Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що 4 січня 2020 року між позивачем і відповідачем укладено договір позики у вигляді розписки, згідно з якою відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 4800,00 гривень, які зобов`язався повернути в термін до 31 січня 2020 року. На момент подання позовної заяви до суду відповідач свої зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів не виконав та ухиляється від повернення суми боргу. У зв`язку з цим позивач, посилаючись на приписи чинного законодавства та судову практику, просив суд стягнути з відповідача борг у розмірі 4800,00 гривень та передбачений у розписці штраф у десятикратному розмірі, що становить 48000,00 гривень, а всього 52800,00 гривень. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не подав, жодних заяв чи клопотань не надіслав. Поштове відправлення з копією ухвали суду та позовною заявою і доданими до неї документами вручено за місцем його реєстрації, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 22). Крім того, відповідач викликався у судове засідання шляхом розміщення оголошення на вебсайті судової влади України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 4 січня 2020 року відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти у розмірі 4800,00 гривень, які зобов`язався повернути до 31 січня 2020 року, про що свідчить оглянутий судом оригінал розписки, копія якої міститься в матеріалах справи. Зі змісту вказаної розписки також вбачається, що у випадку прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів відповідач додатково зобов`язався сплатити позивачу штраф в десятикратному розмірі від суми боргу; штраф у зазначеному розмірі зобов`язався сплачувати за кожні прострочені 30 календарних днів (а.с. 7). Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 цієї статті Кодексу правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч. 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином розписка є документом, що підтверджує наявність боргового зобов`язання. Відповідно до положень ст.ст. 525-526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановленні строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач позичені грошові кошти позивачу не повернув, принаймні протилежного суду не доведено. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення суми боргу у розмірі 4800,00 гривень підлягають до задоволення. Відносно позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 48000,00 гривень слід зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Виходячи з дійсних обставин справи, враховуючи, що розмір штрафу значно перевищує суму боргу, а саме у 10 разів, суд дійшов висновку про зменшення розміру штрафу до розміру фактичної суми боргу, тобто до 4800,00 гривень. Стягнення з відповідача на користь позивача штрафу саме у такому розмірі, на переконання суду, відповідатиме принципам розумності та співмірності, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення коштів, а саме у розмірі 9600,00 гривень (4800,00 + 4800,00), що становить 18,18% (9600,00 / 52800,00 х 100) від заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 152,86 гривень (840,80 / 100 х 18,18). На підставі викладеного,

Outcome: partial