Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

[PERSON] 28 вересня 2020 року звернулась в суд з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] (далі ФОП [PERSON] ) про поновлення на роботі в ФОП [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позовну заяву було залишено без руху та 13 жовтня 2020 року [PERSON] усунула недоліки шляхом подання уточненої позовної заяви в якій просила про поновлення на роботі в ФОП [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.09.2019 року була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду продавця. 31.08.2020 року на підставі наказу № 1-к [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП, за угодою сторін. Таке звільнення є незаконним оскільки з 25.08.2020 року по 08.09.2020 рку [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні, про що в телефонному режимі повідомила роботодавця та підтверджується листком непрацездатності. 0909.2020 року [PERSON] вийшла на роботу, але їй було повідомлено, що вона звільнена з роботи на підставі її ж заяви. Заяви про звільнення [PERSON] не писала, тому звільнення є незаконним. У зв`язку з незаконним звільненням її слід поновити на роботі, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. 06 листопада 2020 року відповідачем надано відзив на позовну заяву. Із відзиву вбачається, що відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки після отримання ним позовної заяви йому стало відомо, що на час звільнення позивачка перебувала на лікарняному, тому ним прийнято наказ № 2-к, яким наказ № 1-к скасовано, [PERSON] поновлено на посаді продавця продовольчих товарів, нараховано та виплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити, оскільки вважає, що саме суд має поновити позивачку на роботі, а не роботодавець самостійно. Також роботодавець не скасував запис про звільнення в трудовій книжці позивачки. Щодо витрат на правову допомогу, то представник жодних доказів понесення таких витрат суду не надає. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволені позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно записів в трудовій книжці позивачки, вона 10.09.2019 року була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] (а.с.10). 31.08.2020 року позивачку звільнено з роботи за угодою сторін згідно ст. 36 п. 1 КЗпП, що підтверджується копією наказу про звільнення № 1-к від 31.8.2020 року та записом в трудовій книжці (а.с.10, 50). Підставою в наказі зазначено: заява [PERSON] від 31.08.2020 року. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~36\~КЗпП України,\~підставою припинення\~трудового договору\~є угода сторін. Але, як стверджує позивачка та визнав відповідач, жодної письмової заяви про звільнення з роботи позивачка не писала. Як вбачається із копії листка непрацездатності з 25.08.2020 року по 08.09.2020 року позивачка перебувала на амбулаторному лікуванні (а.с.11-12). Отже, законних підстав для звільнення позивачки з роботи у ФОП [PERSON] не було. Після отримання позовної заяви відповідач самостійно усунув порушення прав позивачки та наказом № 2-к від 05.11.2020 року скасував наказ № 1-к від 31.08.2020 року про звільнення [PERSON] з посади продавця продовольчих товарів, поновив [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів з 06.11.2020 року (а.с.35). Повідомлення про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відповідачем направлено на адресу позивачки також 05.11.2020 року (а.с.36). Також відповідачем нараховано та виплачено позивачці, шляхом поштового переказу, середній заробіток з час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по 06.11.2020 року включно в сумі 8855 грн., що підтверджується довідкою та квитанцією (а.с.34, 37, 38). Отже, на даний час в суду немає підстав для поновлення поновлення позивачки на роботі ви стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідач самостійно усунув вказані порушення та поновив позивачку на роботі. Щодо твердження представника позивача про те, що відповідачем не скасовано запису в трудовій книжці позивачки, то судом встановлено наступне. Вимоги про скасування запису в трудовій книжці позивачкою не заявлялось, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до абзацу першого п. 2.21-1 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція), затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Тому позивачці слід звернутись до відповідача і надати трудову книжку для внесення відповідного запису про скасування наказу про звільнення. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. Справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача. В задоволенні позову відмовлено, тому підстав для стягнення витрат на правову допомогу не має, крім того, позивачем не надано доказів понесення таких витрат. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 36 Кодексу законів про працю України,

Outcome: dismissed