Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

[PERSON] (далі [PERSON]О.) звернулась до суду з позовними вимогами, до [PERSON] (далі [PERSON]І.), які згодом уточнив її представник, про вселення у квартиру №54 у будинку №27, що розташований по пров. Ватутіна у м. Артемівську (нині м. Бахмут) Донецької області. Ухвалою суду від 08 липня 2016 року справу № 219/1901/16-ц номер провадження №2/219/1559/2016 за позовом [PERSON]до [PERSON]про вселення обєднано в одне провадження із справою №219/3403/16-ц номер провадження №2/219/2043/2016 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а саме: визнання такою, що втратила право користування квартирою №54 у будинку №27, що розташований по пров. Ватутіна у м. Артемівську (нині м. Бахмут) Донецької області. Як на підставу позовних вимог про вселення [PERSON] посилається на ті обставини, що сторони неодноразово перебували у шлюбі протягом періоду з 1983 року по 2016 рік і проживали разом у квартирі №54 у будинку №27, що розташований по пров. Ватутіна у м. Артемівську (нині м. Бахмут) Донецької області, де вона зареєстрована. Стверджує, що між подружжям неодноразово виникали побутові сварки та [PERSON] перешкоджав їй у доступі до житла, у звязку з чим вона вже була змушена звертатись з позовом про вселення до суду і рішенням Артемівського міського суду Донецької області від 12 вересня 2003 року у справі №2-4288-2003 було задоволено позовні вимоги про вселення у спірну квартиру. Проте на початку 2016 року між сторонами знов виникла сварка, після якої [PERSON] вигнав її з квартири, відібрав ключі, змінив замки у дверях, тим самим чинить перешкоди у доступі до житла, користуватись яким вона має законне право, тому змушена звернутись з позовом про примусове вселення. Крім того, згідно наданих представником позивача уточнень до позовних вимог останній просить вважати заявленими вимоги про вселення у квартиру №54 у будинку №27, що розташований по пров. Ватутіна у м. Артемівську (нині м. Бахмут) Донецької області. Указані уточнення прийняті судом. В обґрунтування вимог про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON] посилається на ті обставини, що з відповідачем подружнє життя не склалось, 23 березня 2016 шлюб між ними було розірвано у судовому порядку, проте фактично стосунки припинились ще шість років тому. Стверджує, що [PERSON] проживає у спільної доньки за адресою: м. Бахмут, пер. Ватутіна, 27/49, і фактично не проживає у квартирі №54 у будинку №27, що розташований по пров. Ватутіна у м. Артемівську (нині м. Бахмут) Донецької області тривалий час, що підтверджується актом про не проживання, який складений ЖЕО ТОВ «Торгівельно-будівельна компанія «Схід». Крім того зауважив, що спірна квартира належить йому на праві власності, що підтверджується свідоцтвом від 28 липня 1995 року. У звязку з зазначеним на підставі ст.72 Житлового кодекс УРСР (далі ЖК) та ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України (далі ЦК) просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у звязку з відсутністю без поважних причин понад один рік. У судовому засіданні [PERSON] та її представник уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, наполягали на їх задоволенні. Проти позову [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заперечували, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність з огляду на відсутність належних та допустимих доказів відсутності [PERSON] у спірному приміщенні понад один рік. [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Проти позову [PERSON] про вселення категорично заперечували, посилаючись на те, що [PERSON] є такою, що втратила право користування спірним житлом, шлюб між сторонами розірвано на час розгляду справи, тому сумісне їх проживання в однокімнатній квартирі, площа якої не відповідає вимогам ст. 47 ЖК, неможливе за відсутністю порозуміння. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін та свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до наступних висновків. Судом установлено та підтверджено належно засвідченими копіями і оригіналами документів, що квартира №54 у будинку №27, що розташований по пров. Ватутіна у м. Артемівську (нині м. Бахмут) Донецької області, належить [PERSON] на праві приватної власності, отриманому в порядку приватизації(том 1 а.с.27, том 2 а.с.7-8). У зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] з 03 вересня 1985 року та [PERSON] з 15 січня 1997 року, про що свідчать відмітки у паспортах (том 1 а.с.3, 8, том 2 а.с.6). [PERSON] та [PERSON] неодноразово перебували у шлюбі протягом періоду з 1983 року по 2016 рік. Востаннє шлюб між ними зареєстрований 13 січня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську, який розірваний рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2016 року, яке на час розгляду справи набрало законної (том 2 а.с.9). Згідно акту про проживання, складеного 09 лютого 2016 року, комісією у складі начальника ЖЕУ ТОВ «Торгівельно-будівельна компанія «Схід» [PERSON], майстра [PERSON] та паспортиста [PERSON], зі слів сусідів, які проживають у кімнатах №№48, 56 в будинку №27 по пер. Ватутіна у м.Бахмуті Донецької області, зазначається, що [PERSON] дійсно проживає у квартирі №54 у будинку №27, що розташований по пров. Ватутіна у м. Артемівську (нині м. Бахмут) (том 1 а.с.9). В акті про не проживання, який не містить номеру та дати складення, комісією в складі начальника ЖЕУ ТОВ «Торгівельно-будівельна компанія «Схід» [PERSON], майстра [PERSON] та паспортиста [PERSON], зі слів сусідів, які проживають у кімнатах №№45, 43 в будинку №27 по пер. Ватутіна у м.Бахмуті Донецької області, зазначається, що [PERSON] тривалий час не проживає у квартирі №54 у будинку №27, що розташований по пров. Ватутіна у м. Артемівську (нині м. Бахмут) (том 1 а.с.26). Рішенням Артемівського міського суду Донецької області від 12 вересня 2003 року у справі №2-4288-2003 було задоволено позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про вселення у спірну квартиру, яке виконано 05 квітня 2006 року (том 1 а.с.106-108). [PERSON] у порядку виконання рішення суду сплачувалась заборгованість за комунальні послуги з пенсійного рахунку протягом липня-жовтня 2015 року, [PERSON] сплачувались поточні комунальні послуги (том 1 а.с.114-121, 137-192). Зазначені факти сторони у судовому засіданні по суті не заперечували. Донька сторін [PERSON] з 19 жовтня 2011 року зареєстрована за адресою: [INFO] (том 1 а.с.122). Допитані при розгляді вказаної справи свідки надали показання про наступне. Свідок [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні надали показання про те, що вони є майстрами, начальником ЖЕУ ТОВ «Торгівельно-будівельна компанія «Схід» та паспортистом відповідно, зі сторонами не знайомі, за заявою [PERSON] А,О. та [PERSON] виходили на місце будинок №27 по пер. Ватутіна у м.Бахмуті Донецької області, та, за письмовими свідченням сусідів, які проживають у [INFO], склали акти про проживання та не проживання [PERSON] у квартирі №54 у будинку №27, що розташований по пров. Ватутіна у м. Артемівську (нині м. Бахмут). Свідки також пояснили, що перевірку викладених у заяві та, відповідно, у акті, відомостей шляхом опитування інших сусідив не мали можливості здійснити, оскільки інші мешканці будинку відмовились давати свідчення з цього приводу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала показання про те, що вона є сусідкою сторін у справі, давала свідчення на складення акту про не проживання, проживає у квартирі №45, та їй відомо, що сторони дійсно дуже довго з 1980-х років жили як чоловік та жінка у спірній квартирі, часто сварилися і [PERSON] під час сварок ховала в неї речі. Також пояснила, що [PERSON] вже років пять не проживає у квартирі №54 і живе в квартирі доньки у цьому ж будинку. Вона це знає, оскільки часто бачить [PERSON] у вікні квартири її доньки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала показання про те, що вона є сусідкою сторін у справі, давала свідчення на складення акту про проживання, проживає у кімнаті №56, ствердила, що вона бачила [PERSON] у спірній квартирі час від часу, але назвати точні дати не може, оскільки не памятає. Свідок [PERSON], яка є рідною сестрою [PERSON], у судовому засіданні надала показання про те, що сторони дійсно дуже довго з 1980-х років жили як чоловік та жінка у спірній квартирі, яка належить на праві власності її брату, і проживають там по цей час разом. Не проживали разом під час численних сварок. На початку 2016 року між ним вкотре відбулась сварка, [PERSON] вигнав [PERSON] із спірної квартири та поміняв замки на дверях. Їй це відомо, оскільки [PERSON] на початку 2016 року просив її посприяти у пошуках «серцевини» до замка. Стверджує, що у березні 2015 року [PERSON] проживала у спірному житлі, оскільки бачила її там на 8 березня, а з початку 2016 року не проживає оскільки [PERSON] вигнав її та чинить перешкоди у користуванні квартирою. Свідок [PERSON], яка є донькою сторін, у судовому засіданні надала показання про те, що сторони дійсно дуже довго з 1980-х років жили як чоловік та жінка у спірній квартирі і проживають там по цей час разом.Не проживали разом під час численних сварок. На початку 2016 року між ним вкотре відбулась сварка, [PERSON] вигнав [PERSON] із спірної квартири, поміняв замки на дверях та чинить перешкоди у користуванні квартирою. Стверджує, що проживала з ними як член сімї та у 2011 році переїхала до власного житла і зареєстрована з 19 жовтня 2011 року за адресою: Донецька область, м. Бахмут, пров. Ватутіна, 27/49. У судовому засіданні були оглянуті оригінали фототаблиць із зображенням сторін з родиною у 2006, 2007, 2010, 2011, 2012, 2013, 2015 роках, у тому числі разом у спірному житлі (том.1 а.с.128-136). Приймаючи рішення суд виходить з наступного. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.\~Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України). За приписами ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. При цьому до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК з урахуванням положень ч.1\~ст.405 ЦК\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно Згідно з ч.4 ст.156 ЖК до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Частиною 2 ст.405 ЦК передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені, то до таких правовідносин слід застосовувати положення саме ст. 156 ЖК України, якими передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~ст.57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Отже, для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням саме позивач повинен довести факт відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рікшляхом надання належних, допустимих та достатніх доказів, оскільки припинення сімейних відносин сторін у справі за положеннями діючого законодавства не є підставою для позбавлення відповідача, зареєстрованого у жилому приміщенні, яке належить позивачеві, права користування цим приміщенням. Показання свідків з боку [PERSON], які є сусідами сторін, щодо факту не проживання [PERSON] у спірному житловому приміщенні не можуть бути покладені судом в основу рішення без підтвердження іншими доказами, оскільки в цій частині містять суперечності з показаннями свідків з боку [PERSON], не узгоджуються між собою, оскільки за власними спостереженнями свідки зробили протилежні висновки.Отже встановити будь-які обєктивні фактичні дані в цій частині за показаннями свідків неможливо. Крім того надані сторонами акти про проживання та не проживання [PERSON] у спірному приміщенні протягом також мають взаємовиключні висновки і складені з перенесенням у нього інформації, вказаної у заявах двох сусідів, без перевірки викладених відомостей. Разом з тим слід зазначити, що в акт про не проживання не містить номеру та дати складення, а також у ньому не зазначено з якого саме моменту або період часу [PERSON] не проживає за спірною адресою, тому встановити тривалість її відсутності за цим актом також неможливо. Також суд зауважує, що наявність зареєстрованої особи не є перешкодою для розпорядження власністю. При цьому\~право членів сімї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї, у цьому випадку колишніх членів сімї за якими збереглось таке право. Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 5 листопада 2014 року №6-158цс14, від 16 березня 2016 року №6-2918цс15. Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що спори про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не спрямовані на захист власника від винних дій члена сімї або колишнього члена сімї. Такий захистом може бути здійснено шляхом подання позовів згідно положень ст.157, 166 ЖК та ст.391 ЦК. Отже твердження позивача про те, що [PERSON] була відсутня без поважних причин понад один рікне знайшли свого підтвердження відповідним доказами. За таких обставин, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням безпідставні, не доведені належним чином і задоволенню не підлягають. Щодо вимог про вселення до спірної квартири суд зазначає наступне. Як вже зазначено судом, оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені, то до таких правовідносин слід застосовувати положення саме ст. 156 ЖК України, якими передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З показаннями свідків з боку [PERSON], які є донькою сторін та рідною сестрою [PERSON], щодо факту перешкоджання з боку [PERSON] у користуванні спірною квартою шляхом заміни замка у дверях, ненадання доступу до нього тощо підтверджені і не спростовані з боку відповідача [PERSON] належним та допустимими доказами. Крім того сам [PERSON] у судовому засіданні стверджував, що [PERSON]ОЛ. наразі не проживає у спірному житлі. Крім того на час вирішення справи суду не надано конкретних правових доказів, які свідчили про розірвання чи припинення договору найму з відповідачем щодо спірної квартири. Твердження представника [PERSON] щодо невідповідності площі спірної квартири нормам та вимогам ст. 47 ЖК не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зазначена норма міститься у Розділі ІІІ [PERSON] 1 ЖК «Надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду» і не регулює норми житлової площі щодо житла, яке перебуває у приватній власності. За таких обставин, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги про вселення є підставними, доведені належним чином і підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved