Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON], в інтересах [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], як законного представника неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] та просив визнати недійсним заповіт, складений 26 серпня 2016 року [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] і нотаріально посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області, зареєстрований у реєстрі за №141. Узагальнена позиція позивача, з урахуванням пояснень наданих її представником, полягає у тому, що [PERSON] під час підписання заповіту складеного на імя неповнолітніх дітей відповідача, не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, так як він мав хронічні захворювання, а також у момент оформлення заповіту він не міг його підписати через те, що мав похилий вік і потребував сторонньої допомоги (був паралізований, говорити не міг), що теж вказує його важкий стан здоровя, тому відповідач скористалась його хворобою у своїх корисливих цілях. Планів заповідати своє майно не родичам не мав. В заповіті за нього поставлений підпис [PERSON], яка не є родичкою та знайомою померлого. А позивач є рідною тіткою жінки [PERSON], також у нього є інші родичі, тобто круг спадкоємців, які б могли отримати спадщину, великий. Звертає на себе увагу і висновок експерта, за яким хоча доказово встановити структуру психічних розладів та їх глибину не можливо, експерт вказав прямо на те, що встановлені медичною документацією захворювання [PERSON] супроводжувались психічними розладами. Тому, заповіт слід визнати недійсним. Узагальнена позиція відповідача, з урахуванням пояснень наданих її представником, полягає у тому, що до суду з позовом про визнання заповіту недійсним може звернутись лише заінтересована особа. Такими особами, у випадку із заповітом можуть бути тільки спадкоємці за законом або за заповітом. Проте позивачка не надала доказів, які б підтверджували факт родинних відносин саме з [PERSON], а не його дружиною, тому вона в силу закону, в принципі не має права на спадкування за законом, оскільки навіть потенційно не є спадкоємицею спадкодавця. Як наслідок, позивачка не може вважатись заінтересованою особою, яка може оспорити заповіт. Тому, в задоволенні позову слід відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, у своїх поясненнях вказувала на те, що заповіт за своєю формою і змістом повністю відповідає діючому законодавству, а порядок вчинення заповіту і його посвідчення був дотриманий повністю. Допитана у якості свідка [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]), дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: [PERSON] чоловік її племінниці [PERSON], з якою вони прожили разом 27 років; вони товаришували, приїжджали в гості, дзвонили один одному; останній раз вона бачила їх родину в серпні 2016 року, тоді [PERSON] вже був у дуже тяжкому стані, нічого не питав, не піднімався, навіть не дивився, паралізований, як «живий труп», а тому і не міг нічого підписувати і щось обіцяти; зі слів [PERSON] [PERSON] їй відомо, що в нього був інфаркт та інсульт, що він не їсть, не сприймає реальність, нікого не впізнає; їй відомо, що в [PERSON] є дочка та внучка в Кемеровській області також є родичі і в [PERSON], на тему спадщини розмови не було; доглядальницею [PERSON] була [PERSON], а хто така [PERSON] їй не відомо. Свідок [PERSON] (проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: [PERSON] був чоловіком її колеги [PERSON] [PERSON], з якою вони працювали в школі; вони товаришували, а після смерті сина [PERSON] в січні 2016 року стали близько спілкуватись; приблизно в середині липня 2016 року, коли [PERSON] погано себе почувала вона привозила їй ліки, спілкувалася з нею, також бачила і [PERSON]; [PERSON] розповідала їй, що в її чоловіка був обширний інсульт, тому він не встає, не пересувається, нічого не розуміє, не тямить, вже давно нікого не впізнає; зі слів [PERSON] їй відомо, що в [PERSON] є донька та внучка в Росії і що в неї також є родичі, але на тему спадщини розмови не було; хто така [PERSON] та [PERSON] їй не відомо, знає тільки, що у [PERSON] була доглядальниця [PERSON], і [PERSON] скаржилась їй, що вона погано доглядає за чоловіком, не дає таблетки, хоча та їй платить за це; після смерті [PERSON] їй стало відомо, що він заповів квартиру стороннім людям. Свідок [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: приблизно 28 червня 2016 року соціальний працівник [PERSON] звернулась до неї з проханням допомогти одній родині, так вона познайомилась з родиною [PERSON]; [PERSON] [PERSON] пояснила їй, що збирається до лікарні на хіміотерапію, а тому потрібен догляд за її чоловіком, тобто вона повинна годувати його, купувати ліки, продукти харчування, також потрібно годувати та вигулювати їх собаку, гроші за це не пропонувала; після знайомства зясувалось, що вони з [PERSON] знали один одного раніше, бо жили в одному дворі; приходила вона до них о 06 годині ранку, а потім інколи ще разів 8-10 на протязі дня, допомогала йому пересуватись по квартирі, одягала його, готувала їжу, купувала необхідні ліки; [PERSON] все розумів, почував себе нормально, міг з її допомогою ходити по квартирі спираючись на палицю, самостійно тримав ложку, в нього не було проблем зі слухом, вони постійно спілкувались, [PERSON] розпитував про спільних знайомих, розповідав про свою роботу; їй не було відомо про родичів [PERSON], тому коли після смерті дружини, він вирішив скласти заповіт на її імя, була не проти, але запропонувала скласти заповіт на своїх онучок, на що останній погодився; 26 серпня 2016 року, в присутності трьох свідків було складено та оголошено заповіт, тільки підписати [PERSON] сам не зміг, замість нього це зробила [PERSON]; з позивачем бачилась тільки один раз 16 вересня 2016 року, коли вона з племінницею [PERSON] приходили до неї спілкуватись на квартиру, де жили [PERSON]. Свідок [PERSON] (проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: [PERSON] був чоловіком її колеги [PERSON], з якою вони працювали в школі; познайомились вони приблизно 6-7 років назад, потім декілька разів бачила його коли приходила до них в гості; зі слів [PERSON] в нього було декілька інсультів, тому він не ходив, були проблеми з зором, він потребував постійного догляду; 24 серпня 2016 року, коли вона бачила його останній раз, він був безпорадний, як мала дитина, сидів на дивані без одягу накритий простирадлом; їй відомо, що в нього є донька в Росії, але квартиру заповів внучкам доглядальниці. Свідок [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: [PERSON] був чоловіком її колеги [PERSON], з якою вони працювали в школі, крім того вони жили в сусідніх домах, спілкувались; 26 серпня 2016 року [PERSON], яку вона знає з дитинства, запросила її бути свідком при складанні заповіту, крім неї свідками також були [PERSON] та [PERSON]; перед складанням заповіту нотаріус запитувала у [PERSON], чи розуміє хто така [PERSON], на що останній повідомив, що вона за ним доглядає, родичів у нього немає, тоді нотаріус зачитала заповіт і оскільки [PERSON] підписати сам не зміг, вона в присутності двох свідків ще раз вголос прочитала заповіт та поставила від його імені свій підпис; під час складання заповіту [PERSON] лежав, розмовляв дуже повільно; раніше на тему спадщини з ним розмови не було, про те що він збирався написати заповіт на внучок доглядальниці їй не було відомо. Свідок [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: 26 серпня 2016 року її сусідка [PERSON] запросила її бути свідком при складанні заповіту, так як вона доглядала за [PERSON]; їй пояснили, що він сам підписати не може, тому потрібно підписи трьох свідків; при складанні заповіту [PERSON] погоджувався, що заповіт буде на користь внучок його доглядальниці: [PERSON] та [PERSON]; після оголошення заповіту вона поставила свій підпис; під час складання заповіту [PERSON] лежав на спині, очі відкриті, розмовляв, мова була зрозуміла, щось запитував, відповідав внятно, не запинався. Свідок [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: знала раніше [PERSON], бо він приходив до їх підїзду спілкуватись з таким же як він інвалідом; зі слів сусідів їй було відомо, що [PERSON] паралізований, лежить, на вулицю не виходить; в серпні 2016 року її сусідка [PERSON] по телефону запросила бути свідком при складанні заповіту; 26 серпня 2016 року, при складанні заповіту, крім неї свідками також були [PERSON] та [PERSON]; нотаріус особисто у [PERSON] запитувала, чи погоджується він, що заповіт на квартиру буде записано на внучок [PERSON], на що останній погодився та кивнув головою, що не проти; потім нотаріус вголос прочитала заповіт, після чого кожен свідок особисто ознайомився з заповітом та поставив свій підпис; [PERSON] не зміг поставити свій підпис, тому за нього та від його імені це зробила [PERSON]. Свідок [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: вона є соціальним робітником Комунальної установи «Територіторіального центру соціального обслуговування Рубіжанської міської ради», [PERSON] був її підопічним з липня 2016 року; два рази на тиждень вона приносила продукти харчування та прибирала в квартирі; [PERSON] сильно хворів, спочатку міг пересуватися з допомогою доглядальниці по квартирі, потім йому стало гірше, тільки сидів та лежав, але мова була нормальна, все розумів; знала, що [PERSON] є доглядальницею [PERSON], вона готувала йому їжу, міняла постіль; в серпні 2016 року, після смерті дружини [PERSON] був знятий з обліку соціального обслуговування, заяву про зняття з обліку підписав власноручно. Свідок [PERSON] (проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: знала сімю [PERSON] бо жила з ними в одному підїзді, з [PERSON] також були колегами; в травні 2016 року [PERSON] потрібно було їхати до лікарні, тому вона звернулась до неї з проханням доглядати в ці дні її чоловіка; [PERSON] хоча і мало що казав, але весь час був в здоровому глузді; на тему спадщини з родиною [PERSON] у неї розмови не було; з червня 2016 року за сімєю [PERSON] доглядала [PERSON], вона весь час вважала, що це соціальний працівник. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON] народився 05 січня 1942 року (а.с.49 тому 1). Згідно з довідкою, наданою Рубіжанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану від 02 грудня 2016 року №427/02.2-04/04, 21 квітня 1989 року за №208 був зареєстрований актовий запис про шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Станом на 02 грудня 2016 року змін, доповнень та відмітки про розірвання шлюбу не вносилося (а.с. 57 тому 1). З огляду на зміст заповіту від 26 серпня 2016 року, у місті Рубіжне Луганської області (у квартирі №45 в будинку №3а, що розташований по проспекту Московському), у присутності приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], [PERSON] зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті (заповіт) на ім`я [PERSON] і [PERSON], у рівних частках кожній. У звязку з тим, що [PERSON] хворів, мав поганий зір, паралізацію рук, не зміг особисто прочитати текст заповіту уголос та власноручно його підписати, за його дорученням та в його присутності текст заповіту до його підписання уголос був зачитаний запрошеними свідками: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за заповідача, а також підписаний за [PERSON] [PERSON] (а.с.9-10,114-115,163-164 тому 1, 34-36 тому 2). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЕД №490386, 12 вересня 2016 року [PERSON] помер (а.с. 6,61 тому 1). За даними довідки №168 від 13 вересня 2016 року, причиною смерті [PERSON] є: хронічна серцева недостатність; наслідки перенесеного ішемічного інсульту (2010, 2012 роках); дифузний кардіосклероз з гіпертонічною хворобою (а.с.11 тому 1). Згідно відповіді на адвокатський запит від 21 листопада 2016 року №01-26-172, що наданий комунальною установою охорони здоровя «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Рубіжанської міської ради Луганської області, [PERSON] перебував на диспансерному обліку у лікаря терапевта з приводу: церебральний атеросклероз ІІІ ДЭІІІ (наслідки повторних ішемічних інсультів 2010, 2012 роках); правосторонній гемипорез ГХ ІІІ (ішемічні інсульти 2010, 2012, ГМЛШ) 2 ст., риск ІV ИХС, дифузний кардіосклероз СНК ІІ аст. з 2001 року (а.с. 47,64 тому 1). З відповіді на адвокатський запит від 18 листопада 2016 року за № 332 наданої Комунальною установою «Територіторіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Рубіжанської міської ради» вбачається, що [PERSON] перебував на обслуговуванні в їх центрі у відділенні соціальної допомоги вдома з 17 червня 2016 року по 01 вересня 2016 року. Знятий з обліку на підставі особистої заяви (а.с.67,112 тому 1). Відповідно до картки визначення індивідуальних потреб отримувача соціальних послуг Комунальної установи «Територіторіальний центр соціального обслуговування Рубіжанської міської ради» від 17 червня 2016 року, за час перебування на обліку [PERSON] міг без допомоги: пересуватись по будинку, одягатись, читати, харчуватись та користуватись телефоном; не міг без допомоги: пересуватись за межами будинку, користуватись громадським транспортом, купатись, прати речі, здійснювати покупки та готувати їжу (а.с. 184 тому 2). Двадцять третього листопада 2016 року [PERSON], [INFO], як тітка дружини померлого (а.с.5,7,8,51,52,53,54,55,56,57) звернулась до Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття всієї спадщини, як за законом, так і за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 59 тому 1, 247,254 тому 2). А 28 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до Рубіжанської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 58 тому 1, 254 тому 2). Чотирнадцятого грудня 2016 року [PERSON], [INFO], як брат дружини померлого (а.с.7,51,52,56,57) звернувся до Рубіжанської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини по всім підставам померлого 12 вересня 2016 року - [PERSON], що проживав на день смерті за адресою: [ADDRESS] (а.с. 247-250 тому 2). З наданих свідоцтв про народження [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]) вбачається, що їх батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 73, 74 тому 1). Згідно відповіді на адвокатський запит від 15 лютого 2017 року за №91 та доданих до неї правовстановлюючих документів, квартира [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON] (а.с. 165,166 тому 1, 37,38 тому 2). З відповіді на запит № 288 від 01 грудня 2017 року Загального відділу Рубіжанської міської ради вбачається, що відповідно до реєстру територіальної громади міста Рубіжне Луганської області та поквартирної картки, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO] з 11 травня 1989 року та знятий з реєстрації 22 вересня 2016 року за повідомленням Рубіжанського МС УДМС України в Луганській області у зв'язку зі смертю (а.с. 244 тому 2). З огляду на показання одних свідків (Бондаренко, [PERSON], [PERSON]), які посилались на розповіді дружини [PERSON] [PERSON], яка померла, стан його здоров`я незадовго до смерті був важким. Зокрема, він був не здатен щось підписувати, нікого не впізнавав, постійно лежав, не вставав і не пересувався, нічого не розумів і не відповідав, мав проблеми із зором, сидів безпорадний на дивані (а.с.160-183). З огляду на показання інших свідків, які безпосередньо контактували з [PERSON] особисто, у тому числі соціального робітника, яка обслуговувала [PERSON], стан його здоров`я був важким, і покращень не відбувалось, із стороньою допомогою та палицею у руках, він міг пересуватись по квартирі, їсти, пити, мав проблеми із зором, але глухим не був, розмовляв дуже повільно, а іноді не зрозуміло, міг ставити питання та відповідав на ті, що ставили йому, хоча дуже повільно, розумів, що відбувається, був у здоровому глузді (а.с.160-183). За висновком судово-психіатричного експерта №87 від 31 травня 2017 року, встановлені медичною документацією захворювання [PERSON] психічними розладами не супроводжувались, але з урахуванням відсутності медичних даних, підтверджених документально (з 15 червня 2016 року записи у медичній документації відсутні) та показів свідків доказово встановити здатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту 26 серпня 2016 року не надається можливим (а.с. 126-129 тому 2). Згідно висновку судово-психіатричного експерта №165 від 18 серпня 2017 року, встановлені медичною документацією захворювання [PERSON] супроводжувались психічними розладами (згідно показам свідків), але з урахуванням відсутності медичних даних, та показами свідків, які мають вкрай суперечливий характер доказово встановити структуру психічних розладів та їх глибину не надається можливим. Відповідно не надається можливим встановити міру здатності [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту 26 серпня 2016 року (а.с.200-206 тому 2). З урахуванням цього, позивач, яка є рідною тіткою дружини [PERSON], і яка подала заяву про прийняття його спадщини, вважаючи, що заповіт був укладений останнім в момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок психічного розляду здоров`я, звернулась до суду з позовом про визнання означеного заповіту не дійсним (а.с.1-4). Отже, із встановлених обставин вбачається, що [PERSON], як рідна тітка померлої дружини [PERSON] [PERSON], вважаючи себе його спадкоємцем, а не дітей відповідача, який є їх законним представником, та на ім`я яких складено заповіт, тобто вважаючи себе учасником цивільних відносин, що виникають у сфері спадкування, оспорює дійсність заповіту з підстав відсутності у померлого повного об`єму дієздатності, оскільки [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керуватии ними, внаслідок психічних розладів. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Відповідно до положень частини 1 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Даючи офіційне тлумачення наведеної норми, Конституційний Суд України, у своєму рішенні (абзац перший пункту 2) від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначив, що частина 1 статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. А в рішенні від 25 листопада 1997 року (справа громадянки [PERSON] щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) Конституційний Суд України наголосив, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом саме своїх прав чи свобод (абзац девятий пункту 2). При цьому, Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України (абзац третій пункту 4 рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб)). З погляду на статтю 3 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України), вона також гарантує право кожної особи на звернення до суду, в порядку, встановленому цим кодексом, але, як і Конституції України, виключно для захисту саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дійсно, положення частини 2 статті 1257 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) визначають, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт не дійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, по-перше, вказана норма права, що є спеціальною у правовідносинах, пов`язаних з оспорюванням заповіту, прямо передбачає, що суд може визнати заповіт не дійсним тільки за позовом, не будь-якої, а саме заінтересованої особи, тобто особи, права чи законні інтереси якої порушені вчиненим правочином. По-друге. Положення цієї норми права кореспондують із загальними положеннями частини 3 статті 215 ЦК України, якими передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але заінтересована особа, яка може навіть і не бути стороною правочину, заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Та положеннями частини 1 статті 225 ЦК України за якими, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Отже, з урахуванням навіть і загальних положень ЦК України, оспорити дійсність заповіту, як правочину, може тільки та особа, чиї цивільні права або інтереси цей заповіт порушив. Уважно проаналізувавши зміст предмета та підстави позову [PERSON], що поданий від її імені адвокатом [PERSON], суд констатує, що ними не наведено і не доведено будь-якими належними, достовірними та допустими доказами наявність факту порушення будь-яких прав чи інтересів [PERSON] оспорюваним заповітом. Хоча суд неодноразово у судових засіданнях ставив це питання, ні позивач, ні її представник не змогли суду пояснити, які ж конкретно права чи інтереси [PERSON] порушено заповітом. Суд врахувує аргументи адвоката позивача у тій частини, що [PERSON] подала у передбачені для цього строки заяву про прийняття спадщини [PERSON], але не може не відзначити, що право подати заяву про прийняття спадщини, як форма реалізації свого бажання вступити у спадщину, з огляду на положення частини 1 статті 1268 ЦК України є тільки у спадкоємців. Але, в силу положень статею 1258-1267 ЦК України та того факту, що позивач є рідною тіткою дружини [PERSON], тобто родичем спадкодавця не являється, суд не може розглядати [PERSON], і тут суд погоджується з аргументами представника відповідача, як потенційного спадкоємця, оскільки за законом вона не входить у їх число. А даних про те, що [PERSON] складав інший заповіт, на ім`я [PERSON], у суду не має. А з огляду на це, суд переконаний у тому, що не тільки визнати чи відмовити у визнанні заповіту не дійсним суд компетенції не має, бо позов подано особою, яка не являється заінтересованою, у розумінні закону, викладеного вище. Суд, не може і не повинен, оскільки визнання заповіту не дійсним є способом захисту порушеного права чи інтересу, аналізувати його зміст на предмет його дійсності, позаяк порушення права чи інтересу позивача заповітом, не має. Окремо, суд хоче відзначити те, що він врахував заяву адвоката позивача, яку він оголосив під час промови у судових дебатах. Зокрема те, що заповіт слід визнати нікчемним, оскільки він був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Але відмовив у її прийнятті, про що роз`яснив адвокату, оскільки позов було подано з інших підстав та з іншим предметом вимог, а одночасна зміна предмета і підстави позову, ЦПК України не передбачена. І, крім того, зміна предмета або підстави позову можлива тільки до початку розгляду справи по суті, прийняття такої заяви у судових дебатах не можливе. Разом з цим, суд врахував положення частини 1 статті 1257 ЦК України, у їх взаємозв`язку з частиною 2 статті 215 ЦК України та розясненнями наданими Пленумом Верховного Суду України у пунктах 4,5 та 7 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Але, як вже вказувалось вище, оскільки з позовом звернулась особа, яка у розумінні закону заінтересованою особою не являється, і будь-які її права чи інтереси заповітом не порушені, суд не має права не тільки вирішувати питання щодо застосування чи не застосування будь-якого способу захисту порушеного права чи інтересу (у тому числі визнавати чи не визнавати заповіт нікчемним та/або застосовувати чи не застосовувати наслідки нікчемності, якщо вони будуть виявлені), суд не має компетенції навіть здійснювати відповідний аналіз щодо наявності чи відсутності підстав для застосування певного способу захисту порушеного права чи інтересу. Позаяк, таку дію, суд робить тільки у випадку встановлення порушеного права чи інтересу позивача. Враховуючи усе вище викладене, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу було повністю відмовлено у задоволені позовних вимог, отже і підстави для розподілу судових витрат відсутні. Також суд вважає, що немає підстав і для вирішення окремо питання щодо вжитих заходів забезпечення позову, оскільки вони, через те, що у задоволенні позову суд відмовляє, в силу положень частини 6 статті 154 ЦПК України, застосовуються до набрання цим рішенням законної сили. Отже,

Outcome: dismissed