Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON] в жовтні 2014 року звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON], в якій просив встановити факт, що є рівними частки у майні, яке було у спільній сумісній власності бувшого подружжя [PERSON], померлої [INFO] та [PERSON], визнати за ним права власності в порядку спадкування на спадкове майно, що відкрилося [INFO] після смерті матері - [PERSON]: 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку (пай) Вовнянської сільської ради, яка належить на підставі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] та на 1/6 частину квартири за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] внаслідок смерті його матері [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим у 2000 році секретарем виконкому Вовнянської сільської ради Миргородського району Полтавської області, згідно якого мати заповідала йому все майно, яке належало їй на день смерті та на яке вона за законом мала би право. На момент смерті заповідача все майно подружжя [PERSON] знаходилось у їх спільній сумісній власності, як набуте за час шлюбу. Посилаючись на ч.2 ст. 370 ЦК України позивач вважає що [PERSON] на день її смерті мала б належати 1/2 частка спільної сумісної власності подружжя, яку вона за законом мала право та могла заповідати, отже встановлення факту, що частки у майні, яке було у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] є рівними, має юридичне значення та необхідно з метою правильного визначення його частки як спадкоємця, який має право прийняти спадщину за заповітом. Після смерті матері він не писав заяву про прийняття спадщини, оскільки на момент її смерті був зареєстрований та проживав разом з нею. Але відповідач, не зважаючи на те, що фактично позивач є співвласником будинку, не дає йому можливості проживати в даному будинку. Вважаючи порушеним своє право на отримання спадщини після смерті матері, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В ході розгляду справи позивач уточнив та доповнив позовні вимоги, просив скасувати свідоцтво про право на спадщину від 06.12.2010 року, на підставі якого відповідачу належить 1/2 частина земельної ділянки розміром 5,41 га, що розташована на території Вовнянської сільської ради Миргородського району Полтавської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності серії ПЛ № 073467, кадастровий номер 5323281200000040040, та визнати за ним право власності в порядку спадкування на спадкове майно, що відкрилося [INFO] після смерті матері [PERSON]: 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку (пай) Вовнянської сільської ради, 1/2 частина якої належить на підставі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] (а.с.46-47). Ухвалою суду від 22 грудня 2014 року, за клопотанням позивача, в якості співвідповідача до участі у справі було залучено приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу [PERSON] (а.с.50). В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] (а.с.29, 30) підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, а також зважаючи на ту обставину, що він як єдиний спадкоємець за заповітом має право на всю спадщину, що відкрилася після смерті матері, а не її частину. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що про заповіт йому нічого відомо не було, він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після дружини - [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, на другу половину цієї земельної ділянки було видане свідоцтво про право на спадщину за законом позивачу. Не заперечував, що житловий будинок по [ADDRESS] був побудований під час перебування у шлюбі з померлою [PERSON], просив суд вирішити вимогу про визнання права власності позивача на його частину відповідно до вимог закону. Відповідач Приватний нотаріус Миргородського районного округу [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечила проти задоволення позовних вимог зважаючи на ті обставини, що позивач звернувся до неї 20.09.2011р. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом а не заповітом. При цьому він повідомив, що мати складала заповіт на його ім'я, але він його загубив. При заведенні спадкової справи на майно померлої [PERSON] 20 серпня 2010 року у спадковому реєстрі інформації про заповіт [PERSON] не було. Позивачу було роз'яснено його право отримати дублікат заповіту та надати його нотаріусу для оформлення спадщини, але він цього не зробив і 20.09.2011 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки, що належала його матері [PERSON] В зв'язку з викладеним вважала що підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину, виданого 06.12.2010 року відповідачу на 1/2 частину земельної ділянки, що належала [PERSON], немає. Крім того, оскільки позивачу з 20.09.2011 року було відомо про існування спірного свідоцтва і він протягом часу, що пройшов, не пред'являв ніяких вимог та претензій, просила застосувати позовну давність. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні докази про справі суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказами у відповідності до вимог ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Як було встановлено в судовому засіданні, [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть (а.с.12), яка є матір'ю позивача, що підтверджується наявною в матеріалах спадкової справи копією його свідоцтва про народження та копією свідоцтва про шлюб матері, згідно якого вона змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.36). Згідно вказаного свідоцтва про шлюб [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 1986 року до моменту смерті [PERSON] Досліджені в судовому засіданні матеріали спадкової справи № 44/2010, заведеної приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу [PERSON] 20.08.2010 року, підтверджують ту обставину, що на момент смерті [PERSON] мала право власності на земельну ділянку площею 5,41 га на території Вовнянської сільської ради Миргородського району Полтавської області, передану їй для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 073467, виданого та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010454500420 01.10.2004 року. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу [PERSON], на підставі заяви [PERSON] 06 грудня 2010 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаної земельної ділянки, що зареєстровано у реєстрі за № 1568 (а.с.38), а за заявою [PERSON] 20 вересня 2011 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину вказаної земельної ділянки, що зареєстровано у реєстрі за № 1681. Заявляючи вимогу про визнання за ним права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, позивач просить визнати недійсним лише свідоцтво про право на спадщину за законом видане [PERSON] 6 грудня 2010 року, не оспорюючи свідоцтво, що було видано йому 20 вересня 2011 року, про право на спадщину на цю земельну ділянку за законом. За правилами ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Воля спадкоємців знайшла своє вираження в поданій ними до нотаріальної контори заяві про прийняття спадщини за законом. Жодних дій, які б свідчили про прийняття ними спадщини за заповітом, вони не вчинили, що є відмовою від спадщини за заповітом. Враховуючи те, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця, та те що позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] за законом а не заповітом, про існування якого йому на той час було відомо, що підтверджується поясненнями у судовому засіданні як відповідача - приватного нотаріуса [PERSON], так і самого позивача, і отримане ним свідоцтво він не оскаржує, суд вважає що він виразив свою волю на прийняття спадщини саме за законом, відмовившись таким чином від спадщини за заповітом. Отже підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину від 06.12.2010 року, на підставі якого відповідачу [PERSON] належить 1/2 частина земельної ділянки розміром 5,41 га, що розташована на території Вовнянської сільської ради Миргородського району Полтавської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності серії ПЛ № 073467, та визнання за позивачем права власності на цю частину земельної ділянки немає і у в цій частині позовних вимог слід відмовити. Згідно оглянутих у судовому засіданні правоустановлюючих документів встановлено, що власником будинку в [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 14 лютого 2001 року, виданого Вовнянською сільською радою Миргородського району на підставі рішення виконкому Миргородської районної ради від 22 січня 2001 року № 21 та зареєстрованого в Лубенському МБТІ 14 лютого 2001 року, є відповідач [PERSON] Вказаний будинок побудований на підставі дозволу на забудову, наданого рішенням виконкому Миргородської районної ради народних депутатів від 17 жовтня 1990 року № 219. Зазначене нерухоме майно набуте відповідачем [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Згідно ст. ст. 60, 61 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Аналогічне положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття [PERSON] у власність спірного будинковолодіння. Відповідно до ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно роз'яснень, що містяться у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Оскільки сторонами не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що частки будь-кого з співвласників були змінені на підставі рішення суду або договору, суд вважає, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок по [ADDRESS] є рівними, отже частка померлої [PERSON] становить 1/2. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у випадку, якщо встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право заінтересована особа повинна подати позов на загальних підставах, а не в порядку окремого провадження. Встановлення факту рівності часток [PERSON] та [PERSON] у майні, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, має для позивача юридичне значення, оскільки впливає на визначення його частки як спадкоємця після [PERSON], тому суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про встановлення цього факту. Зважаючи на те, що спадщину після [PERSON] прийняли [PERSON] та [PERSON], а відповідно до ч.1 ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, суд вважає, що кожен з них має право в порядку спадкування на половину частки, що належала спадкодавцю. Оскільки приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу [PERSON] своєю постановою відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку по [ADDRESS], що належала його матері [PERSON], необхідно визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину вказаного будинку, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, якою передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання права. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, судові витрати по справі, понесені позивачем на оплату судового збору за задоволені немайнову вимогу та майнову вимогу (а.с.1-3), підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача [PERSON], пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. А з позивача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, недоплачений за майнову вимогу про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, вартістю згідно свідоцтва про право на спадщину 35143,27 грн., у задоволенні якої позивачу було відмовлено. Враховуючи те, що при уточненні позовних вимог позивачем було сплачено 120,00 грн. судового збору (а.с.45), у відповідності з положеннями ч.2 ст. 80 ЦПК України слід стягнути 231,43 грн. Оскільки позивачем не надано суду документів, які відповідно до діючого законодавства підтверджують факт витрати грошових коштів на оплату правової допомоги адвоката, суд вважає що ці судові витрати документально не підтверджені, отже відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial