Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

[PERSON] 09 червня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання договору поруки недійсним і стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що їй стало відомо, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська розглядається справа №202/3254/16-ц за позовом [PERSON] (відповідач в цій справі) до відповідачів [PERSON] (позивача в цій справі) і [PERSON] (відповідач в цій справі), третя особа [PERSON] «про стягнення коштів збережених без достатньої правової підстави»; в обгрунтування своїх вимог (справа №202/325416-ц) позивач - [PERSON] посилається на договір поруки від 01 вересня 2008 року, який начебто було укладено між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Відповідно до умов даного договору поруки поручитель - [PERSON] поручається перед кредитором - [PERSON] за виконання боржником, на думку позивача, [PERSON] зобовязань по передачі [PERSON] грошових коштів. [PERSON] вважає, що даний договір поруки від 01 вересня 2008 року є недійсним, виходячи з наступного: між нею - [PERSON] та [PERSON] жодних договорів, як в усній так і в письмовій формі, не укладалось, а відтак, немає підстав виникнення цивільних прав та обов'язків. Водночас і сам вказаний спірний договір поруки від 01 вересня 2008 року не містить посилання, у відповідності до чого у [PERSON] виникли певні зобовязання перед кредитором - [PERSON]. Враховуючи, що [PERSON] не було відомо про існування вказаного спірного договору поруки та взагалі не відома особа поручителя, а також виходячи з тексту зазначеного договору поруки він не міг існувати, оскільки ні яких домовленостей між [PERSON]В та [PERSON] не було, а також зазначений договір поруки містить ознаки підробленого документа. При цьому, [PERSON] у жодних правочинах, повязаних із договором поруки від 01 вересня 2008 року, не було виявлено вільного волевиявлення, яке б відповідало її внутрішній волі. Позивач вважає, що вказаний договір разом з можливими додатками підлягає визнанню недійсним, оскільки його зміст суперечить чинному законодавству і волі сторони, договір не містить умов відповідальності банку і поручителя, відсутня переддоговірна робота банку з клієнтом стосовно поруки, форми кредитування, податковий режим, сукупна вартість та інш.. Крім того, позивач взагалі не підписував ті екземпляри договору і додатків до нього, що містяться в матеріалах справи, порушені права споживача та ін.. Отже цей договір не відповідає її внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним. На неодноразові звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання договору і додатків, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідачів по укладанню вказаного спірного договору неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просила суд визнати недійсним вказаний договір поруки, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] (або їх представники) в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, не заперечували проти розгляду справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаних відповідачів згідно ст. 169 ЦПК України. Третя особа [PERSON] (та його представник) підтримали позовні вимоги, погодившись з викладеними в ньому обставинами, а стосовно себе вказали, що з боку третьої особи всі істотні умови договору вони виконали, своїх порушень відносно позивача допущено не було. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги правильними і можливим до задоволення. Фактично просили не заперечував проти розгляду справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаної третьої особи (чи його представника) відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська дійсно розглядається цивільна справа №202/3254/16-ц за позовом [PERSON] (відповідач в цій справі) до відповідачів [PERSON] (позивача в цій справі) і [PERSON] (відповідач в цій справі), третя особа [PERSON] «про стягнення коштів збережених без достатньої правової підстави»; в обгрунтування своїх вимог (справа №202/325416-ц) позивач - [PERSON] посилається на договір поруки від 01 вересня 2008 року, який начебто було укладено між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Відповідно до умов даного договору поруки поручитель - [PERSON] поручається перед кредитором - [PERSON] за виконання боржником, на думку позивача, [PERSON] зобовязань по передачі [PERSON] грошових коштів. Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач стверджує, що даний договір поруки від 01 вересня 2008 року є недійсним, виходячи з того, що між нею - [PERSON] та [PERSON] жодних договорів, як в усній так і в письмовій формі, не укладалось, а відтак, немає підстав виникнення цивільних прав та обов'язків. Водночас і сам вказаний спірний договір поруки від 01 вересня 2008 року не містить посилання, у відповідності до чого у [PERSON] виникли певні зобовязання перед кредитором - [PERSON]. Враховуючи, що [PERSON] не було відомо про існування вказаного спірного договору поруки та взагалі не відома особа поручителя, а також виходячи з тексту зазначеного договору поруки він не міг існувати, оскільки ні яких домовленостей між [PERSON]В та [PERSON] не було, а також зазначений договір поруки містить ознаки підробленого документа. При цьому, [PERSON] у жодних правочинах, повязаних із договором поруки від 01 вересня 2008 року, не було виявлено вільного волевиявлення, яке б відповідало її внутрішній волі. Позивач вважає, що вказаний договір разом з можливими додатками підлягає визнанню недійсним, оскільки його зміст суперечить чинному законодавству і волі сторони, договір не містить умов відповідальності банку і поручителя, відсутня переддоговірна робота банку з клієнтом стосовно поруки, форми кредитування, податковий режим, сукупна вартість та інш.. Крім того, позивач взагалі не підписувала ті екземпляри договору і додатків до нього, що містяться в матеріалах справи, порушені права споживача та ін.. Отже цей договір не відповідає її внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним. На неодноразові звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання договору і додатків, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідачів по укладанню вказаного спірного договору неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 546 ЦК України встановлені наступні види забезпечення виконання зобов'язання: неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. При цьому, ч. 1 ст. 548 ЦК України визначає, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Отже, як вбачається з положень ЦК України, договір поруки укладається з метою забезпечення виконання зобовязання, коли це встановлено договором або законом. Поняття зобов'язання та підстави його виникнення зазначені у ст. 509 ЦК України: 1. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. А ст. 11 ЦК України вказує, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є договори та інші правочини.. Частиною 1 ст. 205 ЦК України вказано, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Належить вчиняти у письмовій формі правочини фізичних осіб між собою на суму, що - перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України). Договором, згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зважаючи на відсутність в ЦК України спеціальних норм стосовно істотних умов договору поруки, слід застосовувати ч. 1 ст. 638 ЦК України, яка дозволяє зробити висновок про те, що договір поруки можна вважати укладеним при узгодженні умови про предмет, якщо жодною із .горін не заявлено вимогу про умови, щодо яких необхідно досягти згоди. В ньому мають бути зазначені предмет договору, основне зобовязання, яке забезпечується порукою, порядок виконання зобовязання, зміст та обсяг відповідальності поручителя, оплатність чи безоплатність послуг поручителя, права й обовязки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Судом зясовано, що між [PERSON] та [PERSON] жодних договорів, як в усній так і в письмовій формі, не укладалось, а відтак, немає підстав виникнення цивільних прав та обов'язків. Договір поруки від 01 вересня 2008 року не містить посилання, у відповідності до чого у [PERSON] виникли певні зобовязання перед кредитором - [PERSON], а відповідно до стаття 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Також, необхідно зазначити наступні обставини. Враховуючи, що [PERSON] не було відомо про існування договору поруки від 01 вересня 2008 року, то взагалі не відома особа поручителя, а також виходячи з тексту зазначеного договору поруки він не міг існувати, оскільки ніяких домовленостей між [PERSON] та [PERSON] не було, а так зазначений договір поруки може містити ознаки підробленого документа. Як свідчать матеріали справи №202/3254/16-ц, відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], 49000, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: 49087 [ADDRESS]. А згідно листа відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації від 31 травня 2016 року №1470/4, громадянин [PERSON] зареєстрованим на території Дніпропетровської області або знятим з реєстраційного обліку не значиться. Таким чином, особа - [PERSON], яка уклала договір поруки від 01 вересня 2008 року з [PERSON] згідно з даними адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації, взагалі в реєстраційному обліку не значиться. З зазначеного вбачається, що даний договір поруки може бути підробленим та вчинений з метою безпідставного стягнення з [PERSON] грошових коштів та протиправним заволодінням її майном. Підтвердженням зазначеного є заява [PERSON] «про забезпечення позову» (справа № 202/3254/16-ц), в якій він просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON] До того ж, у цій заяві [PERSON] також просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON], хоча він і не є стороною по справі №202/3254/16-ц, а є третьою особою, і відповідно вимоги до нього [PERSON] не заявлялися. При цьому, питання щодо арешту майна, яке належить [PERSON], що є відповідачем по вказаній справі та відповідно до договору поруки солідарно відповідає усім своїм майном, що належить йому на праві власно, не ставиться. Таким чином, зазначені дії свідчать про те, що даний договір поруки укладався не з метою забезпечення виконання зобовязання, а з метою безпідставного стягнення з [PERSON] грошових коштів та протиправним заволодінням її майном. Враховуючи ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. З ст. 203 ЦК України). При цьому [PERSON] у жодних правочинах, повязаних із договором поруки від 01 вересня 2008 року, не було виявлено вільного волевиявлення, яке б відповідало її внутрішній волі. Частини 1, 2 статті 236 ЦК України визначають, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно з ч. 4 п. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»: до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: встановлюється дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Деякі положення договору можна трактувати досить широко і не на користь позичальника, особливо коли умови договору не дають права Позичальнику відстояти свої інтереси, про підняття відсоткової ставки банком, про згоду на запропоновані банком умови, про повернення достроково всього кредиту, що саме по собі є дискримінацією, тобто таким, що всупереч принципу добросовісності має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу, про можливість банку в односторонньому порядку в будь-який час підвищувати процентну ставку. На підставі статей 4, 10, та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 статі 203 ЦК України. Ігнорування банком, відповідачами вказаних вище вимог є однією з підстав визнання кредитного договору недійсним, спираючись на ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (здійснення нечесної підприємницької практики). Відповідно до п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивачів задоволено в повному обсязі, то на підставі\~ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 580 грн., які позивач, як споживач, сплачував при подачі позову. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір поруки від 01 вересня 2008 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 580 грн.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved