми і біди в країні наживаються на людях.»; зобов`язати відповідача протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили, спростувати недостовірну інформацію, поширену ним про позивача [INFO] в програмі «[PERSON] » в ефірі телеканалу « Україна », шляхом зачитування програмі «[PERSON] » на телеканалі «Україна» тексту спростування наступного змісту: «[INFO] мною під час виступу в програмі «[PERSON] » була поширена інформація про те, що [PERSON] , коли була Прем`єр-міністром України у 2009 році закуповувала лікарський препарат Таміфлю у п`ять разів дорожче та наживалася на людях. Вказана інформація визнана судом недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] . Такі мої твердження були голослівними.»; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є автором поширеної інформації, яку ним було поширено [INFO] в програмі «[PERSON] » в ефірі телеканалу «Україна». Власником телеканалу є ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», виробником телепередачі - ТОВ «Всесвітня Інформаційна Служба». Відеозапис вказаної програми також було розміщено на офіційному сайті телеканалу «Україна» за адресою: https://kanalukraina.tv/ua/. Позивач вказує, що поширена відповідачем інформація стосується безпосередньо позивача, є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню. При цьому, позивач, перебуваючи на посаді Прем`єр-міністра, та її уряд вперше почав протидіяти закупівлі лікарських препаратів по завищеним цінам та намагався навести лад у сфері закупівлі за бюджетні кошти лікарських засобів та виробів медичного призначення. Крім того, саме [PERSON] як Прем`єр-Міністр України перша в історії України з 1992 року організувала та розпочала масштабні перевірки та контроль щодо закупівельних лікарських засобів і виробів медичного призначення, а також цільового та ефективного використання відповідних бюджетних коштів МОЗ у 2007-2009 роках. Крім того, Кабінетом Міністрів очолюваним позивачем було прийнято ряд нормативно-правових актів, спрямованих на протидію закупівлі лікарських препаратів по завищеним цінам. Позивач вказує, що поширена у висловлювання відповідача інформація створює в української громадськості уявлення про позивача як політика, який діє з корисливих мотивів, вчиняв корупційні діяння, шляхом закупівлі у 2009 році за бюджетні кошти лікарського препарату Таміфлю по ціні 251, 00 грн. за упаковку, нібито по завищеним цінам у п`ять разів, що є явно негативною та неправдивою інформацією про позивача. За таких обставин, оскільки відповідачем було поширено недостовірну інформацію відносно позивача, він мають своїм обов`язком, у відповідності до ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України, спростувати її у такий же спосіб, у який вона була поширена. З огляду на зазначене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Представник відповідача у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що прямий ефір вказаної телепередачі відбувся саме [INFO] у вказаний позивачем час. Крім того, позивачем не надано доказів недостовірності поширеної інформації та порушення внаслідок її поширення особистих прав позивача. Представник відповідача зазначив, що позивач на час, про який повідомляється у спірних висловлюваннях (2009 рік), а також на даний час, була та є публічною, межі критики по відношенню до якої є значно ширшими, ніж по відношенню до звичайних громадян. 20.04.2020 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження по справі, призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 16.07.2020 від представника відповідача надійшов відзив, клопотання про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін, а також заява про залучення в якості третьої особи ТОВ «Всесвітня Інформаційна Служба» 17.07.2020 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою призначив справу до розгляду у судовому засіданні. 30.07.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 16.09.2020 від представника позивача надійшла заява про часткову відмову від позову та клопотання про витребування доказів. 01.10.2020 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою закрив провадження по справі у частині позовних вимог позивача до ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна». 01.10.2020 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів. 30.07.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 12.10.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про призначення судової експертизи. 22.09.2021 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву. 12.10.2021 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової лінгвістичної експертизи. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, докази, надані до них, дійшов наступного висновку. Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У свою чергу, Конституцією України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17. 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. Так з матеріалів справи вбачається, що [INFO] у програмі « [PERSON] » в ефірі телеканалу «Україна» [PERSON] поширив інформацію наступного змісту: «… [PERSON] коли сама була Прем`єр міністром робила навпаки просто… от, наприклад, у нас є дослідження і суди американські оце підтвердили, що в 2009 році, коли у нас була проблема і купували ми Таміфлю, ми його закупили, [PERSON] , по 251 грн… Тобто в п`ять разів вище через посередника [PERSON] було закуплено Таміфлю. Окружний суд США по округу Орігон присудив 24 травня наступного року ДП Укрвакцині повернути 19 млн.грн., як країні тому що посередники зняли гроші… в п`ять разів дорожче, під час проблеми і біди в країні наживаються на людях.». Позивач стверджує, що зазначена інформація висловлена у формі твердження, стосується позивача, містить неправдиві факти про особу позивача, є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивача. У свою чергу, аналізуючи зміст зазначеної інформації, суд дійшов висновку, що вона за своїм смисловим навантаженням є критичною оцінкою певних фактів, які є вираженням суб`єктивної думки відповідача, а не є твердженням про наявність певних фактів, як стосуються безпосередньо особи позивача. При цьому, вказані вислови не містять посилань безпосередньо на особо позивача та на те, що остання, перебуваючи на посаді Прем`єр-Міністра, діяла з корисливих мотивів та вчиняла корупційні діяння. Крім того, враховуючи ту обставину, що позивач у 2009 році обіймала посаду Прем`єр-Міністра України та очолювала Кабінет Міністрів України, тобто була політичним діячом та посадовою особою, її дії були і є предметом суспільного інтересу, а відтак позивач підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вона виконувала свої функції. Суд дійшов висновку, що у цьому випадку, межа допустимої критики щодо позивача як публічної особи є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи. Крім того, позивачем також не доведено того, що повністю вся оспорювана інформація, яка була поширена відповідачем, стосується безпосередньо позивача та висловлена у формі твердження. Так на підтвердження зазначеної обставини позивачем надано Висновок експерта № 41/21 за результатами лінгвістичного (семантико-текстуального дослідження) за адвокатським запитом [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] від 11.03.2021, виконаного експертом [PERSON], з якого вбачається, що оспорювані висловлювання, про які йдеться мова у позовній заяві є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями. Крім того, інформація щодо особи [PERSON] , наявна у наведених вище висловлюваннях [PERSON] , зроблених у програмі «[PERSON]» випуск [NUMBER] на телеканалі «Україна», є інформацією негативного характеру щодо особи [PERSON] . Представник відповідача заперечував проти вказаного доказу та зазначив, що висновок експерта не підтверджує недостовірності висловлювань останнього. Крім того, вказаний висновок не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідну експертизу може проводитись виключно державними експертними установами, до яких ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» не належить. Також експерт, який проводив дослідження, не мав свідоцтва на здійснення семантико-текстуальної експертизи. Суд погоджується з твердженнями представника відповідача та критично оцінює зазначений Висновок, оскільки він не відповідає вимогам щодо належності, допустимості та достовірності доказів, встановлених положеннями ст. 77-79, 102 ЦПК України, ч. 1-3 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу». Крім того, до вказаного висновку не надано доказів того, що експерт, який проводив дослідження, отримав кваліфікацію судового експерта із вказаної спеціальності як це передбачено ст. 10 Закону України «Про судову експертизу». Лист МОЗ України за № 10.5-10/23633/2-20 від 11.08.2020, на який посилається позивач як на підтвердження відсутності завищення ціни на препарат, про який йдеться мова у оспорюваній інформації, також не підтверджує та не спростовує зазначені у позові обставини. Відтак позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що інформація, поширена відповідачем [INFO] у програмі « [PERSON] » в ефірі телеканалу «Україна» є недостовірною та порушує немайнові права позивача, ганьбить її честь, гідність, ділову репутацію, стосується безпосередньо позивача. Так, за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Враховуючи зазначену категорію справи, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи»). Отже, з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено того, що відповідачем розповсюджена будь-яка недостовірна інформація відносно позивача, що призвело до порушення немайнових прав останньої, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Оскільки позивачем не доведено поширення відповідачем відносно неї недостовірної інформації, то не підлягають задоволенню і вимоги щодо спростування такої інформації. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed