Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] в інтересах позивача звернувся до суду з вище вказаним позовом. Посилався на те, що 16 квітня 1965 року на підставі рішення Чернівецької міської ради від 08.04.1965 року №195/7 [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на будівлі чи право забудови №801 на будинковолодіння [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] [PERSON] як син померлої та батько позивача фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, проте за час свого життя не оформив відповідних правовстановлюючих документів на будинковолоідння [ADDRESS]. Вказував на те, що від шлюбу [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON], [INFO] народилась донька [PERSON], [INFO] народився син [PERSON], [INFO] народився син [PERSON], а також [PERSON], який помер [INFO] в м. Нарабаш Челябінської області та [PERSON], яка померла [INFO] в м. Чернівці. [INFO] помер батько позивачки [PERSON], а мати [PERSON] померла [INFO]. Також вказував на те, що після смерті батьків жодний з спадкоємців, у встановлений законом термін та порядок не звертались до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та не оформлювали правовстановлюючі документи на будинковолодіння по причині знищення правовстановлюючого документу на будинковолодіння у зв'язку із пожежою в будинку [ADDRESS] в 1959 році. Крім того, в 2008 році позивачкою самовільно було збудовано сарай позначений на схематичному плані земельної ділянки по [ADDRESS] літ. «Е», таким чином спірне домоволодіння складається з наступного: індивідуальний житловий будинок літ. А, загальною площею 82,20 кв.м., в тому числі житловою площею 50,90 кв.м., сарай літ. Б, сарай літ. В, літня кухня літ. Г, вбиральня літ. Д., сарай літ. Е, колодязь №1, вигрібна яма №2, огорожа №3. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказане нерухоме майно, позивач, яка постійно проживає за вказаною адресою, не може здійснити оформлення права власності на спадкове майно через органи нотаріату, а тому змушена звертатись до суду за захистом своїх прав. На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права просив, визнати за [PERSON] право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, в тому числі на самочинно збудований сарай літ. Е. Справа слухалась у відсутності позивача, інтереси якої в судовому засідання представляв [PERSON], який позов підтримав, надав суду пояснення аналогічні його змісту та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Чернівецької міської ради в судовому засіданні позов не визнав з тих підстав, що позивач не зверталась в органи нотаріату для оформлення своїх спадкових прав та не отримувала відповідної відмови у вчиненні нотаріальних дій, окрім того відповідач Чернівецька міська рада не чинить жодних перешкод у реєстрації права власності на спірне майно. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, від них до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали в повному обсязі та не заперечували проти задоволення позову. Від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, просив вирішити спір по суті на розсуд суду. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, матеріали інвентаризаційної справи на будинковолодіння [ADDRESS], вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до протоколу №7 засідання виконкому Чернівецької міської ради депутатів трудящих від [INFO] [PERSON] на ім'я його померлої матері [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] (а/с 77). Відповідно до рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 20.03.2014 року встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] як матері та сина (а/с 19). Як вбачається з довідок ПП «Житлосервіс» від 26.10.2013 року, від 09.11.2013 року та від 29.03.2014 року [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав за адресою [ADDRESS] по день смерті - з 24.03.1958 року по [INFO], та її мати проживала та була зареєстрована за вказаною адресою з 06.12.1950 року по день смерті 12.12.1978 року (а/с 21, 22, 23). Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Судом встановлено, що [PERSON] фактично вступи в володіння та управління спадковим майно після смерті своєї матері, проте належні правовстановлюючі документи не оформив, з заявою про прийняття спадщини в органи нотаріату не звертався, що підтверджується довідкою державного нотаріального архіву в Чернівецькій області (а/с 74). Крім того, судом встановлено, що 03 квітня 1934 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], від цього шлюбу народились діти: [INFO] донька [PERSON], [INFO] донька [PERSON], [INFO] син [PERSON], [INFO] н син [PERSON], а також [PERSON], який помер [INFO] в м. Нарабаш Челябінської області та [PERSON], яка померла [INFO] в м. Чернівці, що підтверджується відповідними свідоцтвами про шлюб, про народження та про смерть, наявними в матеріалах справи (а/с 8-16) [INFO] помер батько позивачки [PERSON], а мати [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про смерть (а/с 9,10). Згідно рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 20.03.2014 року встановлено факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] та [PERSON] як батька та доньки (а/с 18). Як вбачається з довідки Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області від 24.05.2014 року №176/01-17, після смерті [PERSON] та [PERSON] з заявою про прийняття спадщини в органи нотаріату ніхто з спадкоємців не звертався. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на спірне будинковолодіння по [ADDRESS] не зареєстровано (а/с 72). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Враховуючи вище викладене, зокрема відсутність реєстрації права власності на спірне будинковолоідння, відсутність правовстановлюючих документів про право на спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що позивач правомірно звернулась до суду за захистом своїх майнових прав, оскільки за вище вказаних обставин відсутні умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Так, відповідно до довідки ПП «Житлосервіс» від 29.03.2014 року №392 на день смерті [PERSON] разом з ним проживали його діти [PERSON], [PERSON] та дружина, після смерті [PERSON] разом з нею постійно проживала позивачка (а/с 22,23). Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання права власності на спадкове майно - будинковолодіння по [ADDRESS], окрім самочинно збутового сараю літ. Е, суд виходить з того, що [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що відповідає вимогам ст.ст. 549,548 ЦК УРСР, відповідно до змісту яких визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на самочинно збудований позивачем в 2008 році сарай літ. Е, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], вказане будинковолодіння складається з житлового будинку, збудованого до 1940 року, прибудови 1975 року будівництва, двох сараїв та літньої кухні, які були побудовані в 1980 році, вбиральні, колодязя, вигрібної ями, огорожі та сараю, збудованого в 2008 році (а/с 29). Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Статтями 29, 30-1 Закону України «Про планування та забудову територій» питання правомірності забудови територій, діяльності по будівництва, переплануванню, реконструкції, реставрації та капітального ремонту житлових приміщень покладено на інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та їх територіальні органи. Пунктами 9, 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач зверталась до компетентного державного органу із заявою про прийняття самочинно збудованого об'єкта до експлуатації, а також відсутні докази того, що сарай літ. Е збудований без порушення будівельних норм та правил, а також не порушує права третіх осіб. За таких обставин позовна вимога про визнання права власності на самочинно збудований сарай літ. Е задоволенню не підлягає. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial