Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] 07 серпня 2020 року звернувся до суду з позовною заявою з вимогою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 16 червня 2020 року надав відповідачці за договором позики грошову позику під розписку у розмірі 62000,00 грн. Розписка та договір позики містять кінцеву дату повернення позики 16 липня 2020 року та складені у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка на час звернення до суду з позовною заявою позичені грошові кошти не повернула чим порушила взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з наведеним [PERSON] просить стягнути з відповідачки суму боргу за договором позики та судові витрати. Відповідачка [PERSON] , прізвище якої на даний час змінено у зв`язку з укладенням шлюбу 19 червня 2020 року, що доводиться свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19 червня 2020 року (а. с. 50) на [PERSON] позовні вимоги заперечила. 21 жовтня 2020 року подала суду відзив та зустрічну позовну заяву у яких зазначила, що з 01 березня 2020 року працювала торгівельним агентом у ТОВ Прод - Транс (на даний час перейменоване на ТОВ Лого-Транс), де позивач обіймав посаду керівника Рівненської філії ТОВ Прод-Транс та був її безпосереднім керівником, який приймав її на роботу. До трудової функції відповідачки входило пошук потенційних клієнтів та отримання замовлень на поставку газованих напоїв, які реалізовувало ТОВ Прод - Транс у Рівненській області, отримання готівкових коштів від клієнтів за поставлену продукцію. Як зазначає відповідачка, 10 червня 2020 року невстановленими особами в громадському транспорті у неї було викрадено 800,00 грн. власних коштів та 5000,00 грн. коштів за продукцію, які вона мала віддати позивачеві. До правоохоронних органів з цього приводу не зверталась та повідомила про це позивача. Після цього, за доводами відповідачки, позивач ініціював проведення, перевірки її фінансової діяльності за результатом якої встановив нестачу виручки на суму 62000,00 гривень, з чим вона не погодилась, але під тиском інших працівників ТОВ Прод-Транс, як от територіального менеджера [PERSON] у присутності [PERSON] та [PERSON] , підписала надрукований [PERSON] договір позики та написала розписку, підкорюючись активним погрозам позивача заподіяти шкоду її життю і здоров`ю, а також життю та здоров`ю її ненародженої, на той час, дитини, оскільки була на пізньому терміні вагітності. Натомість жодних грошових коштів від позивача не отримувала. У зв`язку з наведеним просить відмовити у задоволенні позову. У зустрічній позовній заяві, отриманій судом 21 жовтня 2020 року, покликаючись на ті ж обставини, що й у відзиві на позовну заяву, [PERSON] просить визнати договір позики недійсним на підставі ст. 231 ЦК України, оскільки такий вчинено всупереч її волі, внаслідок застосування щодо неї фізичного та психічного тиску позивачем. Зазначає, що жодних коштів від позивача не отримувала, а факт погрози щодо неї можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також керівник відділу служби безпеки підприємства, прізвище якого їй не відоме. Ухвалою Зарічненського районного суду Рівненської області від 14 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року задоволено клопотання відповідачки про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 05 жовтня 2020 року. Справа неодноразово відкладалась розглядом, зокрема з 05 жовтня 2020 року на 21 жовтня 2020 року за клопотанням відповідачки з підстав перебування у пологовому відділенні Бородянської ЦРЛ Київської області у зв`язку з вагітністю та пологами. 21 жовтня 2020 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву та зустрічну позовну заяву, яку прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, вони виникають з одних правовідносин та задоволення зустрічного позову може виключити задоволення первісного позову. Вимога за зустрічним позовом ухвалою судового засідання об`єднана в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд на 05 листопада 2020 року, коли у цю дату, за клопотанням відповідачки (а. с. 65) з підстав підозри на гостре распіраторне захворювання Covid-19, відкладено розглядом на 24 листопада 2020 року, яке за клопотанням відповідачки відкладене на 10 грудня 2020 року. Відмовляючи у задоволенні клопотання про проведення експертизи, заявленого [PERSON] 10 грудня 2020 року до початку судового засідання та підтриманого у судовому засіданні, щодо якого представник позивача заперечив за безпідставністю, необхідно зазначити наступне. Предметом доказування за первісним позовом є факт укладення договору позики, який в силу ч. 2 ст. 1047 ЦК України може бути підтверджений розпискою. У судовому засіданні відповідачка підтвердила факт власноручного написання розписки (а. с. 12) та підписання договору позики. Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (ч. 1 ст. 103 ЦПК України). У розумінні ст.103 ЦПК України, експертиза призначається для з`ясування обставин, що мають значення для справи, при цьому, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, і, у тому разі, якщо без проведення експертизи, встановити відповідні обставини неможливо. Судом констатовано, що питання, поставлені відповідачкою у клопотанні про проведення експертизи, а саме: чи виконано рукописний текст та підпис від імені [PERSON] в договорі позики та розписці від 16 червня 2020 року під впливом збиваючих факторів (природних, штучних) не здатні спростувати чи підтвердити обставини, вказані нею, щодо психологічного чи фізичного тиску на неї, оскільки такі обставини не доводяться іншими належними та допустимими доказами, показами свідків. У судове засідання 10 грудня 2020 року відповідачка з`явилась щодо задоволення первісного позову заперечила. Зустрічну позовну заяву просила задовольнити. У вступному слові пояснила, що з 01 березня 2020 року працевлаштувалась у ТОВ Лого Транс, яке знаходиться у м. Рівне, де позивач є директором та приймав її на роботу. У її посадові обов`язки входив пошук клієнтів для реалізації продукції підприємства, а також, як вона довідалась пізніше, отримувати від них готівкові кошти за реалізовану продукцію. Як зазначає відповідачка 10 червня 2020 року у маршрутному транспорті в м. Рівне у неї невідомою особою було викрадено 5000,00 гривень, про що вона повідомила позивача. Але до поліції з цього приводу не зверталась, через вказівку позивача. Через деякий час позивачем за результатами перевірки було виявлено нестачу за реалізовану продукцію на суму 62000,00 грн., після чого він вимусив її шляхом психологічного тиску та погроз написати розписку та підписати договір позики на цю суму, але вказаних коштів фактично вона не отримувала. Представник позивача в судовому засіданні просив позовні вимоги за первісним позовом задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки матеріалами справи не доводиться факту укладення договору позики під впливом насильства чи проти її справжньої волі під впливом психологічного тиску. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Тлумачення частини другої ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. За конкретних обставин справи позикодавцем у підтвердження укладення договору позики надано сам договір та розписку. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З договору позики від 16 червня 2020 року (а. с. 13), укладеного між [PERSON] - позикодавцем та [PERSON] (на даний час [PERSON] ) - позичальницею та розписки від 16 червня 2020 року (а. с. 17), складеної у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , оригінали яких містяться в матеріалах справи вбачається, що [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області, 03 березня 1999 року) та [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Зарічненським РВ УМВС України в Рівненській області, 19 листопада 2001 року) уклали договір позики за яким позикодавець позичає позичальниці грошові кошти в розмірі 62 000,00 грн. З розписки від 16 червня 2020 року, долученого позивачем до позовної заяви, вбачається, що [PERSON] позичила в [PERSON] 62000,00 грн., які зобов`язується повернути до 16 липня 2020 року. Суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки та договору позики, які підтверджують як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Розписка про отримання грошових коштів та договір позики містять зобов`язання про їх повернення. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконано. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] працюючі на посадах офіс-менеджерів у ТОВ Лого - Транс у судовому засіданні показали, що були особисто присутніми під час власноручного написання [PERSON] розписки та підписання нею договору позики від 16 червня 2020 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що була обізнана з тим, що напередодні відповідачці були необхідні грошові кошти для особистих потреб. Свідки показали, що [PERSON] , ще у 2018 році працювала у ТОВ Прод -Транс, попередника ТОВ Лого - Транс, директором якого був позивач, тобто вона була з ним знайомою і раніше. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до повного задоволення. Розглядаючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, суд виходить з наступного. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Як вбачається зі змісту зустрічного позову [PERSON] зазначає, що жодних коштів від позивача не отримувала, натомість 5000,00 грн., були викрадені у неї невідомими особами. Розписку вона написала під диктовку позивача під впливом психологічного тиску та погроз завдання їй фізичного болю, будучи на шостому місяці вагітності. Згідно із частиною третьою ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як констатовано Верховним Судом у Постанові від 16 травня 2019 року у справі № 442/158/18, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі, що крім іншого вказано у пункті 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка за зустрічним позовом не довела факту насильства щодо неї, під час написання розписки та підписання договору позики, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доводи [PERSON] , що вона не отримувала жодних коштів від [PERSON] , а оформила і підписала договір позики та розписку під впливом психологічного тиску та погроз позивача не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. В ході розгляду справи позивачем за зустрічним позовом не доведено і судом не встановлено підстав для визнання спірного правочину недійсним. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що зустрічний позов не підлягає до задоволення. Як вбачається з матеріалів первісної позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн. (а. с.1), а тому вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , відповідно до ст. 141 ЦПК України. У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, оскільки судом було задоволено клопотання про відстрочення сплати судового збору з зустрічним позовом до ухвалення рішення у справі, судові витрати в сумі 840,80 грн. необхідно стягнути з позивачки [PERSON] за зустрічним позовом на користь держави.

Outcome: approved