Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом (а.с.51-56) до Міністерства енергетики України (далі відповідач, Міненерго), в якому просить: - скасувати наказ Міністерства енергетики України від 31.03.2021 № 21-к/к «Про звільнення [PERSON] »; - скасувати наказ Міністерства енергетики України від 31.03.2021 № 20-к/к «Про поновлення [PERSON] »; - поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська». В обґрунтування позову зазначив, що Наказом Міністерства енергетики України від 02.07.2020 № 77-к/к «Про призначення виконуючого обов`язки генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» позивача, за його згодою, було призначено з 03.07.2020 виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська». Наказом Міністерства енергетики України від 31.03.2021 за №20-к/к «Про поновлення [PERSON] » [PERSON] поновлено з 03.07.2020 на посаді генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська», а Наказом Міністерства енергетики України від 31.03.2021 за №21-к/к «Про звільнення [PERSON] » позивача було звільнено 31.03.2021 від виконання обов`язків генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше займав цю посаду, п. 6 статті 40 Кодексу Законів про працю України. Вважає накази Міністерства енергетики України від 31.03.2021 за №20-к/к та №21-к/к неправомірними безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі й порушують права позивача. Посилається на положення ч.2 ст.40 КЗпП, за якими звільнення з підстав, зазначених у п.6 ст.40 КЗпП, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Вказує, що ст.40 КЗпП передбачена спеціальна процедура звільнення за п.6 ст.40 КЗпП, за якою роботодавець повинен був вжити всіх необхідних заходів з переведення позивача і лише за умови, якщо запропонує працівникові, який звільняється, всі наявні на підприємстві (в установі чи організації) вакансії, на які може претендувати працівник з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та стану здоров`я. Стверджує, що зазначена процедура при звільненні позивача з посади дотримана не була, відповідач в жодний спосіб не запропонував переведення на іншу роботу (посаду). Ухвалою суду від 19.04.2021 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.57). Ухвалою суду від 17.05.2021 клопотання відповідача Міністерства енергетики України задоволено, ухвалено проводити судове засідання у справі №235/2613/21 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, а саме, за допомогою програмного забезпечення EasyCon за участі представника відповідача Міністерства енергетики України (а.с.103). Ухвалою суду від 18.05.2021 клопотання [PERSON] про його залучення до участі у справі №235/2613/21 як третю особу задоволено, [PERSON] залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (а.с.122). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з мотивів, викладених в позові; позивач до суду не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позов (а.с.106-108), у задоволенні позову просив відмовити. Зазначив, що Міненерго не втручається в кадрові питання ДП «ВК «Краснолиманська» та не має повноважень й не може призначати осіб на інші посади, окрім посади директора підприємства; зауважив, що саме директор підприємства може пропонувати та призначати осіб на всі інші посади на підприємстві. З приводу повноважень особи, яка підписала спірний наказ, зазначив, що оскаржувані накази підписані заступником Міністра енергетики України з питань європейської інтеграції Демченковим Я.С., на якого з 29 по 31.03.2021 відповідно до наказу від 29.03.2021 №14-в було покладено виконання обов`язків Міністра енергетики України. Третя особа ДП «ВК «Краснолиманська» (далі Підприємство) правом участі в судовому засіданні не скористалась, свого уповноваженого представника до суду не направила, надіславши письмові пояснення, за якими просила відмовити в позовних вимогах в повному обсязі (а.с.73-76). Мотиви незгоди зводяться до того, що, враховуючи положення статуту ДП «ВК «Краснолиманська», за якими чітко розділені права та обов`язки як керівника підприємства, так і уповноваженого органу управління, яке в даній справі визначено як відповідач, саме позивач, який в день свого звільнення 31.03.2021 обіймав посаду керівника ДП «ВК «Краснолиманська» та мав повноваження на всі кадрові призначення в межах підприємства, не вжив жодних заходів щодо свого переведення на іншу роботу. Стверджує, що в даних правовідносинах уповноваженою фізичною особою, на яку власником підприємства покладено обов`язок укладати трудові договори з працівниками, на дату звільнення [PERSON] , є саме генеральний директор в особі того ж самого [PERSON] . Третя особа [PERSON] правом участі в судовому засіданні не скористався, направив до суду свого представника адвоката Безкоровайну Т.А., яка просила відмовити в позові в повному обсязі з підстав, наведених у письмових поясненнях, за якими статут ДП «ВК «Краснолиманська» чітко розмежовує права та обов`язки як керівника підприємства, так і уповноваженого органу управління, яке в даній справі визначено як відповідач, до компетенції якого не відноситься право призначати на посади ДП «ВК «Краснолиманська» будь яких осіб, окрім безпосереднього керівника підприємства. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Наказом Міністерства енергетики України від 24.06.2020 №72-к/к «Про призначення виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» позивача було призначено з 25.06.2020 виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», за його згодою, на період тимчасової непрацездатності [PERSON] , генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» (а.с.13). Наказом Міністерства енергетики України від 02.07.2020 №76-к/к «Про припинення повноважень [PERSON] » припинені повноваження [PERSON] , генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська», 02.07.2020 відповідно до п.5 ст.41 КЗпП України (а.с.14). Наказом Міністерства енергетики України від 02.07.2020 №77-к/к «Про призначення виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» позивача з 03.07.2020, за його згодою, призначено виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку (а.с.15). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25.11.2020 позовну заяву [PERSON] до Міністерства енергетики України про визнання недійсним наказу про припинення повноважень, поновлення повноважень та поновлення на роботі задовольнено частково: визнаний незаконним наказ Міністерства енергетики України № 76-к/к від 02.07.2020 «Про припинення повноважень [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська»; рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» допущено до негайного виконання (а.с.170-177). Наказом Міністерства енергетики України від 31.03.2021 за №20-к/к «Про поновлення [PERSON] » на виконання вказаного рішення суду [PERSON] поновлено з 03.07.2020 на посаді генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» (а.с.16). Наказом Міністерства енергетики України від 31.03.2021 за №21-к/к «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено 31.03.2021 від виконання обов`язків генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше займав цю посаду, п.6 ст.40 КЗпП України (а.с.17). У трудовій книжці на ім`я позивача 31.03.2021 вчинений запис про звільнення позивача у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше займав цю посаду, п.6 ст.40 КЗпП України (а.с.45). Відповідно до наказу ДП «ВК «Краснолиманська» від 01.04.2021 №673К «Про поновлення [PERSON] » [PERSON] приступив до виконання обов`язків генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» з правом першого підпису документів з 01.04.2021 (а.с.77). Розв`язуючи спір, суд враховує такі норми права. Наказом Міністерства енергетики України від 10.09.2020 №586 затверджений Перелік державних підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства енергетики, станом на 01.09.2020, за яким ДП «ВК «Краснолиманська» віднесено до державних підприємств, що належать до сфери управління Міністерства енергетики (додаток 1). За даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є органом виконавчої влади, до сфери управління якого належить юридична особа - ДП «ВК «Краснолиманська», а також є засновником вказаного Підприємства. За змістом ст.6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» призначення на посаду та звільнення з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладення і розривання з ними контрактів відноситься до повноважень уповноважених органів управління. Положення про Міністерство енергетики України затверджено постановою КМУ від 17.06.2020 №507, за якими Міненерго очолює Міністр, котрий призначає на посаду і звільняє з посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міненерго, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності. З наведеними приписами узгоджуються положення Статуту ДП «ВК Краснолиманська», затвердженого Міністром енергетики та вугільної промисловості 01.06.2011, за якими Підприємство належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (Уповноважений орган управління) (а.с.79), управління Підприємством здійснює керівник, який призначається на посаду і звільняється з посади Уповноваженим органом управління, у порядку передбаченому законодавством. Контракт (трудовий договір) з Керівником підприємства укладає в установленому порядку Міністр енергетики та вугільної промисловості України (п.6.1, п.6.2, а.с.78-92). Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За приписами ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Враховуючи встановлені обставини та наведені положення, суд доходить висновку, що між позивачем та відповідачем виникли трудові відносини за строковим договором, строк дії якого обумовлений настанням певної події, а саме призначення керівника ДП «ВК «Краснолиманська» у встановленому порядку. Судом встановлено, що оскаржуваний наказ від 31.03.2021 №21-к/к «Про звільнення [PERSON] » підписаний заступником Міністра з питань європейської інтеграції Демченковим Я.С., на якого наказом Міненерго від 29.03.2021 №14-в покладено виконання обов`язків Міністра енергетики України на період відрядження в.о. міністра Вітренко Ю. (з 29 по 31 березня 2021), копія наказу надана відповідачем в ході розгляду справи (а.с.161). Зі змісту оскаржуваного наказу від 31.03.2021 №21-к/к «Про звільнення [PERSON] » вбачається, що позивач звільнений не у зв`язку із закінченням строку трудового договору - призначення керівника ДП «ВК «Краснолиманська» у встановленому порядку, а на підставі п.6 ст.40 КЗпП України у зв`язку із поновленням на роботі працівника, який раніше займав цю посаду. За п.6 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Одночасно в ч.2 ст.40 КЗпП України законодавець імперативно визначив, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема в п.6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Враховуючи наведені законодавчі приписи, відповідач, як Уповноважений орган управління, який призначає на посаду і звільняє з посади керівника Підприємства у порядку, передбаченому законодавством, задля дотримання як інтересів позивача у захисті його трудових прав, так і вищенаведених законодавчих вимог, мав вжити заходи, направлені на можливість переведення позивача, за його згодою, на іншу роботу наявні вільні посади на Підприємстві, які він може займати з урахуванням його кваліфікації, освіти, досвіду. Належних та допустимих доказів неможливості запропонувати за освітою, фахом/досвідом роботи посади позивачу або відмови останнього від запропонованих посад, або відсутності на підприємстві таких посад, як умови для прийняття Міненерго оскаржуваного наказу від 31.03.2021 №21-к/к «Про звільнення [PERSON] », відповідачем до суду не надано. Доводи відповідача та третіх осіб про те, що [PERSON] був поновлений на роботі на підставі рішення суду, яке є обов`язковим до виконання, а відповідач може призначати виключно керівника Підприємства та позбавлений можливості запропонувати позивачу інші посади, є хибними та такими, що не заслуговують на увагу з огляду на таке. Приписи ч.2 ст.40 КЗпП України є загальними, не містять особливих правил ані щодо поновлення на роботі попереднього працівника за рішенням суду, ані щодо випадку можливості призначення/звільнення власником або уповноваженим ним органом тільки керівника, ані щодо виконувача обов`язків керівника; не встановлено відповідних особливих правил і в нормативно-правових актах, що стосуються діяльності Міненерго, чи в статуті Підприємства, положення яких передбачають призначення та звільнення керівника підприємства у порядку передбаченому законодавством. Крім того, словосполучення «якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу» не є тотожнім словосполученню «призначити працівника, за його згодою, на іншу роботу». Також суд зауважує, що наявність рішення суду про поновлення на роботі попереднього працівника не звільняє власника або уповноваженого ним органу від обов`язку дотримуватись вимог ч.2 ст.40 КЗпП України, за якими звільнення з підстави, зазначеній у п.6 цієї статті, допускається виключно, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідачем при звільнені позивача на підставі п.6 ст.40 КЗпП України не був дотриманий порядок, визначений ч.2 ст.40 КЗпП, що свідчить про незаконність звільнення позивача і, як наслідок, незаконність наказу від 31.03.2021 №21-к/к «Про звільнення [PERSON] ». У постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом». Таким чином, позовні вимоги в частині скасування наказу Міненерго від 31.03.2021 № 21-к/к «Про звільнення [PERSON] » та поновлення [PERSON] на роботі виконуючим обов`язки генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що поновлення позивача на посаді виконуючого обов`язки керівника Підприємства не суперечить чинному законодавству, оскільки на особу, яка є виконуючим обов`язки, поширюється трудове законодавство, гарантії забезпечення права на працю, у тому числі й можливість захисту від незаконного звільнення. Такий правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 654/941/17. Позовні вимоги в частині скасування наказу Міненерго від 31.03.2021 №20-к/к «Про поновлення [PERSON] » задоволенню не підлягають, оскільки вказаний наказ є актом індивідуальної дії, який стосується виключно прав та інтересів [PERSON] . Положеннями статей 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Враховуючи приписи зазначених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного, суд зазначає, що доводи відповідача та третіх осіб не узгоджуються з вимогами закону, а позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а вимоги про скасування наказів заявлені для застосування такого способу захисту порушеного права як поновлення на роботі, а отже є однією процесуальною вимогою немайнового характеру, суд відповідно до ст.141 ЦПК України стягує з відповідача в дохід держави судовий збір за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір» пропорційно до частини задоволених вимог. Згідно з п.2 та п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України та ч.7 ст.235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі позивача та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial