Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

[PERSON] 22 січня 2020 року звернулася суду з позовом до відповідачів АТ «Альфа-Банк» і [PERSON] про зняття арешту з майна, скасування обтяження нерухомого майна, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виключення відомостей з реєстру обтяжень нерухомого майна, стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що під час підготовки до продажу нерухомого майна, яке належить їй, [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] стало відомо про наявність обтяження на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. 19 вересня 2019 року представник позивача ознайомився з матеріалами цивільної справи Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 175/5648/13-ц, 23 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову. 28 листопада 2019 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було розгянуто клопотання та постановлено ухвалу, якою відмовлено у його задоволенні. В обґрунтування відмови, суд зазначив про те, що [PERSON] не була учасником справи № 175/5648/13-ц, а отже відсутні підстави для скасування заходів забезпечення позову (арешту майна) на підставі її клопотання. Окрім того, судом зазначено про те, що накладений арешт може бути скасовано, шляхом звернення власника з позовом, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2019 року позивачем не було оскаржено до суду апеляційної інстанції. Позивач звернувся з апеляційною скаргою до Дніпровського апеляційного суду на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року, якою накладено арешт на майно позивача у справі № 175/5648/13-ц, станом на час розгляду цієї справи ухвалою апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін через не надання відповідних доказів. 17 жовтня 2014 року зазначене майно [PERSON] було придбано на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого нотаріусом Ричка Ю.О., зареєстрованого в реєстрі 2035 та згідно витягу № 28276987 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «про реєстрацію права власності» було зареєстровано право власності за позивачем [PERSON] .. 14 вересня 2015 року представником ПАТ «Укрсоцбанк» було подано заяву про забезпечення позову з вимогою щодо накладення арешту на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] та заборонити будь-які дії щодо її відчуження. В обґрунтування заяви ПАТ «Укрсоцбанк» було надано інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 106188464 від 31 липня 2015 року 18:45:13. Згідно зазначеної інформаційної довідки право власності на вказане нерухоме майно, зареєстроване раніше за [PERSON] було припинено 11 вересня 2014 року. 14 вересня 2015 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було накладено арешт на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Копію ухвали судом було направлено до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 56) до виконання та якою було накладено обтяження «арешт нерухомого майна». Однак, суд при постановлені вказаної ухвали не дослідив належним чином матеріали справи і порушив вимоги ч. З-7 ст. 153 ЦПК України, (в редакції станом на 01 вересня 2015 року) і не повідомив про розгляд заяви позивачку. Судом не було досліджено, чи є [PERSON] власником майна, щодо якого застосовується забезпечення позову. Окрім того, судом не було встановлено особу, яка мала право власності на майно, на яке було накладено обтяження, як наслідок не залучено до розгляду справи, 29 жовтня 2015 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було прийнято рішення у справі 175/5648/13-ц, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , АКБ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним та за зустрічним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження нерухомого майна забороною та іпотекою відмовлено. Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області після набрання рішенням від 29 жовтня 2015 року законної сили не було скасовано заходи забезпечення майна позивача. У зв`язку з чим, на даний момент на майно накладено арешт, попри наявність рішення про відмову в задоволенні позову, яке набуло законної сили. Зазначене порушує положення ч. 4 ст. 41 Конституції України, якою гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, за викладених обставин позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту зі своєї квартири, оскільки вважає, що, як на момент накладення арешту, так і на даний час вона є єдиним законним власником вказаної квартири, а перебування її житла під арештом, накладеним за зобов`язаннями [PERSON] , по яким вона не відповідає, створює для неї перешкоди у відновленні в Державному реєстрі прав записів про належність їй цієї квартири на праві власності, в чому вона має законний інтерес, як її власник. Позивач вважає за необхідне звернутися з даним позовом про зняття арешту, оскільки на даний час не має підстав для обтяження нерухомого майна, яке йому належить. Наявність обтяжень перешкоджає йому вільно користуватись та розпоряджатись належним позивачу вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Позивач звернувся до відповідачів з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. А тому просила усунути для неї перешкоди в користуванні її власністю, зняти арешти з квартири, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» і Дзех Ю.С. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Вказаним і матеріалами справи, фактично про розгляд справи знають і не заперечують проти розгляду справи без їх участі за наявними матеріалами та винесення рішення по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 223 ЦПК України. Треті особи відділ реєстрації майнових прав Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про час та місце повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Фактично про розгляд справи знають і не заперечують проти розгляду справи без їх участі за наявними матеріалами та винесення рішення по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно під час підготовки до продажу нерухомого майна, яке належить їй, [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] стало відомо про наявність обтяження на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, що підтверджується інформаційною довідкою № 180516708. 