Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

[PERSON] (далі позивач-1), [PERSON] (далі позивач-2) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення на користь позивача -1 матеріальної шкоди у розмірі 25005, 40грн. та моральної шкоди у розмірі 20000грн. В подальшому заявою від 08.05.2014р. позивачі просили стягнути з відповідача на користь позивача-1 матеріальну шкоду у розмірі 24705,60 грн., та моральну шкоду у розмірі 10000грн., на користь позивача-2 стягнути 10000грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок ДТП як відбулось 02.11.2012р. за участю відповідача, автомобіль позивача-1 було пошкоджено. Зазначають, що на час скоєння ДТП, відповідач не застрахував ризик своєї цивільно-правової відповідальності. Внаслідок ДТП автомобіль позивача-1 зазнав пошкодження на суму 18896,72 грн. згідно із висновком експерта складеного 06.04.2013р. Проте, згідно акту виконаних робіт та квитанцій до прибуткового касового ордеру позивачем-1 було витрачено на ремонт автомобіля 24705 грн. Крім цього, внаслідок неправомірних дій відповідачем було завдано шкоду позивачу -1 у розмірі 10000грн.та позивачу-2 у розмірі 10000грн. Вказують, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.01.2013р. відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. З метою відшкодування шкоди, позивач -2 звернувся до МТСБУ з відповідним повідомленням. Проте, листом від 09.07.2013р. № 3/1-05/17839 було відмовлено у зв'язку із повним відновленням позивачем пошкодженого транспортного засобу. Оскільки, відповідача визнано винним у скоєному ДТП, останній добровільно відшкодувати завдані збитки не бажає, тому позивачі вимушені звернутися до суду з даним позовом, зазначаючи, що вимоги вони ставлять лише до відповідача. В судовому засіданні за ініціативою суду до участі у розгляді справи було залучено МТСБУ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. В судовому засіданні позивач-2 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив. За згодою позивача-2, суд ухвалює рішення при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.234 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача-2 та представника позивача-1, дійшов до наступного висновку. Згідно з п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, 02.11.2012 року о 20 годині відповідач керуючи автомобілем «ДЄУ№, д.н.з.[NUMBER], по вул.Чорновола-Маршала Рибалка у м. Києві, при повороті наліво в порушення п.16.6 Правил дорожнього руху , не надав перевагу в русі автомобілю [NUMBER] під керуванням позивача-1, внаслідок чого сталося зіткнення цих транспортних засобів. В результаті ДТП автомобілю «Додж» який належить на праві власності позивачу-1 завдані механічні пошкодження, а власнику автомобіля спричинені матеріальні збитки. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, що підтверджується постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22.01.2013р., залишеної у силі постановою апеляційного суду м. Києва від 01.03.2013р., про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України. На дату скоєння пригоди відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі. 02.04.2013 року позивачем-1 проведена оцінка вартості матеріального збитку завдана автомобілю «Додж», яка відповідно до складеного висновку складала 18896,71 грн. 21.06.2013року позивач-2 звернувся до Моторного (транспортного) бюро України з повідомленням про ДТП. Листом від 09.07.3013р. № 3//1-05/17839 позивача-2 було повідомлено про відмову у відшкодуванні заподіяної шкоди, оскільки в порушення вказаних статей позивачем -1 було проведено ремонт пошкодженого транспортного засобу та неможливістю представником МТСБУ провести дослідження вартості відновлювального ремонту. Крім цього, МТСБУ було роз'яснено позивачу його право про звернення до суду із позовом до відповідача про стягнення шкоди. Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з'ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв'язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. Відповідно до статей 58, 59, 62, 63, 64, 212 Цивільного процесуального кодексу України, вказані обставини підлягають встановленню на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються самостійно судом в їх сукупності. До істотних обставин, що підлягають з'ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов'язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов'язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Звертаючись до суду, в обґрунтування розміру матеріальних збитків позивач посилається на висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 18 від 06.04.2013р. складений експертом [PERSON], актом виконаних робіт до замовлення - наряду № ЗН0000081 від 31.05.2014р. та копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру № 248 від 31.04.2013р. на суму 10000грн., № 299 від 31.05.2013р. на суму 14255,60грн. Вказані докази не можуть прийняти судом до уваги з огляду на наступне. Так, як вбачається з копії квитанції до прибуткового касового ордеру № 248 остання складена ФОП «[PERSON]» 30 квітня 2013р. де підставою прийняття коштів від позивача зазначено: «по заказу наряду ЗН00000081 від 31 травня 2014р.».Аналогічно складена й квитанція № 249 від 30 травня 2013р.де підставою прийняття коштів від позивача зазначено: «по заказу наряду ЗН00000081 від 31 травня 2014р.». Отже вказані докази викликають у суду сумнів у їх справжності та достовірності, оскільки вони складені датою раніше ніж підстава для отримання коштів та їх складання. При цьому позивачами заява про призначення по справі судової авто товарознавчої експертизи не подавалась. Крім цього, суд не приймає до уваги, висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 18 від 06.04.2013р. складений експертом [PERSON], як доказ щодо обґрунтування розміру шкоди завданої позивачеві, оскільки при проведенні даного дослідження спеціаліст про кримінальну відповідальність за дачу неправдивого висновку не попереджався. При цьому позивачами заява про призначення по справі судової експертизи не подавалась Також суд звертає увагу на ч.6 ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» якою передбачено, що датою оцінки є дата, за станом на яку здійснюються процедури оцінки майна та визначається вартість майна. При цьому, у наданому висновку не зазначено дату станом на яку визначається вартість матеріального збитку, не вказано внаслідок якого ДТП було отримано пошкодження транспортним засобом, що унеможливлює суду встановити безпосередньо причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями відповідача та шкодою яка завдана позивачу-1. Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, яку позивачі оцінюють у розмірі по 10000 грн. кожному, суд вважає такі вимоги є необґрунтованими, заснованими на формальних припущеннях, а тому підлягають відмові у їх задоволенні, виходячи із наступних підстав. Особа має право, відповідно до ч.1, п.2. ч.2 ст.23 ЦК України, на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивачів в частині відшкодування моральної шкоди не обґрунтовані, обставини, на які вони посилається, не підтверджуються наявними в матеріалами справи доказами, причинний зв'язок між вказаною моральною шкодою і протиправною діяльністю відповідача судом не встановлені, а тому законні підстави для задоволення такої вимоги відсутні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з урахуванням викладеного та встановленого у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed