Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області (далі відповідач, АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області) про поновлення на роботі, стягнення витрат на відрядження і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що з жовтня 2013 року позивач працював водієм автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області, має загальний стаж роботи в даній структурі на різних посадах 37 років. За час роботи неодноразово заохочувався, працював сумлінно, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. При цьому має статус учасника бойових дій. 23 грудня 2019 року позивача звільнено з посади водія на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності працівників. Таке звільнення позивач вважав незаконним та безпідставним. Так, 3 липня 2019 року позивача повідомлено про наказ по особовому складу про можливе майбутнє вивільнення, при цьому не запропоновано ніяких вакантних посад. Позивач не погодився з підставою для звільнення, виходячи з того, що він є учасником бойових дій та має тривалий безперервний стаж роботи у даній структурі. У серпні 2019 року нікого з попереджених працівників скорочено не було, натомість у вересні 2019 року деякі працівники були звільнені. Про перенесення дати запланованого вивільнення позивача не повідомляли. 21 грудня 2019 року позивача ознайомили зі списком вакантних посад, який налічував лише 7 вільних посад з 11 посад та під тиском примушували дати письмову відповідь до 23 грудня 2019 року. Цього дня, тобто 23 грудня 2019 року, позивач повідомив про те, що залишається працювати на посаді водія, оскільки вона не скорочується. В подальшому позивачу повідомили про його звільнення, внаслідок чого в нього погіршився стан здоров`я і йому відкрили лікарняний. Період тимчасової непрацездатності тривав до 10 січня 2020 року включно, під час якого позивач витратив на лікування 1778,63 гривень. Таким чином звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності та без погодження з профспілковим органом. Крім того, при звільненні з позивачем не провели повний розрахунок, зокрема не виплатити кошти за відрядження в смт Драбів у розмірі 295,00 гривень, в м. Умань у розмірі 780,00 гривень, до м. Золотоноша смт Драбів смт Чорнобай м. Канів у розмірі 180,00 гривень, а всього 1255,00 гривень. У зв`язку з незаконним звільненням позивачу нанесено моральну шкоду, яку він оцінює у 100000,00 гривень. З цих підстав позивач просив суд скасувати наказ про його звільнення та поновити на посаді водія автотранспортних засобів, стягнути з відповідача витрати на відрядження у розмірі 1255,00 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу, матеріальну шкоду у розмірі 1778,63 гривень та моральну шкоду у розмірі 100000,00 гривень, а також притягнути винних осіб до відповідальності. У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначав, що скорочення відбувалося відповідно до наказу голови ДСНС України від 24 квітня 2019 року № 255. Зокрема, скороченню підлягало 7 посад, серед яких і посада позивача, замість якої включено нову посаду водій (спеціальне звання старшина служби цивільного захисту). Позивач був попереджений про можливе звільнення в липні 2019 року, однак відмовився про це розписатись, зробивши відмітку про незгоду з підставами звільнення. Первинна профспілкова організація повідомила, що позивач не є її членом, а тому її згода на скорочення позивача не вимагалася. При звільненні позивачу запропоновано на вибір всі вільні посади, однак останній від них відмовився. Нова включена посада водія позивачу не пропонувалася, оскільки його вік перевищував граничний вік перебування на службі цивільного захисту. 23 грудня 2019 року позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, однак він відмовився ознайомлюватися з наказом та отримати трудову книжку. За вказаних обставин позивачу направлялися листи, в яких повідомлялося про необхідність отримати трудову книжку. При цьому позивачу перераховано всі належні до сплати кошти, в тому числі витрати на відрядження. В подальшому, оскільки позивач у день звільнення перебував на лікарняному, іншим наказом внесено зміни до наказу про його звільнення, а саме змінено дату звільнення на 11 січня 2020 року. При цьому здійснено перерахунок грошових виплат. У відповіді на відзив позивач зазначав, що з наказом голови ДСНС України від 24 квітня 2019 року № 255 його не ознайомлювали. Наголошував, що у вказівці Управління ДСНС України в Черкаській області зазначалося саме про можливе вивільнення осіб. Про перенесення дати вивільнення позивача також не ознайомлювали, а тому скорочення було для нього несподіваним. Вказував, що відповідачем подано до суду сфальсифікований звіт про використання коштів за відрядження в смт Драбів, а кошти йому досі не виплачено. Стверджував, що роботодавець мав повторно звертатися до профспілкової організації для отримання згоди на звільнення. Додані до відзиву на позов листи від відповідача про звільнення та необхідність отримання трудової книжки позивач не отримував, а їх вихідні номери суперечать хронологічній послідовності. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що подані ним проїзні квитки відповідають вимогам чинного законодавства, а тому відповідач мав відшкодувати витрати на відрядження у смт Драбів. При цьому стверджував, що добові витрати йому так і не виплачені. Вказував, що відповідачем подано до суду штат іншої області та у ньому відсутні 9 сторінок. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях до нього. Вказував на невідповідність поданих проїзних квитків вимогам чинних нормативно правових актів, у зв`язку з чим витрати на проїзд за відрядження у смт Драбів відшкодуванню не підлягають. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. З копії трудової книжки позивача (т. 1, а.с. 8-11) вбачається, що з 7 червня 1982 року останній почав працювати в установах, які на теперішній час підпорядковані Державній службі України з надзвичайних ситуацій. За період роботи неодноразово заохочувався (т. 1, а.с. 16-24). 16 жовтня 2013 року позивач призначений на посаду водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області (відповідач), про що свідчить витяг з наказу (по особовому складу) від 16 жовтня 2013 року № 130 (т. 1, а.с. 44). Згідно з п. 1.1. витягу із статуту АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області (т. 1, а.с. 70-73) вказаний загін є аварійно-рятувальним підрозділом територіального підпорядкування із статусом державної аварійно-рятувальної служби, який утворено з метою запобігання, реагування та ліквідації надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру та окремих їх наслідків, проведення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт, випробувальних та дослідних робіт, дослідження пожеж та надзвичайних ситуацій, пов`язаних з ними, інших робіт у зоні відповідальності, а також здійснення відповідно до вимог законодавства проведення первинної професійної підготовки, професійно-технічного навчання, перепідготовки та підвищення кваліфікації робітничих кадрів. Пунктом 1.2. витягу із статуту визначено, що засновником загону є Державна служба України з надзвичайних ситуацій. Відповідно до п. 1.3. витягу із статуту загін належить до сфери управління ДСНС України та підпорядковується Управлінню ДСНС України у Черкаській області. Дислокацію, організаційну структуру, штат загону за поданням його начальника та погодженням з Управлінням ДСНС України у Черкаській області затверджує голова ДСНС України (п. 1.6. витягу із статуту). Згідно з копією наказу голови ДСНС України (з основної діяльності) від 24 квітня 2019 року № 255 вирішено здійснити організаційно-штатні заходи у межах визначених кошторисних призначень на оплату праці організаційних структур ДСНС; внести зміни до штатів, зокрема № 25/82 АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області. Так, у структурному підрозділі «Пункт охорони здоров`я» вилучено посаду «водій» та включено посаду «водій автотранспортних засобів» зі спеціальним званням «старшина служби цивільного захисту» (т. 1, а.с. 74-78). Відповідно до копії листа начальника Управління ДСНС України у Черкаській області від 29 травня 2019 року № 01-2799/01-23, що надійшов до відповідача 30 травня 2019 року, начальнику АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області надано вказівку у зв`язку зі здійсненням організаційно-штатних заходів у підрозділах, підпорядкованих управлінню, а саме скорочення посад та переведення посад з категорії працівників в категорію посад начальницького складу, попередити про можливе наступне вивільнення осіб, що перебувають на посадах, з-поміж іншого, водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області (т. 1, а.с. 79). З копії наказу АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 31 травня 2019 року № 38 (по особовому складу) вбачається, що на виконання зазначеної вище вказівки слід попередити про можливе наступне вивільнення з роботи в АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області по ст. 40 п. 1 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності працівників), з 8 серпня 2019 року наступних працівників, зокрема водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області [PERSON] , тобто позивача (т. 1, а.с. 80). Позивач відмовився поставити свій підпис у відомості про ознайомлення працівників загону з наказом АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 31 травня 2019 року № 38 по особовому складу про можливе наступне вивільнення, зазначивши, що не згоден з підставою для звільнення (т. 1, а.с. 81), про що складено відповідний акт (т. 1, а.с. 82). З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався з поданнями до первинної профспілкової організації Управління ДСНС України у Черкаській області відповідно до ст. 43 КЗпП України про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем за п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 83, 84). З копії протоколу засідання профспілкового комітету від 21 грудня 2019 року № 45 вбачається, що позивач не є членом профспілкової організації, а тому в силу вимог ст. 43-1 КЗпП України згода профспілки не потрібна (т. 1, а.с. 85). Вказані обставини підтверджуються копією довідки первинної профспілкової організації Управління ДСНС України у Черкаській області від 23 грудня 2019 року про те, що позивач не є членом профспілки та не сплачує профспілкові внески (т. 1, а.с. 86), а також копією заяви позивача про виведення його з членів профспілки від 23 травня 2018 року (т. 1, а.с. 87). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 21 грудня 2019 року позивачу супровідним листом (т. 1, а.с. 88) надано перелік вільнонайманих вакантних посад (11 вакансій), який налічував лише 7 вакансій (т. 1, а.с. 88 на звороті), та запропоновано обрати одну з них, про що повідомити до 23 грудня 2019 року. Натомість позивач 23 грудня 2019 року на зазначеному листі письмово вказав, що його посада не скорочується та він залишається на ній працювати. У наданому переліку вакантних посад позивач письмово зазначив, що з 11 вакантних вільнонайманих посад вказано лише 7 посад, та він залишається працювати на своїй посаді. Листом АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 23 грудня 2019 року № 420, який надіслано поштовим зв`язком (т. 1, а.с. 90), позивача повідомлено про неможливість подальшої роботи на посаді водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я, оскільки вона скорочена (т. 1, а.с. 89). Наказом АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 23 грудня 2019 року № 101 (по особовому складу) позивача звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності працівників) (т. 1, а.с. 91). У зв`язку з відмовою позивача ознайомитися з даним наказом та отримати трудову книжку складено відповідний акт (т. 1, а.с. 92). Іншим листом від 23 грудня 2019 року № 419 (т. 1, а.с. 93), який надіслано поштовим зв`язком (т. 1, а.с. 94), позивача повідомлено про звільнення з посади та запропоновано отримати трудову книжку у зручний для нього час. Під час судового розгляду позивач неодноразово звертав увагу суду на те, що вказані вище листи мають вихідну нумерацію з порушеною хронологією, що свідчить про їх фальсифікацію. Однак, беручи до уваги, що ці листи датовані однією датою, а саме 23 грудня 2019 року, та відповідачем надано докази їх надсилання поштою, суд вважає такі доводи позивача необґрунтованими. З 23 грудня 2019 року по 10 січня 2020 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні (причина непрацездатності загальне захворювання; дата виходу на роботу 11 січня 2020 року), про що свідчать листки непрацездатності серії [NUMBER] і серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 27, 28). За таких обставин наказом АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 13 січня 2020 року № 7 (по особовому складу) внесено зміни до п. 1 наказу АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 23 грудня 2019 року № 101 стосовно звільнення позивача, а саме змінено дату звільнення з 23 грудня 2019 року на 11 січня 2020 року (т. 1, а.с. 99), про що останнього повідомлено листом АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 14 січня 2020 року № 13 (т. 1, а.с. 100, 101) Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, оскільки вважає таке звільнення незаконним. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У ст. 40 КЗпП України визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у п. 1 цієї статті Кодексу, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Частиною 2 цієї статті Кодексу передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Водночас п.п. 3, 5 ч. 2 ст. 42 КЗпП України передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, з-поміж іншого, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, а також учасникам бойових дій. Крім того, переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації закріплено за учасниками бойових дій у п. 13 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Як зазначалося вище, з 7 червня 1982 року позивач почав працювати в установах, які на теперішній час підпорядковані Державній службі України з надзвичайних ситуацій, з переривом, який не перевищує 3 місяці. Крім того, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій від 10 квітня 2017 року серії [NUMBER] № 179627 (т. 1, а.с. 15). Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Так судом встановлено, що 3 липня 2019 року позивача фактично повідомлено про наступне можливе вивільнення з 8 серпня 2019 року, не дивлячись на те, що він відмовився поставити свій підпис про ознайомлення з відповідним наказом. При цьому одночасно з попередженням про звільнення позивачу не запропоновано іншу роботу в установі. Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем такі висновки суду не спростовані. Натомість перелік вакантних вільнонайманих посад позивачу надано для ознайомлення лише 21 грудня 2019 року, тобто перед самим звільненням, чим порушено процедуру вивільнення, встановлену ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Суд також враховує, що позивач повідомлявся саме про можливе наступне вивільнення з 8 серпня 2019 року. Таке формулювання наказу давало позивачу всі підстави вважати, що 8 серпня 2019 року вивільнення фактично не відбулося, а тому він залишається працювати на своїй посаді. За таких обставин, на переконання суду, відповідач на виконання вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України мав повторно персонально попередити позивача про наступне вивільнення. Суд також бере до уваги, що відповідачем не у повній мірі забезпечено переважне право позивача на залишення на роботі. За таких обставин суд вважає звільнення позивача з займаної посади незаконним, а тому наказ про звільнення підлягає скасуванню. При цьому надану відповідачем копію акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 16 березня 2020 року № ЧК 237/1548/АВ (т. 1, а.с. 151-154), зі змісту якого вбачається, що за результатами інспекційного відвідування інспектором праці на підставі наданих документів порушень при звільненні позивача не виявлено, суд оцінює критично, оскільки вказаний акт не спростовує висновків суду в частині недотримання процедури вивільнення. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином позовні вимоги в частині поновлення на роботі на посаді підлягають до задоволення. Разом з тим суд відхиляє доводи позивача щодо порушення відповідачем процедури вивільнення в частині невчасного звернення до профспілкової організації для отримання згоди, оскільки позивач не є її членом, що в силу вимог ч. 1 ст. 43-1 КЗПП України взагалі не вимагає отримання відповідного погодження. Відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити наступне. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розділу ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. У абз. 3 і 4 п. 2 розділу ІІ вказаного Порядку зазначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Зі змісту позову вбачається, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не конкретизовані, оскільки позивачем не вирахувано суму, що підлягає до стягнення. Оскільки позивач спочатку був звільнений 23 грудня 2019 року, а потім дата звільнення була змінена на 11 січня 2020 року, для правильного та об`єктивного розрахунку суд вважає за необхідне обчислювати середньомісячну заробітну плату, виходячи з виплат за жовтень і листопад 2019 року, які згідно з наданою відповідачем довідкою про доходи позивача від 7 лютого 2020 року № 228 становили 8162,52 гривень та 8078,57 гривень відповідно (т. 1, а.с. 51). При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня та загальних вихідних днів, оскільки дані про розрахунки норми тривалості робочого часу на 2018, 2019 роки Міністерство соціальної політики України не визначало (лист Міністерства соціальної політики України № 224/0/103-17/214 від 19 жовтня 2017 року). Таким чином судом вирахувано 22 робочі дні у жовтні 2019 року і 21 робочий день у листопаді 2019 року, а всього 43 робочі дні. Середньоденна заробітна плата, виходячи з вказаних даних, становить 377,70 гривень та обрахована наступним чином: (8162,52 гривень заробітної плати за жовтень 2019 року + 8078,57 гривень заробітної плати за листопад 2019 року) / 43 робочі дні за жовтень і листопад 2019 року. Загальний час вимушеного прогулу з 13 січня 2020 року (з першого робочого дня після звільнення) по 21 травня 2020 року (по дату винесення рішення) становить 89 робочих днів (січень 15 днів, лютий 20 днів, березень 21 день, квітень 21 день, травень 12 днів). Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 січня 2020 року по 21 травня 2020 року, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 33615,30 гривень та обрахований наступним чином: 377,70 гривень середньоденної заробітної плати х 89 робочих днів вимушеного прогулу. Оскільки розмір середньоденної заробітної плати позивача визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обов`язкових платежів, то середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно стягнути з відповідача на користь позивача з утриманням необхідних відрахувань (податків) до бюджетних фондів. Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на відрядження у розмірі 1255,00 гривень судом встановлено наступне. Відповідно до копії посвідчення про відрядження від 22 жовтня 2019 № 853 позивач перебував у відрядженні у м. Золотоноша, м. Канів, смт Чорнобай, смт Драбів з 23 по 25 жовтня 2019 року (т. 1, а.с. 106). У копії звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (без дати і номеру) зазначено про витрати у розмірі 120,00 гривень добових (т. 1, а.с. 107). Вказані кошти виплачено 26 лютого 2020 року одночасно з лікарняними у загальному розмірі 3252,38 гривень, що підтверджується копією повідомлення про виплату коштів застрахованим особам від 3 березня 2020 року № 3 (т. 2, а.с. 78), бухгалтерською довідкою до зарплатної відомості на зарахування коштів від 27 квітня 2020 року, звітом за господарськими операціями за 27 лютого 2020 року (т. 2, а.с. 80). Вказана сума коштів отримана позивачем, про що свідчить копія виписки по надходженням по картці/рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» (т. 1, а.с. 180). Згідно з копією посвідчення про відрядження від 18 вересня 2019 № 772 позивач перебував у відрядженні у ДПРЧ-14 м. Умань з 23 вересня по 4 жовтня 2019 року (т. 1, а.с. 104). У копії звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 7 жовтня 2019 року № 12 зазначено про витрати у розмірі 780,00 гривень добових (т. 1, а.с. 107). Вказані кошти отримано позивачем 27 грудня 2019 року, що підтверджується копією виписки по надходженням по картці/рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» (т. 1, а.с. 180). З посвідчення про відрядження від 17 липня 2019 року № 627 вбачається, що позивач перебував у відрядженні у ДПРЧ-5 смт Драбів з 20 по 22 липня 2019 року (т. 1, а.с. 102). Згідно з наданою відповідачем копією звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № 3 від 24 липня 2019 року витрачено 180,00 гривень добових (т. 1, а.с. 103). Натомість під час судового розгляду позивач вказані обставини категорично заперечив та зазначив, що подав відповідачу інший звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, де окрім добових витрат у розмірі 180,00 гривень, додатково зазначав про витрати на проїзд 20 липня 2019 року сполученням «Черкаси Драбів» у розмірі 60,00 гривень та 22 липня 2019 року сполученням «Драбів Черкаси» у розмірі 55,00 гривень (т. 1, а.с. 135). При цьому стверджував, що на підтвердження витрат на проїзд надавав квиток на автобус від 20 липня 2019 року № 212680 від АС Черкаси до АС Драбів вартістю 60,00 гривень та проїзний квиток на автобус від 22 липня 2019 року № 493331 від АС Драбів до АС Черкаси вартістю 55,00 гривень (т. 1, а.с. 134). Разом з тим відповідач у своїх поясненнях доводи позивача заперечив та вказував на невідповідність поданих ним проїзних квитків вимогам діючого законодавства. Зокрема, квиток на автобус від 20 липня 2019 року № 212680 від АС Черкаси до АС Драбів вартістю 60,00 гривень всупереч вимогам наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 25 травня 2006 року № 503 «Про затвердження Типових форм квитків на проїзд пасажирів і перевезення багажу на маршрутах загального користування» заповнений не друкованими літерами, а проїзний квиток на автобус від 22 липня 2019 року № 493331 від АС Драбів до АС Черкаси вартістю 55,00 гривень не відповідає типовій формі. Так, відповідно до п.п. 1 і 2 наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 25 травня 2006 року № 503 «Про затвердження Типових форм квитків на проїзд пасажирів і перевезення багажу на маршрутах загального користування» затверджено типові форми квитків на проїзд пасажирів на маршрутах загального користування, а також установлено, що вартість проїзду за розрахунками пасажирських перевізників, інформація про перевізника, страховика та страхову суму вносяться у квитки друкованим способом. Таким чином, суд погоджується з позицією відповідача про те, що проїзний квиток на автобус від 22 липня 2019 року № 493331 від АС Драбів до АС Черкаси вартістю 55,00 гривень не відповідає типовій формі, а тому вказані витрати на його придбання відшкодуванню не підлягають. Натомість суд відхиляє твердження відповідача про невідповідність квитка на автобус від 20 липня 2019 року № 212680 від АС Черкаси до АС Драбів вартістю 60,00 гривень вимогам вказаного наказу, оскільки він містить всі необхідні реквізити та заповнений розбірливо. Судом також встановлено, що добові витрати у розмірі 180,00 гривень за вказаним відрядженням позивачем отримані 27 грудня 2019 року, що підтверджується копією виписки по надходженням по картці/рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» (т. 1, а.с. 180). За таких обставин позовні вимоги про стягнення витрат на відрядження підлягають до часткового задоволення у розмірі 60,00 гривень. З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення майнової шкоди, а саме витрат на придбання лікарських засобів у розмірі 1778,63 гривень, на підтвердження чого останнім до позову додано копії фіскальних чеків (т. 1, а.с. 29), суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для їх задоволення, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів того, що придбані ліки та інші медичні засоби дійсно призначалися позивачу для лікування, тобто відсутні будь-які медичні документи про призначення лікування та діагноз позивача. Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 гривень, які підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Так, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.ч. 1 і 3 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю вони заподіяні), в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки судом встановлено факт порушення законних прав позивача, пов`язаних із незаконним звільненням, що призвело до виникнення у нього моральних страждань, з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд оцінює моральну шкоду, завдану позивачу, у розмірі 5000,00 гривень. В частині позовних вимог про притягнення винних осіб до відповідальності за незаконне звільнення позивача суд констатує наступне. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При вирішенні даного трудового спору до компетенції суду не віднесено встановлення винних осіб у незаконному звільненні позивача з роботи, а тим більше притягнення їх до будь-якої відповідальності, у зв`язку з чим така позовна вимога не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас згідно з п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, з-поміж іншого, позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а також учасники бойових дій у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. За таких обставин з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: за 2 позовні вимоги немайнового характеру про скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі у розмірі 1681,60 гривень (2 х 840,80 гривень); за 1 позовну вимогу майнового характеру про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 840,80 гривень; за частково задоволену 1 позовну вимогу майнового характеру про стягнення витрат на відрядження у розмірі 60,00 гривень, що становить 4,78% від заявленої вимоги (60,00 / 1255,00 х 100), у розмірі 40,19 гривень (840,80 / 100 х 4,78); частково задоволену 1 позовну вимогу майнового характеру про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень, що становить 5% від заявленої вимоги (5000,00 / 100000,00 х 100), у розмірі 42,04 гривень (840,80 / 100 х 5), а всього 2604,43 гривень (1681,40 + 840,80 + 40,19 + 42,04). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відтак, рішення суду в частині поновлення на роботі слід допустити до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial