Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

[PERSON] 17.03.2016 року звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.08.1981 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно житловий будинок в м.Виноградів по вул.Некрасова, 58. На час смерті спадкодавця у будинку проживала вона та їхня донька, відповідачка по справі. Позивачка вказує, що будинок був побудований нею з чоловіком під час перебування у шлюбі, а тому 1/2 частина спадкового майна належить їй. Бажаючи оформити спадщину, нотаріусом їй було відмовлено в цьому, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно і рекомендовано звернутися в суд. Позивачка просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в м.Виноградів, вул.Некрасова, 58 в порядку спадкування за законом. Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивачка [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить такі задоволити. Відповідачка [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги [PERSON] визнає повністю, не заперечує щодо їх задоволення. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 12.08.1981 року в м.Виноградів помер чоловік позивачки. Після його смерті відкрилась спадщини, зокрема, на житловий будинок, який знаходиться в м.Виноградів, вул.Некрасова, 58 Закарпатської області. Чоловіком позивачки за життя заповітного розпорядження залишено не було. Спадкоємцями до майна померлого за законом першої черги є позивачка [PERSON] та донька померлого [PERSON], відповідачка по справі, яка претензій до вказаного спадкового майна не заявляє. Згідно правової позиції вищих судових інстанцій, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Отже, після смерті чоловіка [PERSON] в 1981 році, позивачка, в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги(ст.524, 529), а також до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла. Право власності [PERSON] на будинок №58 по вул.Некрасова в м.Виноградів підтверджується довідкою Виноградівського РБТІ, згідно якої будинок з надвірними будівлями будівництвом завершений. Згідно архівних даних КП «Виноградівське РБТІ» станом на 01.01.2013 року правовстановлюючих документів на житловий будинок не оформлено. Первинна інвентаризація житлового будинку проведена 16.08.1955 року на замовлення [PERSON] Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно п.124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої Наказом міністерства юстиції Української PCP №45/5 від 35.10.1975 року, яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції №18/5 від 14.06.1994 року і яка поширюється на ці правовідносини Свідоцтво про право на спадщину видавалось спадкоємцям, що прийняли спадщину тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини чи були зареєстровані в спадковому будинку (ст.549 ЦК) одним із доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця і він був зареєстрований в будинку. В зв'язку з необхідністю прийняття спадщини, що залишилася після смерті чоловіка, позивачка звернулася із заявою до Виноградівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак листом №315/01-16 від 25.11.2015 року їй було відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно та державної реєстрації. Згідно довідок виконавчого комітету Виноградівської міської ради №3075 та №3074 від 31.08.2015 року [PERSON], який помер 12.08.1981 р., був зареєстрований та проживав до дня смерті в м.Виноградів по вул.Некрасова, 58 разом з [PERSON], [INFO] дружина та [PERSON], [INFO] донька. У зв'язку з тим, що за життя чоловік позивачки [PERSON] не провів реєстрацію будинку в установленому порядку, позивачка вважає, що за нею необхідно визнати право власності на зазначене спадкове майно в цілому в судовому порядку. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст.392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачкою та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позивачем на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved