Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

[PERSON] , в особі свого представника - адвоката Логачова В.В., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначено, що 05.04.2008 року між позивачем [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 05.04.2008 року, актовий запис № 198. Після реєстрації шлюбу позивач обрала прізвище « [PERSON] ». За час перебування у шлюбі у сторін народився син, - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2009 року, шлюб між сторонами розірвано. 28.03.2013 року позивач вдруге уклала шлюб, та обрала прізвище « [PERSON] ». Позивач вказує, що з часу розірвання шлюбу відповідач проживає окремо, своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина не виконує, будь-якої участі у вихованні дитини не приймає, матеріально дитину не забезпечує, з дитиною не спілкується. В останнє [PERSON] бачився з дитиною понад 7 років тому. 28.04.2015 позивач разом із дитиною виїхали до США, де [PERSON] ходить у школу, займається у додаткових гуртках та секціях, а позивач самостійно виховує та повністю забезпечує сина. Внаслідок тривалої відсутності спілкування дитини з батьком, [PERSON] не відчуває до батька родинних почуттів. Посилаючись на вказані вище обставини, враховуючи, що батько самоусунувся від спілкування, виховання, утримання дитини, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді від 16.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 09.04.2020 року. Цією ж ухвалою витребувано у Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району висновок щодо розв`язання спору та доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , який надано на адресу суду 08.04.2020 року. Ухвалою судді від 09.04.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 30.04.2020 року. Судове засідання призначене на 30.04.2020 року було відкладено на 22.05.2020, через неявку в судове засідання відповідача у справі. Позивач [PERSON] та її представник-адвокат Логачов В.В. в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява, в якій він просив справу розглянути у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання неодноразово не з`являвся, відзив на позов не надав, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою його місця проживання, що відповідає положенням п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, заяву про розгляд справи у його відсутність не надавав, причини неявки суду не повідомив. 08.04.2020 року на адресу суду надійшов висновок Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно його сина [PERSON] , [INFO] , та заява представника Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, у якій останній просив розглянути справу у відсутність представника третьої особи, підтримав висновок та просив прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Враховуючи те, що відзив на позов у відповідності до п.8 ст. 178 ЦПК України не подано, і представник позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 05.04.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 947, виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції України. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2009 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 15.04.2010, серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 104. Дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується листом сертифікованого муніципального секретаря штату Массачусетс. Згідно письмових пояснень дитини [PERSON] , він бачив свого батька [PERSON] 8 років тому, батько йому ніколи не допомагав грошима, та не приймав участі у його вихованні, наразі він не знає де його батько та не спілкується з ним, проживає разом із мамою та відчимом. Вказав, що він не заперечує проти позбавлення [PERSON] батьківських прав. Питання доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району 26.03.2020. За результатами засідання, комісія дійшла висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] , по відношенню до [PERSON] батьківських прав, передбачених ст. 164 СК України, про що 03.04.2020 складено відповідний висновок № 01-10/0988. Положеннями ст.ст. 48 та 51 Конституції України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У ч. 4 ст. 155 СК України встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Пленум Верховного Суду України у абзаці другому п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 15 цієї ж Постанови роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінки. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає, що дійсно [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , про що свідчить той факт, що тривалий час відповідач не бачив дитину, добровільно надав згоду на виїзд дитини за кордон, не спілкується з нею, не надає будь-якої допомоги на утримання дитини, не проявляє інтересу до життя дитини, її здоров`я та розвитку, про що зазначила позивач у своєму позові, та не спростовано відповідачем. У діях відповідача проявляється саме винна та пасивна поведінка по відношенню до дитини, відповідач не вживає будь-яких дій щодо забезпечення та виховання сина. Суд враховує те, що [PERSON] , неодноразово повідомлявся судом у встановленому законом порядку про день, час та місце розгляду справи, разом із тим в жодне судове засідання не з`явився, що, на думку суду, також свідчить про байдужість відповідача до результатів розгляду справи з приводу його батьківських прав. Також, суд враховує той факт, що на теперішній час позивач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , та вони проживають разом, а отже дитина [PERSON] проживає у сім`ї. Крім того, судом враховано думку неповнолітнього [PERSON] , викладену у письмових поясненнях, згідно якої він не заперечує проти позбавлення [PERSON] батьківських прав, де він також зазначив, що проживає з мамою та вітчимом. У зв`язку із вищевикладеним, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, суд доходить висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] , у зв`язку із чим позов [PERSON] підлягає задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що відповідно до положень ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved