Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

[PERSON] 28.05.2014р. звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон та дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Покликалася на те, що в жовтні 2009 року вона познайомилась з громадянином Литовської Республіки [PERSON], і стали проживати спільно у цивільному шлюбі. [INFO]р. в них народився син [PERSON]. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження реєстрація народження дитини була проведена згідно ст. 126 Сімейного кодексу України. Вони проживали сім'єю за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS]. Вели спільне господарство, виховували сина. Разом їздили до батьків чоловіка, які проживають за адресою: [ADDRESS]. Коли чоловік сам виїзджав до Литовської Республіки, він залишав нотаріально посвідчену заяву про надання дозволу на виїзд за кордон сина. На початку 2014 року [PERSON] поїхав з України по справах та не повернувся. Його телефон не відповідає. На даний час їй невідоме місце його перебування. Батьки його у телефонному режимі повідомили, що їм також невідоме місце перебування сина. Вони запрошують її до себе, оскільки хочуть побачити онука. Без згоди батька дитини поїхати за кордон їй з сином немає можливості. Посилаючись на наведене, просила надати їй дозвіл на виготовлення документів для тимчасового виїзду за кордон малолітнього [PERSON] без згоди батька [PERSON], надати дозвіл малолітньому сину [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивач не з'явилася, подала заяви про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує з викладених у заяві підстав, та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи служби у справах дітей Луцької міської ради подала в судове засідання заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, вважає, що позов підставний та задоволення позову буде в інтересах дитини. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03 лютого 2011 року вбачається, що [INFO] року народився [PERSON], батьками якого є сторони по справі [PERSON] та [PERSON]. (а.с.4). Судом встановлено, що останні з початку 2014 року проживають окремо. Дитина сторін зареєстрована та проживає з матір'ю за адресою : [ADDRESS], про що свідчить довідка № 287 від 11.02.2014р., видана ЖКП №11 (а.с.8). Остання матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Із поданих суду документів, а саме: психолого-педагогічної характеристики на сім'ю [PERSON], [INFO]р. (а.с. 3), вбачається, що відповідач не бере участі у вихованні малолітнього сина [PERSON]. На даний час місце перебування відповідача невідоме. Позивач вказує, що вона має бажання та можливість забезпечити виїзд дитини за кордон та поїздка дитини здійснюється виключно в інтересах сина [PERSON]. Проте, колишній чоловік [PERSON] безпідставно не надав нотаріальну згоду на виїзд дитини за межі України, покинувши при цьому її територію . Така позиція батька шкодить інтересам дитини. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі -Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із вказаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України виїзд за межі України (ч. 3), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. За приписами Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 2 абз. 9). Виходячи з положень ст. 141 СК України, якою визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини, відповідач як батько дитини має рівнозначне з позивачем право на участь у вихованні та спілкуванні з дочкою, в тому числі і на спільні виїзди з дитиною за межі України. Такого права відповідача не заперечує і позивач.

Outcome: approved