Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач), та з урахуванням уточнених позовних вимог в остаточній редакції просив визнати нежиле приміщення перукарні спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на ? частину вказаного приміщення. Свої вимоги мотивував тим, що з 19 квітня 1989 року по 16 квітня 2007 року він перебував у шлюбі з Відповідачем. В 2013 році згідно мирової угоди між сторонами було розділено частину подружнього майна, але залишилось не поділеним нежитлове приміщення «перукарня», яке хоч згідно свідоцтва про право власності належить Відповідачу, але фактично набуте подружжям в період шлюбу і не являється його особистою власністю. Представник Позивача підтримав уточненні позовні вимоги, просив позов задовольнити. Відповідач заперечувала проти задоволення позову, подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, так як вважала, що Позивач їх пропустив. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. В період з 19 квітня 1989 року по 16 квітня 2007 року сторони перебували у шлюбі (а.с. 13-14 т.1). Фактично шлюбні відносини між ними були припиненні в лютому 2007 року (а.с. 14 т.1). З 10.01.2002 року Відповідач зареєстрована як фізична особа-підприємець і з жовтня 2002 року пройшла курси перукарної справи, що підтверджується відповідними свідоцтвами. В період перебування сторін у шлюбі Відповідачу було подаровано на підставі договорів від 12.12.2001 року та 20.08.2003 року (а.с. 7-8 т.1) квартири 3 та 4 по вул. Пушкіна, б. 41 в м. Камянка Черкаської області. При цьому рішенням виконавчого комітету Камянської міської ради Черкаської області № 410 від 26.06.2002 року Відповідачу як приватному підприємцю надавався дозвіл на розміщення обєкту комерційного значення за зазначеною адресою щодо квартири 4 (а.с. 112 т.1). Вказані квартири було переобладнано в одне приміщення (а.с. 9-11 т.1) та рішенням виконавчого комітету Камянської міської ради Черкаської області № 273 від 28.05.2004 року введено в експлуатацію як закінчене будівництвом переобладнання квартир під перукарню саме приватного підприємця Відповідача (а.с. 113 т.1). Право власності на вказане приміщення, прибудову та ганок зареєстроване тільки за Відповідачем 20.10.2005 року (а.с. 5-6, 110-111 т.1). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що фактично переобладнане нежитлове приміщення перейшло у власність фізичної особи підприємця, яким являлась Відповідач. При цьому, ще до оформлення на себе права власності на вказане приміщення Відповідач пройшла перукарні курси, і спірне приміщення використовується саме як перукарня. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обовязок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Відповідно до\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України\~передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до\~ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються\~ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. В судовому засіданні встановлено, що спірне майно було створено шляхом переобладнання майна (квартир), які Відповідач отримала у дар протягом 2001 та 2003 років. Дані договори є дійсними, за заявою позивача вимоги щодо визнання їх удаваними залишені без розгляду. На час дарування вказаних квартир діяли положення статті 24 КЗпШС України на підставі якої ці квартири як майно одержане Відповідачем під час шлюбу в дар є власністю Відповідача. Суд приймає до уваги, що фактично з подарованих квартир було переобладнане майно нежитлове приміщення перукарня, проте джерело його походження вказує, що відбулось переобладнання майна власності Відповідача. З урахуванням дати реєстрації права на це майно, у особистій власності Відповідача воно опинилось з 20.10.2005 року. В судовому засіданні сторона Позивача не надала суду доказів того, що спірне майно як особисте майно дружини за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат сторін або особистих затрат Позивача, або мало місце утримання особистими коштами Позивача спірного майна, клопотань про призначення експертизи ніхто зі сторін не заявляв. Позовні вимоги фактично обґрунтовуються посиланнями Позивача на факт придбання майна в період шлюбу, тоді як згідно правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 11 березня 2015 року у справі № 6-211цс14, від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу. Так як право власності на спірне майно зареєстроване після 01.01.2004 року при вирішенні спору слід керуватися також положеннями СК та ЦК України, які вже діяли на той час. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Звертаючись до суду з уточненими позовними вимогами, позивач не врахував, що способи та порядок поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя визначаються статтею 71 СК України, та що сутність поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, при цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Про це ж зазначено і в правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-211цс14. Водночас, при розгляді справи було встановлено, що майно (квартири) було придбано Відповідачем не за спільні кошти подружжя, а отримано в дар, і вже отримане в дар майно було переобладнано під єдине нежитлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності Відповідачем. У пункті 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна» зазначено (з посиланням на ст. 52 ЦК України та ст.ст. 57, 61 СК України), що майно фізичної особи-підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Також, Відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, яка за своїм змістом стосувалась і уточнених позовних вимог. З наявних у матеріалах справи письмових пояснень [PERSON] (а.с. 86 т.1) вбачається, що Позивач приймав участь у оформленні в 2003 році (20.08.2003) останнього договору дарування і на думку суду з цього часу він міг знати про порушене його право, оскільки як стаття 29 КЗпШС України (яка діяла на час складання договорів), так і стаття 72 СК України (яка почала діяти з 01.01.2004 року) передбачають правила перебігу строків позовної давності при поділі майна рівнозначно подружжям у шлюбі, так і після його розірвання. У звязку з вказаним, суд з огляду на ці положення КЗпШС України та СК України вбачає, що Позивачем було подано позовні вимоги після спливу трирічного терміну позовної давності, так як такий позов щодо спірного майна ним перший раз було подано тільки 17.01.2014 року, а не в період часу до 20.08.2006 року. Згідно частини 4 статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на встановленні обставини справи, а також подану заяву Відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed