Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

[PERSON] 14 січня 2020 року звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення і стягнення моральної шкоди та витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що сторони [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі і мають дочку [PERSON] (третя особа), 22 листопада 2006 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська було затверджено мирову угоду та визнано за позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] і їх дочкою [PERSON] право приватної власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] за кожним із них. 21 квітня 2019 року відповідач [PERSON] уклала договір оренди спільної квартири з [PERSON] в термін до 21 квітня 2020 року без погодження з позивачем і навіть без інформування його про це, як співвласника вказаного житла. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Крім цього відповідачем [PERSON] змінено замки на вхідних дверях до належної їм квартири [ADDRESS] , що унеможливило доступ позивача на належного йому майна, а саме: безпосередньо до квартири, а також майна, що в ній знаходиться та є його власністю. В свою чергу відповідач [PERSON] , будучи достеменно обізнана, зо співвласником квартири є позивач, проігнорувала цей факт, винайняла належне позивачу майно без його згоди у відповідача [PERSON] та користується ним по теперішній час. В подальшому протягом серпня-вересня 2019 року позивач неодноразово спілкувався телефоном з відповідачем [PERSON] , з приводу звільнення квартири, однак вона проігнорувала його вимоги та подальше мешкає в тій квартирі та користується належним позивачу майном без його згоди. Зазначена квартира була придбана особисто позивачем у 2003 році, за особисті кошти зроблено ремонт та куплено всі меблі та інші предмети що знаходяться в квартирі. Відповідач [PERSON] передала їх в користування іншій особі без згоди позивача, навіть не повідомивши його, а відповідач [PERSON] користується ними також без згоди позивача та достеменно знаючи про його не згоду, як користуватись належними позивачу речами так і проживати в зазначеній квартирі. Дії відповідачів призводять до псування належного позивачу майна, воно пошкоджується та втрачає свою вартість. На цей час відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою. У вказаній квартирі сама відповідач [PERSON] не проживає і не зареєстрована, в цій квартирі знаходяться речі позивача, до яких він зараз не має доступу. В зв`язку з вказаним просив усунути перешкоди позивачу з боку відповідачів шляхом вселення його у вказану квартиру, зобов`язати відповідачку надати йому ключі від вхідних дверей, стягнути моральну шкоду і витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги частково визнала, вказавши на те, що спірна квартира є їх спільною з позивачем власністю, вона дійсно здала в оренду вказане житло без відома позивача, але перешкод йому не чинить і моральної шкоди не завдавала, отже доказів на підтвердження позову не надано, а надані документи суперечливі. Позовні вимоги безпідставні і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, вказавши на те, що дійсно укладала договір оренди спірного житла з відповідачкою [PERSON] і певний час там мешкала, про не прості стосунки останньої з її бувшим чоловіком не знала і не має до цього відношення, а дізнавшись про конфлікт 02 жовтня 2019 року звільнила цю квартиру. Перешкод позивачу не чинить і моральної шкоди не завдавала, отже доказів на підтвердження позову до неї не надано. Позовні вимоги безпідставні і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належних чином, просила справу розглядати без її участі по закону за наявними матеріалами та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаної третьої особи. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів і представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що сторони [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі і мають дочку [PERSON] (третя особа), рішенням суду їх шлюб розірвано. 22 листопада 2006 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська було затверджено мирову угоду та визнано за позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] і їх дочкою [PERSON] право приватної власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] за кожним із них. 17 грудня 2007 року дане рішення було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 1601674. 21 квітня 2019 року відповідач [PERSON] уклала договір оренди спільної квартири з [PERSON] зареєстрована: [ADDRESS] , іпн [NUMBER] , в термін до 21 квітня 2020 року, без погодження з позивачем і без інформування його про це, як співвласника вказаного житла. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Крім цього, як стверджує позивач, відповідачем [PERSON] змінено замки на вхідних дверях до належної їм квартири [ADDRESS] , що унеможливило доступ позивача на належного йому майна, а саме: безпосередньо до квартири, а також майна, що в ній знаходиться та є його власністю. Відповідач [PERSON] , будучи обізнаною, що співвласником квартири є позивач, проігнорувала цей факт, винайняла належне позивачу майно без його згоди у відповідача [PERSON] та користується ним певний час. Протягом серпня-вересня 2019 року позивач неодноразово спілкувався телефоном з відповідачем [PERSON] з приводу звільнення квартири і 02 жовтня 2019 року вона вказану квартиру звільнила. Зазначена квартира була придбана позивачем у 2003 році, за його кошти зроблено ремонт та куплено всі меблі та інші предмети, що знаходяться в квартирі. Відповідач [PERSON] передала їх в користування іншій особі без згоди позивача, навіть не повідомивши його, а відповідач [PERSON] користується ними також без згоди позивача та достеменно знаючи про його не згоду, як користуватись належними позивачу речами так і проживати в зазначеній квартирі. Дії відповідачів, на думку позивача, призводять до псування належного позивачу майна, воно пошкоджується та втрачає свою вартість. Відповідно до вимог ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується виною особою. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Заходи досудового врегулювання спору не можливі у зв`язку з край негативним ставленням відповідача до позивача. На цей час відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою. У вказаній квартирі сама відповідач [PERSON] не проживає і не зареєстрована, в цій квартирі знаходяться речі позивача, до яких він зараз не має доступу. В зв`язку з вказаним просив усунути перешкоди позивачу з боку відповідачів шляхом вселення його у вказану квартиру, зобов`язати відповідачку надати йому ключі від вхідних дверей, стягнути моральну шкоду і витрати, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню частково з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Сторони [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі і мають дочку [PERSON] (третя особа), рішенням суду їх шлюб розірвано. 22 листопада 2006 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська було затверджено мирову угоду та визнано за позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] і їх дочкою [PERSON] право приватної власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] за кожним із них. 17 грудня 2007 року дане рішення було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 1601674. 21 квітня 2019 року відповідач [PERSON] уклала договір оренди вказаної квартири з [PERSON] зареєстрована: [ADDRESS] , іпн [NUMBER] , в термін до 21 квітня 2020 року, без погодження з позивачем і без інформування його про це, як співвласника вказаного житла. Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В даному випадку відповідач не мала повноважень та права на здачу в оренду майна, що знаходиться у спільній частковій власності, без згоди інших співвласників. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 386 ЦК України, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Стаття 759 ЦК України, регламентує, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Стаття 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідачем [PERSON] змінено замки на вхідних дверях до належної їм квартири [ADDRESS] , що унеможливило доступ позивача на належного йому майна, а саме: безпосередньо до квартири, а також майна, що в ній знаходиться та є його власністю. В свою чергу відповідач [PERSON] винайняла належне позивачу майно без його згоди у відповідача [PERSON] та користувалася ним певний час. В подальшому протягом серпня-вересня 2019 року позивач неодноразово спілкувався телефоном з відповідачем [PERSON] , з приводу звільнення квартири, однак вона звільнила це житла на вимогу позивача лише 02 жовтня 2019 року. Зазначена квартира була придбана позивачем у 2003 році, за його кошти зроблено ремонт та куплено всі меблі та інші предмети що знаходяться в квартирі. Відповідач [PERSON] передала їх в користування іншій особі без згоди позивача і цим не допускають позивача до свого житла. Відповідачка ( [PERSON] ) фактично чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою. У вказаній квартирі сама відповідач [PERSON] не проживає і не зареєстрована, в цій квартирі знаходяться речі позивача, до яких він зараз не має доступу. Судом не встановлено достеменної обізнаності відповідачки [PERSON] про конфліктні відносини бувшого подружжя [PERSON] і що житло вона винаймає без згоди іншого співвласника, перешкод позивачу не чинили і на його вимогу звільнила вказану квартиру до закінчення договору оренди. З урахуванням вказаного суд вважає вимоги до цього відповідача безпідставними і не підлягаючими задоволенню. Позивачу відповідно до положень ст. 317. ст. 319 ч. 2 Цивільного кодексу України як співвласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У постанові Великої Палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 3 72/504/17 зазначається: поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Відповідачка [PERSON] це зробила без згоди позивача і кошти від оренди квартири вона витрачала на власний розсуд без узгодження з власником нерухомості. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ). З вищеописаних фактичних обставин вбачається, що у позивача є триваючий зв`язок з конкретним місцем - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Глиною державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Реєстрація місця проживання є лише фіксацією місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на право власності Відповідача на нерухомість, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Розгляд цієї позовної заяви призведе до поновлення прав позивача, оскільки із вищеописаних обставин вбачається, що права позивача були порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що - містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В результаті вказаних дій [PERSON] позивачу завдана матеріальна і моральна шкода, яка підтверджена доказами. У відповідності із ст. 23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування, У відповідності до Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з порушенням права власності. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог в залежності від характеру та обсягу заподіяних Позивачу моральних та фізичних страждань. Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - ..Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Спричинена моральна шкода, полягає у наступному. В результаті неправомірного розпорядженням власністю позивача відповідачкою [PERSON] шляхом здачі в оренду вказаної квартири сторін було поглиблено конфлікт цих сторін з метою поновлення прав позивача, безконтрольно використовувалося майно позивача у вказаному житлі, вказана відповідачка в добровільному (поза судовому) порядку відмовилася компенсувати спричинені позивачу збитки. Позивач змушений був відстоювати свої охоронювані законом права, не мав можливості користуватися цим житлом за призначенням для своїх потреб та цілей сім`ї. Цей відповідач ( [PERSON] ) свідомо, безпідставно проігнорувала обґрунтовані законні вимоги позивача, з метою захисту своїх порушених прав позивач змушений звернутись до суду із даним позовом, він вимушений був відмовитись від звичного способу життя, він не мав можливості нормально спілкуватись зі своєю родиною і друзями. Усвідомлення того факту, що через нього (позивача) його близькі та рідні вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і позбавити себе нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; особиста вимушена бездіяльність та безпомічність також спричиняли моральні страждання позивачу, оскільки за складом характеру і стилем життя позивач активна людина, а в результаті порушення прав вимушений був на деякий час припинити своє спілкування із знайомими та друзями, колегами; відношення відповідача до скоєного ним, який не тільки не робить ні чого для відновлення прав позивача, відшкодування завданої шкоди, але й не визнає в повному обсязі своєї вини у скоєному і на протязі вже тривалого часу. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. З викладеного видно, що позивачу неправомірними діями завдавача шкоди - відповідача завдано моральної шкоди за кожною з підстав встановлених законодавцем. Суд вважає можливим задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди частково - в розмірі 3 000 грн., в задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги не згоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкоди позивачу відповідач чинив, звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання було. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження частково в ході судового засідання, а тому позовну заяву слід задовольнити частково: вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] і зобов`язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в сумі 3 000 грн. і судові витрати в сумі 2 942 грн. 80 коп., в задоволенні ж решти позовних вимог слід відмовити. Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial