Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON] 17 березня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що в ході проведеного виконавчою службою аукціону з продажу майна він придбав автомобіль «Хюндай», сплатив кошти за нього і повинен був отримати цей автомобіль і використовувати на свій розсуд. Виконавча служба все залежне від нею виконала, але автомобіль знаходиться у відповідача і цей відповідач відмовляється передати йому вже його автомобіль. Позивач звернувся до банку і запропонував передати йому його придбаний автомобіль, відповіді чи заперечень не отримав. Автомобіль йому не передано. Тобто зараз вказане перешкоджає позивачу в повній мірі вже як власнику користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Отже, на думку позивача, відповідач не має зараз правових підстав для утримання чи арешту вказаного майна (автомобіля). Вважає позивач, вказане (збереження відчуженого майна) незаконним. З цим питанням до виконавчої служби не звертався, вважаючи дії третьої особи правомірним. Вважає саме вказані дії відповідача зараз неправомірними і незаконними. Просив витребувати у відповідача придбаний ним з аукціону автомобіль, стягнути витрати з банку, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» позовні вимоги не визнав, зазначивши, що спірний автомобіль знаходиться у них правомірно, кошти з аукціону за вказаний автомобіль вони ще не отримали. Автомобіль зареєстровано на іншу особу, діють у відповідності до вимог закону і матеріалів справи, підстав для передачі автомобіля позивачу зараз немає, їх дії законні і правомірні. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Саксаганського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, зясувавши позицію сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що з метою примусового виконання рішення суду згідно виконавчого листа № 2/0417/6066 від 16 січня 2013 року виданого Індустріальним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» борг 306100.50 грн. державним виконавцем 10 червня 2013 року було складено акт опису й решту майна боржника, а саме автомобіль Hyundai Tucson 2.0І AWD GL 5 MT (JM) номерний знак [NUMBER]. Стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» не здійснено авансування витрат на виконавче провадження, а саме оплатити послуги експерта. Арештований автомобіль відповідно до ст. ст. 57, 59 Закону України «Про виконавче провадження» було передано для подальшого відповідального зберігання представнику стягувача [PERSON] представнику ІІАТ КБ «ПриватБанк», якого було попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного і майна відповідно до ст. 388 КК України. Згідно укладеного договору № 0414025 від 17 січня 2014 року проведено аукціон з реалізації описаного й арештованого майна 14 березня 2014 року, переможцем став [PERSON]. Кошти від реалізації повинні були надійти на депозитний рахунок Саксаганського відділу ДВС КМУЮ, платіжним дорученням № 336 від 19 березня 2014 року, кошти у розмірі 56573.37 грн. повинні були бути перераховані на розрахунковий рахунок стягувача, станом на 10 червня 2014 року описане й арештоване майно продовжує зберігатися у [PERSON] за адресою м. Кривий Ріг вул. Толбухіна, 29. Саксаганським відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції 10 червня 2014 року було надіслано лист, щодо передачі ревізованого майна, а саме автомобілю Hyundai Tucson 2.0І AWD GL 5 MT (JM) номерний знак [NUMBER] переможцю аукціону [PERSON], лист отримано ПАТ КБ «Приват Банк» 10 червня 2014 року але автомобіль в зазначений час не передано, жодних повідомлень від ПАТ КБ «ПриватБанк» до Саксаганського відділу ДВС КМУЮ не надано. Позивач стверджує, що в ході проведеного виконавчою службою аукціону з продажу майна він придбав автомобіль «Хюндай», сплатив кошти за нього і повинен був отримати цей автомобіль і використовувати на свій розсуд. Виконавча служба все залежне від нею виконала, але автомобіль знаходиться у відповідача і цей відповідач відмовляється передати йому вже його автомобіль. Позивач звернувся до банку і запропонував передати йому його придбаний автомобіль, відповіді чи заперечень не отримав. Автомобіль йому не передано. Тобто зараз вказане перешкоджає позивачу в повній мірі вже як власнику користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Отже, на думку позивача, відповідач не має зараз правових підстав для утримання чи арешту вказаного майна (автомобіля). Вважає позивач, вказане (збереження відчуженого майна) незаконним. З цим питанням до виконавчої служби не звертався, вважаючи дії третьої особи правомірним. Вважає саме вказані дії відповідача зараз неправомірними і незаконними. В добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач і звернувся до суду з вказаним позовом. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом зясовано, що дійсно 10 червня 2013 року Саксаганським відділом ДВС Криворізького міського управління юстиції з метою примусового виконання рішення суду згідно виконавчого листа № 2/0417/6066 від 16 січня 2013 року виданого Індустріальним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» борг 306100.50 грн. державним виконавцем було накладено арешт на автомобіль Hyundai Tucson, 2.0i АWD GL 5 МТ номерний знак [NUMBER], про що було складено відповідний акт опису й арешту майна від 10 червня 2013 року. Згідно укладеного договору № 0414025 від 17 січня 2014 року, було проведено аукціон з реалізації описаного й арештованого майна 14 березня 2014 року, переможцем якого став позивача [PERSON], за результатами якого він начебто придбав вказаний автомобіль Hyundai Tucson, 2.0i АWD GL 5 МТ номерний знак [NUMBER], за придбане на аукціоні майно позивач вніс на депозитний рахунок Саксаганського відділу ДВС КМУЮ платіжним дорученням № 336 від 19 березня 2014 року в розмірі 63229.30 грн.. Згідно п. 4.9. «Порядку реалізації арештованого майна» затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 15 липня 1999 року № 42/5 : «Після повного розрахунку за придбане майно на «підставі протоколу державний виконавець протягом п'яти робочих днів складає акт про проведений аукціон і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби.», Саксаганським ВДВС КМУЮ було складено акт про реалізацію майна з прилюдних торгів від 18 березня 2014 року. Зазначений автомобіль знаходився на відповідальному зберіганні, відповідно до ст.. ст. 57, 59 Закону України «Про виконавче провадження» у представника стягувача - [PERSON], якого було попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна відповідно до ст. 388 Кримінального кодексу України. Згідно п. 7.1 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року № 42/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції країни 19 липня 1999 року за № 480/3773, яким встановлено, що право власності на майно переходить до переможця аукціону після повного розрахунку за придбане майно. Згідно п. 8, 9 зазначеного Порядку: «Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. У разі придбання рухомого майна акт про проведені електронні торги є підставою для отримання майна у зберігача. Цей акт підтверджує виникнення права власності у особи, що придбала рухоме майно.». Відповідно до ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Згідно п. З «Порядку реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 «Державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.», Отже за загальним правилом цивільного законодавства автотранспорт є рухомою річчю, а державна реєстрація транспортних засобів підрозділами Державтоінспекції та видача свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорту) тільки підтверджує вже наявне право власності особи, адже для реєстрації автотранспорту підрозділами Державтоінспекції необхідно надати документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, перелік яких назначений в п. 7 «Порядку реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, чарок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». 20 березня 2014 року після оплати за придбане майно та отримання акту про реалізацію майна з прилюдних торгів від 18 березня 2014 року, позивач подав заяву до банку з проханням передати йому придбане майно, однак відповідей, як він стверджує, він не отримав, отже, подав він до банку ще одну заяву, до якої додав копію протоколу по проведенню аукціону з реалізації арештованого рухомого майна, копію акту про реалізацію майна з прилюдних торгів, копію квитанції про оплату, та копії своїх паспортних даних. Але на теперішній час ніяких відповідей від банку не отримав, придбане майно йому так і не передали. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; ч. 1 ст. 387 ЦК України - власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Приписи ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлюють, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Але судом також встановлено, що відповідно до п. 16 постанови № 1448 від 22 грудня 1997 року «Про затвердження положення про порядок проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна» переможець аукціону в десятиденний термін після повного внесення коштів на обумовлені у протоколі рахунки подає організатору аукціону документи про внесення коштів. З моменту подання переможцем аукціону зазначених документів внесені ним до початку аукціону кошти протягом п'яти днів перераховуються організатором аукціону заставодержателю. У цей же термін організатор аукціону складає акт про проведений аукціон і подає його на затвердження суду, який прийняв рішення про звернення стягнення на заставлене майно, або нотаріусу, що вчинив виконавчий напис. В акті зазначається, коли і де проводився аукціон:перелік і коротка характеристика реалізованого майна; початкова й остаточна ціна реалізації майна; прізвище, ім'я та по батькові, адреса покупця; сума, внесена переможцем аукціону за придбане майно. До акта додається список учасників аукціону. Копії затвердженого суддею акта видаються переможцю та організатору аукціону. На підставі акта (копії затвердженого суддею акту) про проведений аукціон нотаріус видає переможцю аукціону свідоцтво про придбання майна на аукціоні. До того ж згідно з Положенням про порядок проведення аукціону (публічних торгів) з реалізації заставленого майна), Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна і Порядком реалізації арештованого майна договір купівлі-продажу не укладається (крім договору купівлі-продажу земельної ділянки за результатами земельних торгів, які проводяться у формі аукціону ст. ст. 135,137 Земельного кодексу України). Чинне законодавство передбачає певний порядок оформлення результатів прилюдних торгів, а саме: складання державним виконавцем або організатором аукціону акта про проведені прилюдні торги (аукціон); затвердження його начальником відповідного органу державної виконавчої служби або судом, який прийняв рішення про звернення стягнення на заставлене майно, або нотаріусом, що вчинив виконавчий напис. На підставі зазначеного акта нотаріус видає переможцю свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. Підставою для вчинення цієї нотаріальної дії є звернення до нотаріуса набувача майна та подання документів, які безспірно підтверджують факт набуття права власності на це майно внаслідок проведення прилюдних торгів (аукціону). Видача свідоцтва є посвідченням факту про належність переможцю на праві власності майна, яке придбане з прилюдних торгів (аукціону). Відповідно до п. 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою № 1388 Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року власник транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші повноважні причини). Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух») ( п. 8 Порядку). Відповідно до п. 33 Порядку перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних які є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що ідентифікаційні номери. На підставі права власності на автомобіль [NUMBER], позивачем надано копію свідоцтва про реєстрацію автомобіля, в якому власником такого автомобіля зазначено саме [PERSON]. Позивачем не надано суду свідоцтва про придбання майна на аукціоні, яке він повинен був отримати у нотаріуса, яке є посвідченням факту про належність переможцю на праві власності майна, яке придбане з прилюдних торгів (аукціону). Тобто, з доказів наданих позивачем суду не можливо встановити, кому саме на сьогоднішній день належить право власності на автомобіль марки Hyundai Tucson 2.0і DGL 5 MT (JM) номерний знак [NUMBER]. Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів є правовстановлюючим документом, оскільки надає набувачеві майна статусу власника, але при ньому автоматично не змінює статусу набутого ним майна, адже воно перебуває або під арештом, або під забороною відчуження. Для того, щоб скасувати арешт чи заборону відчуження, власник має виявити відповідну ініціативу і звернутися до уповноважених на виконання таких дій органів. При цьому заінтересована особа має бути проінформована про наявні обтяження щодо розпорядження майном та порядок їх подальшого зняття. Фактично після реалізації арештованого рухомого майна арешт (заборона відчуження) перестає бути доцільним. Як відомо, метою накладення арешту є захист майнових інтересів стягувача шляхом забезпечення майна боржника, на яке може бути звернене стягнення. Так, згідно з ч. 6 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження», арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно. Що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Отже скасування арешту належить до компетенції органів та осіб, уповноважених на його накладення: суду, господарського суду, державного виконавця, слідчого тощо. ПАТ КБ «ПриватБанк» не може перебирати на себе повноваження цих органів, тому питань щодо скасування арешту не вирішує. Банк фізично та технічно не зможе виконати рішення суду у разі задоволення позову. Також варто зазначити, що частиною 2 ст. 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. З ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У звязку з цим, позивач повинен довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. В свою чергу, і сам позивач повинен підтвердити своє право власності на спірне майно - надати правовстановлюючі документи або інші докази, що підтверджують дійсну належність спірного майна позивачу, та довести незаконності вибуття з його власності спірного майна. Отже, позивач має не лише довести незаконність набуття права власності набувачем, недобросовісність набувача, наявність підстав для витребування майна від добросовісного набувача тощо, а й має надати суду безумовні докази на підтвердження права власності на майно. Крім того з позовної заяви вбачається, що у позивача можливо є спір з виконавчою службою стосовно накладення арешту на майно (кошти за автомобіль виконавчій службі перераховані, а ці ж кошти з виконавчої служби до банку не надійшли), але якщо він вважає що діями рішеннями чи бездіяльністю державного виконавця порушено його права чи законні інтереси він має право звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав та інтересів згідно ч. 1 ст. 181 КАС України, відповідально до якої учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Однак вказаного позивачем зроблено не було. Судом встановлено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема шляхом: проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. При здійсненні опису й арешту майна державним виконавцем було враховано законні інтереси сторін виконавчого провадження. Звернення стягнення на арештоване чи заставлене майно у порядку примусового виконання рішення допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача банку, заставодержателя та інш.. Згідно п. 2 постанови № 20 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про виключення майна з опису. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 з наступними змінами і доповненнями «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, сторони могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача чи третьої особи, повязаними з описом чи арештом, вилученням чи не поверненням майна позивачу було завдано ушкодження, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно статті 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Для оскарження виконавчого листа, напису нотаріуса чи ухвали суду про арешт майна та обтяження заставленого майна законом передбачений інший певний порядок (в разі не згоди оскарження напису в суд, визнання дій виконавця протиправними та скасування постанови, погашення заборгованості та інш.), сторонам вказане було відомо і зрозуміло, але позивач цього не виокристав, можливий добровільний порядок вирішення спірного питання (скасування постанови про арешт майна виконавчою службою за заявою запцікавленої особи), але і це зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed