Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

[PERSON] 10 червня 2016 року звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ № 71-а від 01 вересня 2014 року про звільнення його з роботи; поновити на попередній роботі з 01 вересня 2014 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 квітня 2015 року та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позову зазначав, що він з 01 серпня 2014 року був прийнятий на роботу до Полонської житлово-експлуатаційної контори (далі Полонська ЖЕК) різноробочим. 29 квітня 2015 року мобілізований на військову службу, під час якої брав безпосередньо участь в антитерористичній операції (далі АТО), однак Полонська ЖЕК з того часу безпідставно припинила нараховувати та виплачувати йому заробітну плату. На звернення його матері начальником ЖЕК було надано письмову відповідь, згідно якої у зв`язку з мобілізацією [PERSON] 29 квітня 2015 року цивільно-правовий договір із ним було розірвано згідно ст. 607 ЦК України та норми трудового законодавства на ці правовідносини не поширювалися, з чим він не погоджується, і вважає своє звільнення незаконним. В судовому засіданні позивач та його представник заявлений позов підтримали, при цьому [PERSON] зазначив, що надану представником відповідача заяву про звільнення з роботи він не писав, а підпис, який є на ній, для нього не належить. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснив, що [PERSON] був прийнятий на роботу 01 серпня 2014 року на підставі цивільно-правового договору та 01 вересня 2014 року його звільнено з роботи на підставі заяви. Однак, бухгалтером ЖЕК помилково внесено записи у трудову книжку про прийняття з роботи та звільнення, адже дані відносини носили цивільно-правовий характер. В подальшому позивач 15 вересня 2014 року повторно був прийнятий на роботу згідно цивільно-правового договору, який був припинений 29 квітня 2015 року у звязку з призовом [PERSON] на військову службу та в даному випадку накази про прийняття та звільнення з роботи не видавалися, записи у трудову книжку не вносилися. В подальшому представник ЖЕКу подав суду письмову заяву про визнання позову в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заперечив проти стягнення моральної шкоди у звязку зі скрутним фінансовим становищем підприємства. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що 01 серпня 2014 року [PERSON] було прийнято на роботу в Полонську ЖЕК різноробочим згідно наказу № 57 від 01 серпня 2014 року, а 01 вересня цього ж року його звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України, що стверджується записами у трудовій книжці позивача (№№ 20, 21). 15 вересня 2014 року між відповідачем та [PERSON] укладено цивільно-правовий договір, згідно якого позивач зобовязувався виконувати роботи різноробочого (пункт 1.1), за що мав отримувати щомісячно 1218 грн. (пункт 2.1.). Термін дії такого договору був встановлений на період до 31 грудня 2014 року (пункт 6.1) та вважався пролонгованим на той же самий строк, на тих же умовах, якщо не менш ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про його припинення (пункт 6.4.). 29 квітня 2015 року позивача призвано на військову службу, під час якої він безпосередньо брав участь в АТО. Увесь зазначений період часу до мобілізації на військову службу позивач працював у Полонській ЖЕК різноробочим та отримував заробітну плату, про що свідчать дані табелів обліку використання робочого часу та довідка про його доходи, видана відповідачем. Після призову [PERSON] на військову службу відповідач припинив договірні відносини з позивачем, фактично звільнивши з роботи. Вирішуючи питання про те, які ж насправді мали місце між сторонами відносини, зокрема чи цивільно-правові, чи трудові, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатись на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно ст.21 КЗпП України трудовий договір є зокрема, угода між працівником \~і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін. Встановлено, що [PERSON] виконував роботу різноробочого, результати якої на думку суду, в силу її специфіки неможливо передати замовникові. Полонська ЖЕК являлась робочим місцем позивача, в ній існував розпорядок роботи, який був обовязковий для позивача, його робочий час обліковувався погодинно відповідно до табелю, він щомісячно отримував заробітну плату. Враховуючи положення вказаних норм та установлені в ході розгляду справи обставини спору, суд приходить до висновку, що між Полонською ЖЕК та [PERSON] насправді укладались не договори підряду, а строкові трудові договори Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким чином, оскільки [PERSON] фактично працював у Полонській ЖЕК за трудовим договором, а тому його звільнення з роботи після призову на військову службу є незаконним. Згідно до ч.ч.2, 3 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок). Пунктом 2 Порядку визначено, що середній заробіток, зокрема за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті у вказаних випадках, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Після цього проводиться множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Як вбачається із матеріалів справи, останні два місяці роботи [PERSON], перед призовом його на військову службу є лютий, березень 2015 року. За роботу у вказаних місяцях позивачу нарахована заробітна плата в сумах по 1004 грн. 85 коп., за відпрацьовані відповідно 20 і 21 день. Відтак, середньоденний заробіток складає 49 грн. 02 коп. (1004,85 х 2 = 2009,70 : (20+21) = 49,02). Тривалість вимушеного прогулу за період з 29 квітня 2015 року по день ухвалення судового рішення 02 серпня 2016 року становить 316 робочих дні, розрахованих на підставі [PERSON] соціальної політики від 09 вересня 2014 року № 10196/0/1414/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», за які має бути виплачено для [PERSON] середній заробіток в сумі 15490 грн. 32 коп. На підставі ст.237-1 КЗпП України позивач має право на стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки через незаконне звільнення він ніс моральні переживання. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд визначає з урахуванням глибини душевних страждань, які поніс позивач, їх тривалості, та виходячи при цьому із засад розумності і справедливості, встановлює такий розмір в сумі 2000 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги майнового та немайнового характеру по 551 грн. 20 коп. за кожну.

Outcome: partial