Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

[PERSON] 30.01.2018 звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до директора Київського пансіонату ветеранів праці [PERSON] про зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів. Свої вимог позивач мотивує тим, що ним відповідно до Положення про Київський пансіонат ветеранів праці, як мешканцем пансіонату, була подана заява про тимчасове вибуття, надання відпустки, в період з 24.12.2017 на два місяці, маючи намір використати вищезазначений період для оздоровлення, особистого використання за своїм розсудом та бажанням. Разом з тим, враховуючи той факт, що позивач за період свого перебування з 01.08.2014 ні разу не заявляв та не отримував дозвіл про тимчасове вибуття, який передбачений п.3.17 Положенням, позивач просив надати йому відпустку у вказаний вище час, саме за попередні періоди його перебування у пансіонаті за 2014/2015рік (2015/2016). Однак, на подану ним заяву відповідачем було відмовлено, з посиланням на те, що позивач повинен надати адміністрації інформацію, де він планує перебувати, а також надати висновок лікаря про його можливість, як мешканця пансіонату, залишати територію. Враховуючи той факт, що позивач вважає таку відмову відповідача незаконною, та такою, що порушує його права як людини і громадянина, та такою, що завдає позивачу як моральної шкоди так і шкоди здоров'ю, честі гідності та ділової репутації, як голови правління ГО «Ветеранів праці та війни, інвалідів», позивач змушений звертатись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просив суд зобов'язати відповідача видати відповідний наказ про вибуття позивача, за період попереднього постійного проживання 2014/2015 (2015/2016) рік, попередньо узгодивши дату вибуття, а також зобов'язати відповідача виплатити позивачу 10000 грн. за нанесену йому фізичну шкоду здоров'ю, моральну шкоду в сумі 10000 грн., а також 10000 в якості шкоди за приниження честі, гідності та ділової репутації позивача як голови правління ГО «Ветеранів праці та війни, інвалідів». Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.02.2018 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. В ході підготовчого розгляду справи судом 19.03.2018 до участі в розгляді даної справи було залучено Київський пансіонат ветеранів праці в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою суду від 19.03.2018 по вищевказаній справі було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні. Позивач у судовому засіданні від 24.04.2018 подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині зобов'язання відповідача виплатити позивачу шкоду у меншому розмірі, а саме шкоди завданої здоров'ю позивача у розмірі 3000 грн., моральної шкоди в сумі 3000 грн., а також 3000 грн. в якості шкоди за приниження честі, гідності та ділової репутації. [PERSON] свої позовні вимоги, з урахуванням поданої заяви про зменшення їх розміру, підтримав у повному обсязі та просив суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача - [PERSON], та представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Київського пансіонату ветеранів праці - Двірник Ю.О., проти позовних вимог [PERSON] заперечували у повному обсязі та просили суд відмовити у їх задоволенні, разом з тим пояснили, що відповідач діяв у межах своїх посадових обов'язків та повноважень, передбачених Положенням про Київський пансіонат ветеранів праці, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12.11.2013 за №2060. Заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача - [PERSON], представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Київського пансіонату ветеранів праці - Двірник Ю.О., дослідивши наявні у справі докази, та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач по справі - [PERSON] є пенсіонером, якому призначена пенсія за віком, останньому також встановлено інвалідність другої групи загального захворювання (а.с.3 зворотна частина). Згідно наданої копії витягу з наказу директора Київського пансіонату ветеранів праці від 31.07.2014 за №212п вбачається, що на підставі путівки №44, виданої Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), пенсіонера за віком - [PERSON] з 31.07.2014 було зараховано на усі види забезпечення як новоприбулого до Пансіонату на проживання (а.с.24, 25). З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача із заявою із зазначенням про те, що згідно з положенням про Київський пансіонат ветеранів праці за попередні періоди проживання в пансіонаті та невикористані періоди надання відпустки, він просить про надання відпустки в період з 24.12.2017 строком на два місяці,. Дана заява була зареєстрована за вхідним №270 від 18.12.2017 (а.с.2). Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач у позовній заяві вказує, що він просив про тимчасове вибуття та надання відпустки за період постійного проживання за 2014/2015 рік. Згідно п.1.1. Положення про Київський пансіонат ветеранів праці, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12.11.2013 за №2060, Київський пансіонат ветеранів праці (далі - пансіонат) - є стаціонарною соціально-медичною установою загального типу для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни та праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування, з утвореними у разі потреби відділеннями тимчасового перебування та відділенням хоспісної допомоги, що входять як структурні підрозділи до складу Пансіонату. Відповідно до п.2.1 основним завданням Пансіонату є забезпечення належних умов для проживання, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги громадянам похилого віку, ветеранам війни та інвалідам, які потребують стороннього догляду і допомоги. Розділом третім положення передбачені умови приймання, утримання і відрахування з пансіонату. Відповідно до п.3.17 Положення передбачено, що тимчасове вибуття підопічних за особистою заявою дозволяється за погодженням з адміністрацією пансіонату на термін не більше двох місяців на календарний рік. Дозвіл на вибуття підопічного надається з урахуванням висновку лікаря про можливість тимчасового залишення пансіонату. Як вбачається, з матеріалів справи та пояснень учасників процесу, на подану позивачем заяву, що була зареєстрована 18.12.2017, відповідачем було відмовлено у наданні останньому дозволу на тимчасове вибуття з пансіонату з тих підстав, що позивачем не було надано адміністрації закладу інформацію з приводу ймовірного місця перебування, та з тих підставі що [PERSON] не було надано висновку лікаря про можливість позивача залишити територію пансіонату. З аналізу п.3.17 Положення випливає, що тимчасове вибуття підопічних пансіонату відбувається за їхньою особистою заявою на термін не більше двох місяців, у випадку обов'язкового погодження з адміністрацією та наданням висновку лікаря на можливість підопічного залишити пансіонат. Доказів на підтвердження факту, що у встановленому порядку лікарем надавався висновок на можливість залишення [PERSON] території пансіонату у даному провадженні суду не надано. Окрім цього, діючим Положенням про Київський пансіонат ветеранів праці чітко передбачене щорічне право підопічного за його заявою, погодженою адміністрацією у встановленому порядку, на тимчасове вибуття із закладу строком до двох місяців. Збереження такого права, у випадку його невикористання даним положенням, або ж іншими нормативами не передбачається. А відтак, з урахуванням викладеного вбачається, що відповідач відмовляючи позивачу на тимчасове вибуття з Київського пансіонату ветеранів праці діяв в межах своїх повноважень, передбачених спеціальною нормою. При цьому, твердження позивача, що відповідач необґрунтовано відмовив у погодженні на тимчасове вибуття позивача з пансіонату також з тих підстав, що останнім не було зазначено інформації про його ймовірне місцеперебування на час такого вибуття, не знайшло свого підтвердження, оскільки у відповідності до пункту 5.2 Положення чітко визначено, що директор пансіонату та весь обслуговуючий персонал несуть відповідальність за збереження життя та здоров'я підопічних. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач помилково ототожнює поняття тимчасового вибуття з поняттям відпустки, оскільки відносини, що складаються між сторонами не регулюються трудовим законодавством, а також Законом України «Про відпустки». Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині зобов'язання відповідача за нанесену позивачу фізичну шкоду здоров'я виплатити відшкодування у розмірі 3000 грн., моральної шкоди у розмірі 3000 грн., а також нанесеної шкоди за приниження честі, гідності та ділової репутації позивача як голови правління ГО «Ветеранів праці та війни, інвалідів» у розмірі 3000 грн., слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч. 4ст. 23 ЦК України). Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України». Відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Як роз'яснено в п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. В пункті № 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Як було встановлено судом при розгляді справи, дії відповідача, які позивач вважає по відношенню до нього незаконними, та на які він посилається як на підставу понесення ним як моральної, так і шкоди заподіяної здоров'ю, не визнавались протиправними та такими, що не відповідають нормам закону. А відтак, з урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не доведено умов та підстав покладення цивільної відповідальності на відповідача, а саме, щодо протиправності дій відповідача, подальший причинний зв'язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, вимоги позивача в частині відшкодування відповідачем шкоди у розмірі 3000 грн., завданої внаслідок приниження честі, гідності та ділової репутації позивача як голови правління ГО «Ветерани праці та війни, інвалідів», не знайшли у судовому засіданні свого обґрунтування, на підтвердження таких вимог не надано жодного належного та допустимого доказу, не зазначено жодних підстав яким чином, при наданні відповідачем відмови у погодженні заяви позивача на тимчасове вибуття з території пансіонату, було завдано шкоду позивачу внаслідок приниження честі, гідності та ділової репутації як голови правління громадської організації. А відтак, враховуючи вище викладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до того висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed