Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

[PERSON] в травні 2017 року звернувся до суду із позовом до колишнього власника будинку [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку № 23 по вул. Ювілейній в м. Красний Лиман (теперішня назва м. Лиман) Донецької області, який було придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2015 року. У вказаному житловому будинку відповідач (колишній власник будинку) зареєстрований з 16.04.1987 року, але фактично втратив право власності і користування будинком та не проживає у ньому з моменту підписання договору купівлі продажу і до теперішнього часу, не зберігає в приміщенні належного йому майна. Зв'язок з [PERSON] на сьогодні втрачено, він фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані та сплати комунальних платежів, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідача за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Для участі в судовому засіданні 07.06.2017 року позивач [PERSON] не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі (а. с. 20), підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їхньому повному задоволенні, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом через оголошення на сайті суду (а.с. 17), проте для участі в судовому засіданні не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув. З огляду на це та з урахуванням згоди позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] 15.09.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2961, позивач по справі [PERSON] придбав у відповідача [PERSON] у власність житловий будинок № 23, розташований по вул. Ювілейній в м. Красний Лиман (теперішня назва м. Лиман) Донецької області (а.с. 10). Відповідач [PERSON] є колишнім власником зазначеного будинку, не проживає у ньому з моменту підписання договору купівлі продажу і по теперішній час, не зберігає в приміщенні належного йому майна, не є членом сімї позивача. Зв'язок з [PERSON] на сьогодні втрачено, він фактично змінив місце проживання. Останнім відомим місцем реєстрації відповідача є адреса - Донецька область, м. Лиман, вул. Ювілейна, буд. 23 (а.с.8). Відповідно до акту складеного 26.05.2017 року головою вуличного комітету [PERSON] в присутності сусідів позивача, [PERSON] за адресою вул. Ювілейна, 23, м. Лиман Донецької області з вересня 2015 року і по теперішній час не проживає та матеріальних цінностей за зазначеною адресою не має. (а.с. 19) Відповідач фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані та сплати комунальних платежів, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст. 41 [PERSON] України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950)). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, [PERSON] є власником житлового будинку № 23 по вул. Ювілейна в м. Красний Лиман (теперішня назва м. Лиман) Донецької області, який було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2015 року. У вказаному житловому будинку [PERSON] (колишній власник будинку) зареєстрований з 16.04.1987 року, але фактично втратив право власності і користування будинком та не проживає у ньому з моменту підписання договору купівлі продажу і по теперішній час, він не є членом сім'ї позивача з матеріалів справи не вбачається наявної домовленості між ним та позивачем про збереження за ним права користування житлом. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує стороні, на користь якої ухвалено рішення, з другої сторони понесені в ході розгляду справи та документально підтверджені судові витрати. Отже, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. (а.с.2).

Outcome: approved