Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] 20.11.2013 р. звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення на її користь із [PERSON] аліментів на утримання двох спільних дітей у розмірі по 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. Позов мотивовано тим, що 13.11.2004 р. між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від спільного проживання у даному шлюбі сторони мають двох спільних дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] На даний час діти проживають з позивачем. Сімейне життя у сторін не склалося через несумісність характерів та різні погляди щодо порядку ведення домашнього господарства. Шлюб фактично розпався, сторони втратили почуття любові та поваги, тому примирення позивач вважає неможливим. У позовній заяві [PERSON] вказала на те, що спору щодо поділу спільного майна та місця проживання дітей немає. В обґрунтування вимог позивач зазначила, що відповідач має міцне здоров'я і постійне місце роботи, тому і можливість надавати грошову допомогу на утримання спільних дітей, їх виховання та розвиток. Крім того, інших неповнолітніх дітей у [PERSON] не має. У судове засідання 22.01.2014 р. сторони не з'явились, того ж дня, до початку розгляду справи надали суду заяви, в яких просять розглядати справу за їх відсутності. У поданій заяві позивач позов підтримала, просила задовольнити, відповідач позовні вимоги визнав повністю та проти задоволення даного позову не заперечував. /а.с. 12, 13/ Так, згідно норм ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. Враховуючи, що у матеріалах справи є достатньо доказів про взаємовідносини сторін, розгляд справи відбувся у відсутності учасників процесу згідно ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку із неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. /а.с. 14/ Згідно до норм ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно вимог ст. 112 цього Кодексу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність дитини та інші обставини життя сторін. Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України під № 16 від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю», а саме, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім'ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права і обов'язки подружжя. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Зі змісту свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] встановлено, що 13.11.2004 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис № 1776. Після шлюбу дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». /а.с. 2-А/ Із копій свідоцтв про народження вбачається, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (відповідний актовий запис за № 1506), та [PERSON], [INFO] (відповідний актовий запис за № 1983) /а.с. 3, 4/ Діти зареєстровані та мешкають разом із матір'ю - позивачем по справі. /а.с. 5/ Встановлено, що спору про поділ майна та місця проживання і виховання спільних дітей на даний час не існує. Сторони припинили шлюбні відносини через те, що мають різні погляди на сімейне життя, обов'язки та побут. Беручи до уваги ступінь конфліктних відносин та причини припинення шлюбних відносин, суд вважає, що вживати заходів щодо примирення подружжя не доцільно. Згідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За наведених обставин, враховуючи згоду відповідача на розлучення, суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до ст. 112 СК України є підставою для розірвання шлюбу. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх духовний і фізичний розвиток. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини встановлено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення у межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, згідно до положень Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, способи виконання цього обов'язку визначаються за домовленістю між ними. За відсутності такої домовленості, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька (матері) із врахуванням обставин ст. 182 за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Як зазначає ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд керується виключено інтересами дітей, які потребують регулярної батьківської матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню із відповідача, суд врахував його згоду щодо повного задоволення вимог позивача, крім того, сімейний стан сторін і те, що відповідач інших утриманців не має, добровільно матеріальної допомоги не надає, тому своїм рішенням суд стягує із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання спільних синів у розмірі по 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються із дня пред'явлення позову до суду. У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved