Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області (далі - відповідач) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, в обґрунтування якої вказує, що [INFO] померла [PERSON] , яка на день смерті проживала та була зареєстрована у [ADDRESS] вулиці О. Попова, 42 . За життя, померла склала заповіт, посвідчений 20 березня 2017 року, [PERSON] , в. о. старости Попільнянського району Житомирської області, села Сокільча за реєстром № 1, відповідно до умов якого, [PERSON] , заповіла позивачу земельну ділянку (пай), яка належить їй на підставі державного акту на право власності на землю Серія ЯА № 427615. В зв`язку з тим, що позивач не проживав разом з померлою, а тому йому не було відомо про існування заповіту. Вищевказаний заповіт позивачу передали родичі померлої, які знайшли вказані документи у її будинку, серед особистих речей. Звернувшись 12 травня 2020 року до нотаріуса, з метою подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом, позивач отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії та йому було повідомлено нотаріусом, що відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст.1270 вказаного кодексу, для прийняття спадщини встановлюється шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини, який закінчився 06 квітня 2020 року. Так, заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , позивач не подав своєчасно у шестимісячний строк, передбачений ст.1270 ЦК України, в зв`язку з тим, що не знав про існування заповіту, тому, що він, не є спадкоємцем за законом. На сьогоднішній день, жодних заяв про прийняття спадщини за вказаним спадкодавцем, до нотаріальної контори, подано не було, спадкова справа не відкривалась та немає інших спадкоємців, які прийняли спадщину та за згодою яких він міг би подати заяву про прийняття спадщини після спливу строку, встановленого законом, а тому питання про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини може бути вирішене тільки в судовому порядку. Таким чином, позивач вважає, що його необізнаність про наявність заповіту, складеного [PERSON] , на його користь є поважною причиною, а тому є всі підстави для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Крім того, строк, який пропущений ним, є незначний. Позивач просить, визначити йому, [PERSON] , [INFO] , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, після смерті [INFO] , [PERSON] , у три місяці, з дня набрання рішення суду законної сили. Позивач в підготовче судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду лист в якому просив справу розглядати без участі їх представника. Проти задоволення позовних вимог не заперечують. Згідно частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 09 жовтня 2019 року Попільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, [PERSON] , померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 225. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , 03 лютого 1962 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 4. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Маркова Волиця, Попільнянського району Житомирської області, постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до дня смерті [INFO] . На момент смерті за вищевказаною адресою була зареєстрована з сином [PERSON] , [INFO] . Інші особи за вказаною адресою не проживали та не були зареєстровані, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 04 травня 2020 року №149. Відповідно до державного акту серії ЯА №427615, виданого 05 травня 2005 року головою Попільнянської районної державної адміністрації, [PERSON] на підставі розпорядження голови Попільнянської районної державної адміністрації від 9 лютого 2005 року № 39, є власником земельної ділянки площею 3,1144 га, яка розташована на території Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010521900458. Відповідно до заповіту посвідченого 20 березня 2017 року, [PERSON] , в. о. старости Попільнянського району Житомирської області, села Сокільча за реєстром № 1, відповідно до умов якого, [PERSON] , заповіла [PERSON] земельну ділянку (пай), яка належить їй на підставі державного акту на право власності на землю Серія ЯА № 427615. Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру № 60116556 від 06 травня 2020 року, заповіт, посвідчений 20 березня 2017 року Сокільчанською сільською радою, номер в реєстрі 1, є чинним. Згідно з інформацією зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 60116543 виданого 06 травня 2020 року, спадкова справа після смерті [PERSON] , до даного часу не заведена. Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області від 12 травня 2020 року № 97/01-16, [PERSON] відмовлено в прийняття заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки був пропущений встановлений чинним законодавством строк для прийняття спадщини, який у його випадку закінчився 06 квітня 2020 року. Судом досліджено поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини позивачем в зв`язку з тим, що він на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, про наявність заповіту складеного на його користь дізналася поза межами строку, передбаченого частиною першою статті 1270 ЦК України, такі обставини свідчать про поважність причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця при подачі заяви про прийняття спадщини, що є підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованої під час розгляду цивільної справи № 565/1145/17, Верховний Суд прийнявши 26 червня 2019 року постанову, зазначив, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Спадкоємці, які протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не подали заяву про прийняття спадщини, вважаються такими що не прийняли її. Згідно з правилами статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданим відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Згідно частини п`ятої статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Статтею 1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо). Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженням, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктами 7, 209, 188, 214 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 283/8882 (чинних на час виникнення спірних правовідносин), довідки про заповіти (про наявність заповіту, його зміст та ін.) видаються особам, щодо яких було складено заповіт, а також органам, переліченим в абзаці третьому пункту 7, та спадкоємцям за законом тільки після смерті заповідача за умови подання свідоцтва про його смерть. При підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, наявність та чинність спадкового договору, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво; перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Отже, Закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини. Встановивши, що [PERSON] був необізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь, оскільки спадкова справа після смерті спадкодавця [PERSON] не заводилася, й відповідно не були здійснені повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку прийняття спадщини, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України є підставою для визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). За змістом статей 12, 81, 89, 263 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За вищенаведених обставин, є достатні підстави для задоволення позовних вимог та надання позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Вимогу про стягнення з відповідача понесених судових витрат позивач не заявляв, тому

Outcome: approved