19 вересня 2019 року представник позивача ознайомився з матеріалами цивільної справи Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 175/5648/13-ц, 23 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову. 28 листопада 2019 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було розглянуто клопотання та постановлено ухвалу, якою відмовлено у його задоволенні. В обґрунтування відмови, суд зазначив про те, що [PERSON] не була учасником справи № 175/5648/13-ц, а отже відсутні підстави для скасування заходів забезпечення позову (арешту майна) на підставі її клопотання. Окрім того, судом зазначено про те, що накладений арешт може бути скасовано, шляхом звернення власника з позовом, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2019 року позивачем не було оскаржено до суду апеляційної інстанції. Позивач звернувся з апеляційною скаргою до Дніпровського апеляційного суду на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року, якою накладено арешт на майно позивача у справі № 175/5648/13-ц, станом на час розгляду цієї справи ухвалою апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін через не надання відповідних доказів. За матеріалів справи стало відомо про наступне. \~ \~ \~ \~27 грудня 2013 року заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/5648/13-ц було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом зізнання договору недійсним. Зазначеним рішенням суду було визнано недійсним договір іпотеки № 9 від 15 серпня 2008 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», посвідченого 15 серпня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2203. Скасовано заборону на відчуження квартири [ADDRESS] , накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупло К.В. та зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 115. А також внесено до державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру про обтяження нерухомого майна іпотекою згідно договору іпотеки № 9 від 15 серпня 2008 року та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про виключення запису з реєстру про накладення заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 9, укладеного 15 серпня 2008 року. 11 вересня 2014 року відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровській області виконано заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року у справі № 175/5648/13-ц, про що було направлено лист 9092/10.11 - 20/8071. Так, відповідно до витягу № 26695828 від 11 вересня 2014 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «про реєстрацію обтяжень», відділом реєстраційної служби було проведено реєстрацію припинення заборони на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «про реєстрацію іпотеки» № 26697124 від 11 вересня 2014 року було проведено реєстрацію припинення іпотеки, внесеної на підставі договору № 1 про внесення змін до договору іпотеки № 9, серія та номер 1 від 28 липня 2009 року, видавник ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» щодо об`єкту нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Таким чином, 11 вересня 2014 року було припинено дію обтяження щодо нерухомого майна вказаної квартири. 17 жовтня 2014 року зазначене майно [PERSON] було придбано на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого нотаріусом Ричка Ю.О., зареєстрованого в реєстрі 2035 та згідно витягу № 28276987 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «про реєстрацію права власності» було зареєстровано право власності за позивачем [PERSON] .. 14 вересня 2015 року представником ПАТ «Укрсоцбанк» було подано заяву про забезпечення позову з вимогою щодо накладення арешту на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] та заборонити будь-які дії щодо її відчуження. В обґрунтування заяви ПАТ «Укрсоцбанк» було надано інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 106188464 від 31 липня 2015 року 18:45:13. Згідно зазначеної інформаційної довідки право власності на вказане нерухоме майно, зареєстроване раніше за [PERSON] було припинено 11 вересня 2014 року. 14 вересня 2015 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було накладено арешт на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Копію ухвали судом було направлено до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 56) до виконання та якою було накладено обтяження «арешт нерухомого майна». Однак, суд дійсно при постановлені ухвали не дослідив належним чином матеріали справи. Так, згідно ч. З ст. 153 ЦПК України, (в редакції станом на 01 вересня 2015 року), суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви, може вимагати від заявника подати додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України (в редакції станом на 01 вересня 2015 року), про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена. Копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 153 ЦПК України (в редакції станом на 01 вересня 2015 року), у разі становлення ухвали без повідомлення особи, щодо якої просять вжити заходи забезпечення позову, копія ухвали надсилається особі, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, негайно після її виконання. Частиною 4 ст. 154 ЦПК України (в редакції станом на 01 вересня 2015 року), визначено, що особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову без її повідомлення, протягом п`яти днів з дня отримання ухвали може подати до суду заяву про їх скасування, яка розглядається судом протягом двох днів. Судом не було досліджено, чи є [PERSON] власником майна щодо якого застосовується забезпечення позову. Окрім того, судом не було встановлено особу, яка мала право власності на майно, на яке було накладено обтяження, як наслідок не залучено до розгляду справи, У зв`язку з чим [PERSON] не була повідомлена про розгляд справи, її не було залучено в якості учасника справи, а також їй не було повідомлено про розгляд заяви про забезпечення позову. 29 жовтня 2015 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було прийнято рішення у справі 175/5648/13-ц, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] ж [PERSON] , Акціонерного комерційного банку «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним та за зустрічним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження нерухомого майна забороною та іпотекою відмовлено. Частиною 6 ст. 154 ЦПК України визначено (у редакції станом на 29 жовтня 2015 року): «Якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову». Однак, Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області після набрання рішенням від 29 жовтня 2015 року законної сили не було скасовано заходи забезпечення майна позивача. У зв`язку з чим, на даний момент на майно накладено арешт, попри наявність рішення про відмову в задоволенні позову, яке набуло законної сили. Зазначене порушує положення ч. 4 ст. 41 Конституції України, якою гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, за викладених обставин позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту зі своєї квартири, оскільки вважає, що, як на момент накладення арешту, так і на даний час вона є єдиним законним власником вказаної квартири, а перебування її житла під арештом, накладеним за зобов`язаннями [PERSON] , по яким вона не відповідає, створює для неї перешкоди у відновленні в Державному реєстрі прав записів про належність їй цієї квартири на праві власності, в чому вона має законний інтерес, як її власник. Згідно положень ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частина п`ята цієї ж статті Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Позивач вважає за необхідне звернутися з даним позовом про зняття арешту, оскільки на даний час не має підстав для обтяження нерухомого майна, яке йому належить. Наявність обтяжень перешкоджає йому вільно користуватись та розпоряджатись належним позивачу вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Наявність обтяжень перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним йому вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, обтяження. Позивач звернувся до відповідачів з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, а тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майна. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації обтяження є втому числі і рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього закону дії або бездіяльність державного реєстратора може бути оскаржена до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено наступне: «кожен має право на справедливий … розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…». Згідно до статті 129 Конституції України, «основними засадами судочинства є: законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;…гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом». Згідно до існуючої практики Європейського суду по правам людини, яка згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV, наряду с Конвенцією є джерелом права, наявність безпристрасності по п.1 ст. 6 повинно визначатися по суб`єктивному та об`єктивному критеріям. У відповідності до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Судом в засіданні з`ясовано, що як вбачається з позовної заяви спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, на яке було накладено обтяження та заборону на його відчуження. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. 27 грудня 2013 року заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/5648/13-ц було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом зізнання договору недійсним. Зазначеним рішенням суду було визнано недійсним договір іпотеки № 9 від 15 серпня 2008 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», посвідченого 15 серпня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2203. Скасовано заборону на відчуження квартири [ADDRESS] , накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупло К.В. та зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 115. А також внесено до державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру про обтяження нерухомого майна іпотекою згідно договору іпотеки № 9 від 15 серпня 2008 року та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про виключення запису з реєстру про накладення заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 9, укладеного 15 серпня 2008 року. 11 вересня 2014 року відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровській області виконано заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року у справі № 175/5648/13-ц, про що було направлено лист 9092/10.11 - 20/8071. Так, відповідно до витягу № 26695828 від 11 вересня 2014 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «про реєстрацію обтяжень», відділом реєстраційної служби було проведено реєстрацію припинення заборони на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «про реєстрацію іпотеки» № 26697124 від 11 вересня 2014 року було проведено реєстрацію припинення іпотеки, внесеної на підставі договору № 1 про внесення змін до договору іпотеки № 9, серія та номер 1 від 28 липня 2009 року, видавник ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» щодо об`єкту нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Таким чином, 11 вересня 2014 року було припинено дію обтяження щодо нерухомого майна вказаної квартири. Згідно ч.\~4\~і 5\~ст.\~82\~ЦПК України\~«Підстави звільнення\~від доказування»\~4.\~Обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом.\~5.\~Обставини,\~встановлені стосовно\~певної особи\~рішенням суду\~у господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~проте можуть\~бути у\~загальному порядку\~спростовані особою,\~яка не\~брала участі\~у справі,\~в якій\~такі обставини\~були встановлені.\~ З посиланням на норми ЦК України, Конституції України та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» позивач вважає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У позивача виникла необхідність звернення до суду з даним позовом про зняття арешту та поновлення його порушених прав, з урахуванням того, що відповідач відмовляється зняти арешт самостійно. На підставі вище викладеного, накладені відповідачем арешти на все нерухоме та рухоме майно позивача підлягають зняттю, шляхом скасування записів про арешт майна у реєстрі нерухомо та рухомого майна. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У відповідності до положень статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення - остання стадія існування зобов`язання, із завершенням якої первісний юридичний зв`язок між сторонами, виражений у конкретному зобов`язанні, втрачається. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, зазначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У пункті 8 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року вказано, що в одному провадженні можуть розглядатися вимоги про визнання права власності та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту. Пунктом 8 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року передбачено що, за подання позовної заяви у випадку об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру (залежно від вартості майна, яке відшукується), так і за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового характеру (зняття арешту з майна). Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Позивач звернувся до відповідача з відповідними заявами про зняття арешту з майна, але відповідь не отримав. Таким чином, державним виконавцем виконавче провадження було завершене, але накладений арешт майна знятий не був, тобто державним виконавцем не було виконано норми чинного законодавства. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Отже, оскільки на даний час відсутні підстави для подальшого обтяження нерухомого майна позивача, у зв`язку із тим, що виконавче провадження було закрито, а повторно виконавчі документи для виконання не пред`являлися та строк для їх пред`явлення минув, необхідне зняти вказане обтяження та арешт майна. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та усунути [PERSON] перешкоди у розпорядженні її нерухомим майном: квартирою [ADDRESS] , шляхом скасування арешту на вказане житло, накладеного ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року у справі № 175/5648/13-ц на це нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] та виключення відомостей з реєстру обтяжень про цю квартиру та стягнути з відповідачів АТ «Альфа-Банк» і [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати в вигляді оплати судового збору з кожного з цих відповідачів окремо в сумі по 420 грн. 40 коп. (всього 840 грн. 80 коп.). Таким чином суд вважає, що позовні вимоги, про які у позивача є спір з відповідачем, в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved