Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

[PERSON] 20 квітня 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] освіти і науки України про поновлення на роботі, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що [PERSON] відповідно до наказу № 52-к [PERSON] освіти і науки України від 31 січня 2011 року був призначений ректором Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] строком на 7 років, з 31 січня 2011 року по 31 січня 2018 року, як обраного за конкурсом, згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту», на умовах, викладених у контракті. 31 січня 2011 року між позивачем, з одного боку, та відповідачем в особі міністра [PERSON], з іншого боку, був укладений контракт № ІІІ-7. Наказом [PERSON] освіти і науки України від 14 квітня 2016 року № 150-К «Про дострокове розірвання контакту та звільнення [PERSON]В.» було достроково розірвано контакт від 31 січня 2011 року № ІІІ-7 та звільнено позивача з посади ректора Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] 15 квітня 2016 року у звязку з невиконанням умов вказаного контракту. Позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, здійсненим в порушення, процедури, передбаченої нормами трудового законодавства, а також недостовірною є та інформація, що в наказі викладена про його неналежне виконання своїх обовязків та інш.. [PERSON] на протязі дії контракту сумлінно та в повному обсязі виконувались його умови, в тому числі права та обовязки, передбачені пунктами 8-10 контракту. Дії відповідача про його звільнення свідчать про упередженість відповідача, незаконність його дій. Звернувся до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказу та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив поновити на роботі, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] освіти і науки України в судове засідання не зявився, про час та день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, погодився з позовом і не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України і винесення рішення відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до наказу № 52-к [PERSON] освіти і науки України від 31 січня 2011 року був призначений ректором Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] строком на 7 років, з 31 січня 2011 року по 31 січня 2018 року, як обраного за конкурсом, згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту», на умовах, викладених у контракті. Відповідний запис про призначення [PERSON] ректором Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] було зроблено до трудової книжки. 31 січня 2011 року між [PERSON], з одного боку, та [PERSON] освіти і науки України в особі міністра [PERSON], з іншого боку, був укладений контракт № ІІІ-7. Відповідно до п. 1, 2 контракту № ІІІ-7 від 31 січня 2011 року, керівник зобовязується безпосередньо та через органи управління навчальним закладом, на підставі засад єдиноначальності та колегіальності прийняття рішень виконувати роботу щодо управління навчальним закладом, забезпечувати його ефективну діяльність, реалізовувати державну політику в галузі освіти і науки, а міністерство зобовязується створювати належні умови для його роботи та здійснювати оплату праці керівника. Цей контракт є трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між керівником та міністерством. На протязі всього часу роботи [PERSON] сумлінно та в повному обсязі виконувались права та обовязки, передбачені пунктами 8-10 контракту № ІІІ-7 від 31 січня 2011 року. Наказом № 150-к [PERSON] освіти і науки України від 14 квітня 2016 року «Про дострокове розірвання контакту та звільнення [PERSON]В.» було достроково розірвано контакт від 31 січня 2011 року № ІІІ-7 та звільнено [PERSON] з посади ректора Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] 15 квітня 2016 року у звязку з невиконанням умов контракту від 31 січня 2011 року № ІІІ-7, а саме, пункту 1 (в частині забезпечення ефективної діяльності, реалізації державної політики в галузі освіти і науки), підпунктів 4-5 пункту 9 (в частині розпорядження майном навчального закладу відповідно до законодавства; укладення договорів у межах і спосіб, встановленими законодавством), підпунктів 3, 5, 10, 19 пункту 10 (в частині забезпечення: виконання договірних зобовязань високоефективної наукової та науково-технічної діяльності вищого навчального закладу; дотримання законодавства, додержання умов Статуту, дотримання встановленого законодавством порядку укладення договорів оренди нерухомого майна). Відповідно до наказу № 150-к [PERSON] освіти і науки України від 14 квітня 2016 року підставою звільнення є пункт 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (підстави , передбачені контрактом), службова записка директора департаменту персоналу МОН ([PERSON]О.) від 13 квітня 2016 року, службова записка директора департаменту управління справами ([PERSON]А.) від 13 квітня 2016 року. З вказаним наказом № 150-к [PERSON] освіти і науки України від 14 квітня 2016 року [PERSON] був ознайомлений під розпис 20 квітня 2016 року, зазначивши, що з наказом ознайомлений 20 квітня 2016 року у період находження на лікарняному, не згоден. Наказом № 152-к [PERSON] освіти і науки України від 14 квітня 2016 року «Про покладення обовязків ректора» покладено виконання обовязків ректора Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] на [PERSON], завідувача кафедри технологій з 16 квітня 2016 року. Відповідно до підпункту 2 п. 27 контракт № ІІІ-7 від 31 січня 2011 року з ініціативи [PERSON] дострокове розірвання контракту може бути здійснено за обставин, передбачених трудовим законодавством, а також, зокрема, при невиконанні Керівником умов контракту. Позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, здійсненим в порушення, процедури, передбаченої нормами трудового законодавства, а також недостовірною є та інформація, що в наказі викладена про його неналежне виконання своїх обовязків та інш.. [PERSON] на протязі дії контракту сумлінно та в повному обсязі виконувались його умови, в тому числі права та обовязки, передбачені пунктами 8-10 контракту. Дії відповідача, на думку позивача, про його звільнення свідчать про упередженість відповідача, незаконність його дій. Звернувся до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Позивач вважає незаконним не тільки саму видачу наказу та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] був призначений ректором Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] строком на 7 років відповідно до наказу № 52-к [PERSON] освіти і науки України від 31 січня 2011 року, а з 31 січня 2011 року по 31 січня 2018 року, як обраний за конкурсом, згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту», на умовах, викладених у контракті. Відповідний запис про призначення [PERSON] ректором Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] було внесено до трудової книжки. 31 січня 2011 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] освіти і науки України в особі міністра [PERSON], з іншої сторони, був укладений контракт № ІІІ-7. Наказом № 150-к [PERSON] освіти і науки України від 14 квітня 2016 року «Про дострокове розірвання контакту та звільнення [PERSON]В.» було достроково розірвано контакт від 31 січня 2011 року № ІІІ-7 та звільнено [PERSON] з посади ректора Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] 15 квітня 2016 року у звязку з невиконанням умов контракту від 31 січня 2011 року № ІІІ-7. З наказом № 150-к [PERSON] освіти і науки України від 14 квітня 2016 року [PERSON] був ознайомлений під розпис 20 квітня 2016 року, зазначивши, що з наказом ознайомлений 20 квітня 2016 року у період находження на лікарняному, не згоден. Дострокове розірвання укладеного з [PERSON] контракту та звільнення [PERSON] з роботи з посади ректора Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара є безпідставним та таким, що вчинено з порушенням норм чинного законодавства України, з огляду на наступне. Судова практика судів вищих інстанцій виходить з того, що працівник має знати підстави та мотиви свого звільнення, а роботодавець може розірвати укладений на невизначений строк трудовий договір та звільнити працівника з власної ініціативи включно з підстав визначених законом, і з дотриманням визначеного в законі порядку. Як зазначено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 7 жовтня 2015 року в цій справі, видача наказів, а також визначення підстав, мотивів, обґрунтувань та виду дисциплінарного стягнення відноситься до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу, та відповідно у справі про поновлення на роботі має перевірятись законність обґрунтування відповідного наказу про звільнення особи з роботи. Зазначені вимоги закону при звільненні позивача відповідачем не додержані, передбачених законом підстав, необхідних мотивів та обґрунтування його звільнення наказ від 14 квітня 2016 року № 150-к не містить. Вказане є самодостатньою складовою для скасування оскарженого наказу. Щодо порушення порядку проведення перевірки та оформлення її результатів: за наказом № 150-к [PERSON] освіти і науки України від 14 квітня 2016 року «Про дострокове розірвання контакту та звільнення [PERSON]В.» підставою звільнення є пункт 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (підстави, передбачені контрактом), службова записка директора департаменту персоналу МОН ([PERSON]О.) від 13 квітня 2016 року, службова записка директора департаменту управління справами ([PERSON]А.) від 13 квітня 2016 року. Згідно з цим же Наказом достроково розірвано контакт від 31 січня 2011 року № ІІІ-7 у звязку з невиконанням умов цього контракту, а саме: пункту 1 (в частині забезпечення ефективної діяльності, реалізації державної політики в галузі освіти і науки), підпунктів 4-5 пункту 9 (в частині розпорядження майном навчального закладу відповідно до законодавства; укладення договорів у межах і спосіб, встановленими законодавством), підпунктів 3, 5, 10, 19 пункту 10 (в частині забезпечення: виконання договірних зобовязань високоефективної наукової та науково-технічної діяльності вищого навчального закладу; дотримання законодавства, додержання умов Статуту, дотримання встановленого законодавством порядку укладення договорів оренди нерухомого майна), ураховуючи Довідку про результати проведення перевірки правової роботи та щодо дотримання вимог антикорупційного законодавства у Дніпропетровському національному університеті ім. О. Гончара від 13 квітня 2016 року. Таким чином, за змістом вказаного наказу про звільнення, підстави звільнення, передбачені зазначеним контрактом, були встановлені саме під час перевірки правової роботи та щодо дотримання вимог антикорупційного законодавства і викладені у довідці про її результати від 13 квітня 2016 року. Перевірку проводила комісія [PERSON] освіти і науки України у складі голови комісії [PERSON] головного спеціаліста відділу з питань запобігання та виявлення корупції юридичного департаменту та члена комісії [PERSON] головного спеціаліста відділу документального забезпечення департаменту управління справами на підставі наказу № 340 МОН від 28 березня 2016 року та відповідно до графіку проведення перевірок, затвердженого наказом МОН від 30 грудня 2015 року зі змінами, внесеними наказом № 342 МОН від 28 березня 2016 року, якими до переліку установ, що підлягають перевірці, включено Дніпропетровський національний університет ім. О. Гончара. Указом Президента України від 8 квітня 2011 року N 438/2011\~затверджене «Положення про Державну інспекцію навчальних закладів України» та доручено Кабінету Міністрів України привести в двомісячний строк свої рішення у відповідність із цим Указом. Відповідно до пункту 1 вказаного Положення № 438/2011, ДІНЗ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра освіти і науки України. ДІНЗ України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері освіти шляхом здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів незалежно від їх підпорядкування і форми власності. Згідно з пунктами 3, 4 Положення № 438/2011 встановлено, що основними завданнями ДІНЗ України є реалізація державної політики у сфері освіти шляхом здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів незалежно від їх підпорядкування і форм власності, та відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль за виконанням навчальними закладами положень Конституції, законів України та інших нормативно-правових актів з питань освіти; проводить комплексні перевірки дошкільних, загальноосвітніх, позашкільних і професійно-технічних та вищих навчальних закладів, контролює проведення атестаційної експертизи та координує роботу, пов'язану з програмно-методичним забезпеченням атестації цих навчальних закладів; здійснює планові заходи державного нагляду (контролю) у системі загальноосвітньої, професійно-технічної та вищої освіти з періодичністю, залежно від ступеня ризику від провадження господарської діяльності з надання освітніх послуг; здійснює інспектування навчальних закладів з питань організації навчально-виховної і науково-методичної роботи, використання науково-педагогічного потенціалу та матеріальних ресурсів, розвитку матеріально-технічної бази і соціальної сфери; своєчасно інформує органи управління освітою про терміни і наслідки проведення перевірок підпорядкованих їм навчальних закладів, вживає необхідні заходи для усунення виявлених порушень і недоліків, та інше. На виконання вищевказаного Указу Президента України, постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року N 538 затверджене Положення про Державну інспекцію навчальних закладів України (ДІНЗ) з таким же статусом та аналогічними завданнями і повноваженнями. Так, згідно з пунктом 1 Положення № 538, ДІНЗ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра освіти і науки та який реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, на підставі ліцензій, виданих у визначеному законодавством порядку, та видають документи про освіту державного зразка, незалежно від їх підпорядкування і форми власності. А згідно з пунктом 4 Положення № 538, ДІНЗ проводить перевірки з питань надання освітніх послуг дошкільними, загальноосвітніми, позашкільними, професійно-технічними та вищими навчальними закладами, іншими суб'єктами надання освітніх послуг, зокрема з питань організації навчально-виховної і науково-методичної роботи, використання педагогічного, науково-педагогічного потенціалу та матеріальних ресурсів, розвитку матеріально-технічної бази і соціальної сфери у визначених законом формах. Слід мати на увазі, що відповідно до Положення про [PERSON] освіти і науки України, затвердженого Указом Президента України від 25 квітня 2013 року N 240/2013, зокрема пункту 5, МОН України відповідно до покладених на нього завдань здійснює нормативно-правове регулювання у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, інформатизації, формування і використання національних електронних інформаційних ресурсів, створення умов для розвитку інформаційного суспільства, а також у сфері державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів незалежно від їх підпорядкування і форми власності, але не має власних (самоврядних) повноважень здійснення такого контролю. Згідно з п. п. 3) пункту 10 Положення про МОН, очолює МОН міністр, який спрямовує та координує діяльність Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації України, Державної інспекції навчальних закладів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 2012 р. N 353 затверджений «Порядок державного інспектування навчальних закладів», яким встановлено, що інспектування закладів освіти здійснюється ДІНЗ шляхом проведення комплексної або вибіркової перевірки, що може бути плановою або позаплановою, виїзною або невиїзною. Інспектування здійснюється за такими напрямами: виконання навчальним закладом положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів з питань освіти; дотримання навчальним закладом вимог державних стандартів освіти; якість підготовки навчальним закладом вихованців, учнів, студентів (слухачів), курсантів, екстернів, асистентів-стажистів, інтернів, клінічних ординаторів, здобувачів, аспірантів (ад'юнктів) та докторантів; організація у навчальному закладі навчально-виховної, навчально-методичної і наукової роботи; ефективність використання навчальним закладом педагогічного та науково-педагогічного потенціалу і матеріальних ресурсів; забезпечення розвитку та ефективність використання навчальним закладом матеріально-технічної бази і об'єктів соціальної сфери (пункт 2 Порядку інспектування). Пунктом 3 Порядку інспектування встановлено, що перевірки проводяться на підставі річних і квартальних планів ДІНЗ, що затверджуються в установленому порядку відповідно до 1 грудня та 25 числа останнього місяця кварталу. Пункти 5, 6 8 Порядку інспектування передбачають, що для проведення перевірки ДІНЗ видає наказ, в якому зазначається найменування навчального закладу, який передбачається перевірити, його місцезнаходження, форма, напрями та строк проведення перевірки, а також склад комісії. На підставі наказу оформляється посвідчення (направлення) на проведення перевірки, яке підписується головою ДІНЗ або його заступником відповідно до розподілу функціональних обов'язків і засвідчується печаткою, а також складається програма її проведення, якою визначається перелік питань та документів, що будуть перевірятися. ДІНЗ готує повідомлення про проведення планової перевірки, в якому зазначається найменування навчального закладу, який передбачається перевірити, його місцезнаходження, форма, напрями та строк проведення перевірки, і надсилає (вручає) його за 10 днів до початку проведення перевірки такому навчальному закладові та органові управління освітою, якому підпорядкований навчальний заклад. Головою комісії призначається працівник ДІНЗ, який несе персональну відповідальність за роботу комісії. Згідно з пунктом 12 Порядку інспектування за результатами перевірки на підставі висновків членів комісії та документів, поданих керівником навчального закладу, складається акт про проведення перевірки у двох (трьох у разі проведення перевірки дошкільного, загальноосвітнього та позашкільного навчального закладу) примірниках за формою, затвердженою ДІНЗ. Кожен його примірник підписується головою і членами комісії та керівником навчального закладу. Якщо керівник навчального закладу не погоджується з актом про проведення перевірки, він підписує його із зауваженнями, які є невід'ємною частиною такого акта. У разі відмови керівника навчального закладу підписати акт про проведення перевірки голова комісії вносить до нього відповідний запис, під яким ставлять підписи члени комісії. Форма акта про проведення перевірки навчального закладу затверджена наказом № 17-а Державної інспекції навчальних закладів України від 07 травня 2012 року, згідно з якою такою формою є саме акт, а не довідка. Посилання в наказі № 340 МОН від 28 березня 2016 року про призначення перевірки правової роботи та щодо вимог антикорупційного законодавства у Дніпропетровському національному університеті ім. О. Гончара на пункт 13 Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації, затвердженого постановою № 1040 Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2008 року, як на нормативно-правову підставу проведення цієї перевірки [PERSON] освіти і науки, а не ДІНЗ, як це передбачено Порядком інспектування, є безпідставним та таким, що порушує зазначений у цьому наказі пункт 13. Так, пункт 13 Загального положення про юридичну службу дослівно передбачає: «Юридична служба органу виконавчої влади має право: 1) перевіряти дотримання законності структурними підрозділами органу виконавчої влади та підприємством, що належить до сфери його управління». Але ж, Дніпропетровський національний університет ім. О. Гончара, по-перше, не є підприємством, а згідно ст. 27 Закону України «Про вищу освіту» та Статуту утворений і здійснює освітню діяльність у формі державної установи і працює на засадах неприбутковості. По-друге, Дніпропетровський національний університет ім. О. Гончара не належить до сфери управління МОН, що підтверджується відсутністю Університету в переліку державних підприємств та установ, які належать до сфери управління МОН, опублікованому на офіційному сайті [PERSON] освіти і науки (роздруківка переліку з сайту МОН є). Крім того, відповідно до пункту 1.1. Статуту Університету, затвердженого МОН, Університет підпорядковується [PERSON] освіти і науки України, а не належить до сфери його управління. Таким чином, перевірка Дніпропетровського національного університету ім. О. Гончара на підставі наказу МОН від 28 березня 2016 року, результати якої оформлені довідкою від 13 квітня 2016 року, та яка, в свою чергу, нібито виявила невиконання умов Контракту від 31 січня 2011 року № III-7 [PERSON] і стала підставою дострокового його розірвання, призначена, проведена та її результати оформлені із грубими порушеннями чинного законодавства, наведеного вище. Ці порушення полягають в тому, що: - графік перевірки Дніпропетровського національного Університету ім. О. Гончара був затверджений наказом МОН, а не ДІНЗ, та це затвердження відбулося пізніше 25 числа останнього місяця кварталу, що є порушенням пункту 3 «Порядку державного інспектування навчальних закладів»; - перевірка призначена МОН в порушення вимог законодавства - Положення про МОН, Загального положення про юридичну службу, за відсутності у МОН повноважень як на її призначення, так і проведення; - перевірка проведена неналежним органом комісією, призначеною наказом МОН у складі фахівців МОН, а не комісією ДІНЗ під головуванням працівника ДІНЗ, без повідомлення навчального закладу про її призначення за 10 днів до початку проведення перевірки, чим порушено вимоги пунктів 5, 6 8 Порядку інспектування; - результати перевірки оформлені довідкою, а не актом належної форми, при цьому Довідка не тільки не підписана керівником навчального закладу, але вона не була надана керівнику для ознайомлення (надійшла до Дніпропетровського національного Університету ім. О. Гончара лише 05 травня 2016 року), тобто на дату розірвання 14 квітня 2016 року контракту довідка навіть не була отримана, отже керівнику навчального закладу не було надано можливості викласти свої зауваження, що є порушенням вимог пункту 12 Порядку інспектування і наказу № 17-а Державної інспекції навчальних закладів України від 07 травня 2012 року «Про затвердження форми акта про проведення перевірки навчального закладу». На підставі викладеного, проведена МОН перевірка є незаконною, а довідка про результати не може бути належним доказом встановлення фактів невиконання [PERSON] умов контракту, розірваного наказом МОН достроково. Щодо безпідставності та незаконності висновків довідки: розірвання з [PERSON] трудового договору у формі контракту є незаконним також і тому, що підстав його розірвання, передбачених контрактом, і нібито встановлених під час перевірки та відображених в довідці, насправді не існує, оскільки викладені в довідці висновки комісії щодо порушення [PERSON] умов контракту, не відповідають фактичним обставинам, законодавству України та є неправомірними. Зазначене полягає в наступному. Загальні положення довідки: викладене зауваження про не приведення Статуту Університету у відповідність до норм Закону України «Про вищу освіту» заперечується наступним. Закон України «Про вищу освіту» набрав чинності з 06 вересня 2014 року, листом №1/9-479 [PERSON] освіти і науки України від 08 жовтня 2015 року визначено строк для приведення статутів вищих навчальних закладів у відповідність до вимог нового Закону до 06 вересня 2016 року. Конференцією трудового колективу ДНУ від 30 листопада 2015 року погоджена нова редакція Статуту, яка направлена для затвердження до [PERSON] освіти і науки України за супровідним листом (вих. № 88-552-480 від 10 грудня 2015 року). До початку перевірки жодних повідомлень про результати розгляду нової редакції Статуту на адресу ДНУ не надходило. В квітні 2016 року за запитом ДНУ уповноваженим виконавцем [PERSON] освіти і науки України [PERSON] було надано рекомендації щодо коригування окремих пунктів нової редакції Статуту. Вказані пропозиції враховано в повному обсязі і 13 квітня 2016 року нова редакція Статуту в трьох примірниках направлена на затвердження [PERSON]. На підставі викладеного висновки довідки від 13 квітня 2016 року щодо порушення законодавства у звязку з не приведенням Статуту ДНУ у відповідність до Закону України «Про вищу освіту» є безпідставними. Щодо висновків довідки про організацію правової роботи: У довідці в розділі «Організація правової роботи» вказано, що при ознайомленні в певними договорами про науково-технічне співробітництво встановлено факт тривання всупереч вимог законодавства дії договорів з субєктами, які знаходяться на тимчасово окупованій території АР Крим, а саме: - договору від 25 грудня 2013 року № 1421 з Республіканським вищим навчальним закладом «Кримський гуманітарний університет»; - договору від 16 січня 2013 року № 1402 з кластером «Енергозбереження». За висновком комісії, не розірвання (не припинення) зазначених договорів у встановленому законодавством порядку є фактичним порушенням Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на інших нормативних документів з цього питання, може розглядатися як визнання належності АР Крим та м. Севастополь державі-окупанту Російській Федерації, порушення Статуту Університету і, відповідно, умов Контракту. Відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, його метою є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлення особливого правового режиму на цій території, визначення особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Статтею 4 вказаного Закону № 1207 визначено правовий режим окупованої території. Цей режим передбачає особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина, а також особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Жодна норма Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не тільки не зобовязує субєктів науково-технічного співробітництва припинити дію відповідних договорів з субєктами, що розташовані на тимчасово окупованій території, але й не забороняє таке співробітництво. Більше того, стаття 1 цього Закону встановлює, що тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. У листі [PERSON] юстиції України від 29 травня 2014 року № 248-0-2-14/81 «Щодо надання роз'яснення з питань застосування положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо питання: «чи продовжувати працювати з кримськими контрагентами, чи дійсно укладати договори з ними потрібно згідно з вимогами Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, Господарського кодексу України від 16 січня 2003 року та інших законів України» розяснено, що «…тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України (стаття 1 Закону). Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. При цьому згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу». У звязку з цим, суд вважає, що саме з причини безпідставності висновку про порушення Університетом вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на підтвердження цього висновку не вказано яка саме норма цього Закону була порушена, а також вжито вислів «фактичне порушення». [PERSON] вищевикладене, рішенням Вченої ради Дніпропетровського національного університету ім. О. Гончара НУ (протокол № 3 від 25 вересня 2014 року) на виконання вимог Резолюції Генеральної Асамблеї ООН A/RES/68/262 про територіальну цілісність від 27 березня 2014 року, співпраця за договорами № 1421 з Республіканським вищим навчальним закладом «Кримський гуманітарний університет» та № 1402 з кластером «Енергозбереження» була призупинена (копія протоколу № 3 від 25 вересня 2014 року є). Про прийняття Вченою радою відповідного рішення МОН було повідомлене листом від 05 квітня 2016 року № 81-552-43 факсом та 08 квітня 2016 року поштою. Отже, з усього викладеного в довідці з цього питання фактичним обставинам відповідає лише факт укладення вказаних вище договорів. Всі інші висновки є безпідставними, не ґрунтуються на законодавстві і не відповідають дійсності. Опрацювавши укладені Університетом договори № 1400 від 27 грудня 2012 року про науково-технічне співробітництво з ТОВ «Енергетичні інвестиції» (договір з ЕІ, ЕІ) та № 1423 від 06 грудня 2013 року про науково-технічне співробітництво з Корпорацією «Ноосфера Венчурс ЮЕсЕй, Інк» (договір з Ноосфера, Ноосфера), комісією у довідці сформульовано висновок про те, ці договори містять ознаки удаваної угоди, оскільки фактично укладені для приховання інших правочинів договорів оренди державного майна. Такий висновок обґрунтовано відсутністю в понятті «науково-технічна діяльність», визначення якого дане в Законі України «Про наукову і науково-технічну діяльність», згадки про передачу майна у строкове користування, його ремонт, відшкодування комунальних витрат, тощо, що має місце в умовах договорів, зазначених вище. Посилаючись на наявність у договорі № 1400 з ЕІ положень: про відшкодування ЕІ витрат на комунальні послуги; зобовязань ЕІ здійснювати за власний рахунок поточний ремонт і інші профілактичні дії; право ЕІ розміщувати необхідне для виконання договору в період його дії обладнання для досліджень; право використання розміщеного в приміщеннях обладнання Університету, члени комісії в Довідці стверджували, що фактичний зміст правовідносин сторін за цим договором відповідає поняттю «Оренди», визначення якої дане Законом України «Про оренду державного та комунального майна», як строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Насправді положень, наведених в довідці як таких, що відповідають поняттю «оренда», в договорі № 1400 від 27 грудня 2012 року, термін дії якого завершувався 31 грудня 2015 року, взагалі немає. Лише додатковою угодою № 1 від 28 грудня 2015 року, укладеною на прохання ЕІ продовжити термін дії договору, до нього були внесені зміни та доповнення, відповідно до яких строк договору було продовжено до 31 березня 2016 року, при цьому ЕІ зобовязалося з 01 січня 2016 року та до закінчення строку дії договору, тобто всього протягом трьох місяців, відшкодовувати Університету вартість сплачених ним комунальних послуг (електроенергії та водопостачання), спожитих у спільно використовуваних приміщеннях, а також отримало право усувати власними силами поломки у системах електромережі та водопостачання. Таким чином, з цього питання в довідці допущено викладення недостовірних відомостей, що не відповідають дійсності, а також неправильне застосування законодавства. Відповідно до статей 2, 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна: предметом договору оренди є безпосередньо обєкт оренди та його передача у платне користування орендареві на погоджених сторонами умовах; орендні відносини не передбачають спільного використання майна, що має місце за договором з ЕІ № 1400 з додатковою угодою № 1; оренді відносини передбачають обовязкове платне користування майном орендарем, чого немає за договором № 1400; істотними умовами договору оренди державного майна є, зокрема, склад і вартість майна з урахуванням її індексації; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна, чого також немає за договором № 1400. Натомість, предметом договору з ЕІ є спільне проведення науково-дослідної роботи на базі спеціалізованих лабораторій Університету, для чого і передбачене спільне використання приміщень та обладнання спеціалізованих наукових лабораторій Університету. Таким чином, у довідці до договору про науково-технічне співробітництво викладені недостовірні відомості, невірно і безпідставно застосоване законодавство про оренду, не здійснено правильне визначення виду правовідносин за цим договором і розмежування з іншими видами зобовязань, проігноровані наявні суттєві відмінності договору № 1400 від орендних відносин. Крім того, як вказано у довідці, Університетом укладено з Ноосфера інвестиційні договори від 12 вересня 2014 року № 01/2014 та від 05 серпня 2015 року № 3, які так само несуть в собі ознаки прихованої оренди, за своїм змістом та юридичним навантаженням не відповідають правовій природі та засадам, закріпленим Законами України «Про інвестиційну діяльність», «Про режим іноземного інвестування», що дає підстави для висновку, що в цілому ймовірні збитки від факту прихованої оренди державного майна за цими договорами можуть становити орієнтовно 719 тис. гривень. Наведене і викладені в довідці висновки щодо договорів з ЕІ та Ноосфера мають характер припущення, ймовірності, можливості, а не є встановленим фактом. Тому, такий самий характер припущення, а не встановлених фактів, має й висновок про те, що зазначені договори є порушенням Статуту Університету, а [PERSON], як ректор, не виконав умови контракту. Отже, розірвання з [PERSON] контракту на підставі викладених у довідці припущень, а не встановлених фактів, є незаконним. Посилання на те, що поняття «науково-технічна діяльність», яке дане в статті 1 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», не містить згадки про передачу майна в користування і таке інше, а тому договори «містять ознаки удаваного правочину», на мій погляд, є проявом правової некомпетентності. Адже автори довідки змішали два різні поняття, а саме - поняття значення терміну «науково-технічна діяльність» (тобто слова, а у даному випадку словосполучення), застосованого у спеціальному законі, та поняття договору, тобто домовленості двох або більше сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України), як однієї із форм правочинів. Ще й при цьому помилково виходили з того, що ці поняття є тотожними. Закон «Про наукову і науково-технічну діяльність» не регулює питань, повязаних із укладенням договорів про науково-технічну діяльність, не регулює умови і зміст таких договорів. Згідно преамбули Закону, «цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади функціонування і розвитку науково-технічної сфери, створює умови для наукової і науково-технічної діяльності, забезпечення потреб суспільства і держави у технологічному розвитку». Тому на порядок укладення, зміст і умови договорів про науково-технічну діяльність без будь-яких виключень поширюються норми Цивільного кодексу України. Статтею 627 ЦК України встановлено свободу договору, згідно з якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 6 ЦК України: 1. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. 2. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. 3. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до статті 628 ЦК - зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Таким чином, при укладанні договорів про науково-технічне співробітництво, інвестиційних договорів та визначенні їх умов, в тому числі й щодо спільного використання зазначених у цих договорах приміщень з метою досягнення результату, не було порушено жодної норми законів України, в тому числі й тих, на які є посилання у довідці. Навпаки, договори з ЕІ та Ноосфера укладені у повній відповідності із законом, а їх умови законодавству не суперечать. Більше того, стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність договорів, наведених у довідці, законом прямо не встановлена, судом вони також недійсними не визнані, тому припущення про їх недійсність є нікчемним і не може бути підставою звинувачення [PERSON] у тому, чого не існує, і, відповідно, бути підставою дострокового розірвання контракту. На аркушах 7-8 довідки міститься посилання на пояснення [PERSON], надані листом від 04 січня 2016 року № 81-552-41 стосовно стану взаємовідносин між Університетом і ЕІ за договором № 1400, в яких йшлося також і про низку порушень умов договору з боку ЕІ. Зокрема відзначено, що [PERSON] в цих поясненнях відмітив ініціювання ЕІ без узгодження з Університетом процедури отримання в оренду належних Університету приміщень, в т.ч. лабораторій. З цього приводу члени комісії вказали, що [PERSON] не надано доказів порушень договору з боку ЕІ, що норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не передбачають отримання дозволу балансоутримувача, тобто Університету, на передачу майна в оренду. Підсумували зазначене висновком про те, що саме Університет неналежно виконував свої обовязки за договором і зловживав власним правом. А на аркушах 10-11 довідки вказано на встановлення порушення Університетом норм статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна, що полягає в перешкоджанні Регіональному відділенню Фонду державного майна України, за наявності згоди держави як власника, оформити договірні орендні відносини. Ці висновки спростовуються наступним: ніяких пояснень нікому листом від 04 січня 2016 року № 81-552-41 [PERSON] не надавалось. Листа від такої дати за таким номером не існує. Листом за таким номером, але від 04 квітня 2016 року пояснення [PERSON] дійсно надавались, але не членам комісії, які склали довідку, а заступнику Міністра освіти і науки України [PERSON] Копія цього листа за номером 81-552-42 від 04 квітня 2016 року направлена також заступнику директора департаменту науково-технічного розвитку - начальнику відділу розвитку науково-технічної інфраструктури МОН [PERSON] у відповідь на його лист від 17 березня 2016 року № 18/4-44-16. В листі від 17 березня 2016 року № 18/4-44-16 за підписом [PERSON] повідомлялося, що до МОН надійшов лист [PERSON] «Нова енергія України», членом якого згідно п. 1 Договору № 1400 є ТОВ «Енергетичні інвестиції», про невмотивоване затягування керівництвом Університету надання документів для оформлення орендних відносин на приміщення Університету, яке здійснюється спільно [PERSON], МОН та Фондом державного майна України, та про сприяння в продовженні договору № 1400. В листі також містилося прохання [PERSON] надати розяснення щодо зазначеної ситуації на поінформувати про перспективи можливої співпраці з [PERSON] «Нова енергія України». Перевірка проводилась з 29 березня по 01 квітня 2016 року, про що зазначено безпосередньо в тексті довідки про її результати, а пояснення [PERSON] надавались іншим посадовим особам МОН і зовсім з іншого приводу і були надіслані до МОН 04 квітня 2016 року, тобто після завершення перевірки. Під час перевірки інформація, повязана із виконанням договору з ЕІ, не запитувалась і не перевірялась. Надання доказів перебігу виконання договору з ЕІ не вимагалось і в листі МОН, підписаному [PERSON], а лише пропонувалось надати розяснення. Таким чином, в текст довідки внесено інформацію, якої не існувало на час проведення перевірки, яка членами комісії не запитувалась і не перевірялась, а тому висновки довідки з цього питання є безпідставними. Згідно статті 65 Закону України «Про вищу освіту», наукова, науково-технічна та інноваційна діяльність у вищих навчальних закладах є невід'ємною складовою освітньої діяльності і провадиться з метою інтеграції наукової, освітньої і виробничої діяльності в системі вищої освіти. Провадження наукової і науково-технічної діяльності університетами, академіями, інститутами є обов'язковим. Виконання будь-якого договору, не є правовою роботою. На юридичний відділ Університету відповідні права, обовязки та відповідальність Положенням про юридичний відділ, зміст якого викладений у розділі 1 довідки, не покладено. Питання виконання договору про науково-технічне співробітництво № 1400 з ЕІ є питанням здійснення освітньої діяльності і підлягала перевірці ДІНЗ, але не є питанням правової роботи, яку мала здійснити комісія згідно наказу МОН. Тому перевірка виконання договору про науково-технічне співробітництво, а також будь-які висновки щодо стану виконання такого договору, наявність чи відсутність порушень чи недоліків під час його виконання, можуть здійснюватись виключно під час перевірки освітньої діяльності вищого навчального закладу, а не правової роботи в Університеті. А проводитися така перевірка має ДІНЗ, а не комісією МОН. Отже, стверджуючи в довідці, що Університет неналежно виконував свої обовязки за договором і зловживав власним правом, члени комісії виклали недостовірні відомості, які не встановлювались під час перевірки, а також вийшли за межі своєї компетенції та своїх повноважень. Частиною 1 статі 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року № 2269-ХІІ передбачено, що Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є орендодавцями майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам. Відповідно до частини 4 статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відносини оренди рухомого та нерухомого майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що є засновниками наукового парку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про наукові парки». Статтею 1 Закону «Про наукові парки» від 25 червня 2009 року №1563-VI визначено, що науковий парк - юридична особа, що створюється з ініціативи вищого навчального закладу та/або наукової установи шляхом об'єднання внесків засновників для організації, координації, контролю процесу розроблення і виконання проектів наукового парку; партнери наукового парку - суб'єкти господарювання, що уклали з науковим парком договір про партнерство. Згідно статті 20 «Оренда приміщень вищого навчального закладу та/або наукової установи - засновника наукового парку» Закону №1563, за проектами наукового парку, зареєстрованими згідно із статтею 15 цього Закону, реалізація яких передбачає використання приміщень та обладнання вищого навчального закладу та/або наукової установи, за поданням виконавчого органу управління наукового парку між вищим навчальним закладом та/або науковою установою і науковим парком та/або партнером наукового парку укладається договір оренди на строк, передбачений умовами реалізації проекту наукового парку. Таким чином, укладення договору оренди майна вищого навчального закладу без його участі є порушенням вимог вищевказаних норм законів України, при цьому орендарями майна вищого навчального закладу можуть бути виключно наукові парки та їхні партнери. Тому висновки комісії, викладені в довідці, про те, що згода Університету на оренду його майна не передбачена законом, а також про те, що Університет зловживав своїм правом, порушив вимоги статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не ґрунтуються на законі. Навпаки, порушенням Закону є надання [PERSON] освіти і науки дозволу на укладення договору оренди майна Університету. Щодо висновків довідки про додержання вимог фінансового контролю: на виконання норм Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» та постанови № 706 Кабінету Міністрів України «Питання запобігання та виявлення корупції» від 04 вересня 2013 року в ДНУ в жовтні 2013 року утворено підрозділ з питань запобігання та протидії корупції та затверджено Положення про нього. Підрозділ організовує свою роботу на основі річних планів, які щорічно затверджуються ректором ДНУ. Підрозділом на виконання норм законодавства постійно проводиться робота з недопущення корупційних правопорушень, результати роботи підрозділу доповідаються на засіданнях ректорату ДНУ. В університеті створена система повідомлень про можливі факти вчинення корупційних правопорушень і проводиться розяснювальна робота з цих питань серед співробітників та студентів вищого навчального закладу. Підтвердженням цього є те, що факт неподання декларації про майно, доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру за 2015 рік субєктами декларування Університету у кількості 27 осіб встановлено не членами комісії під час перевірки, а саме підрозділом Університету з питань запобігання та протидії корупції, який і надав перевіряючим список цих осіб. Ця обставина безпосередньо відображена у довідці (сторінка 12 довідки). З метою усунення вказаного порушення було видано наказ № 48-г «Про декларування майна і доходів працівниками університету» від 06 квітня 2016 року, яким керівнику уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції [PERSON] та начальнику відділу кадрів [PERSON] доручено вжити заходів щодо усунення вказаних недоліків та забезпечити належний контроль за ходом своєчасної подачі працівниками декларацій про майно і доходи. За результатами проведення розяснювальної роботи декларації подані 26 співробітниками та 7 звільненими особами. Обовязок з подання декларацій 2 особами ([PERSON] та [PERSON]О.) є припиненим у звязку із смертю. Щодо 2 осіб, які до даного часу не подали декларації ([PERSON] та [PERSON]Л.), направлено повідомлення до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (вих. № 84-552-33 від 25 квітня 2016 року) для вжиття заходів відповідно до законодавства. Отже вказані порушення статті 12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» вчинені не [PERSON] і навіть не підрозділом з питань запобігання та протидії корупції, а конкретними особами, які несвоєчасно подали декларації в термін, встановлений частиною 1 статті 12 вказаної статті Закону. Слід зазначити, що термін, протягом якого з моменту виявлення правопорушення таке повідомлення має бути спрямовано до відповідного спеціально уповноваженого органу у сфері протидії корупції, законом не встановлений. Тому, з вищевказаного не вбачається порушень [PERSON] вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», і статі 12 цього Закону, а також Підрозділом з питань запобігання та протидії корупції. Адже зазначені порушення були виявлені саме цим підрозділом, в результаті роботи саме цього підрозділу порушення були усунуті, а щодо тих осіб, які вимог Закону не виконали, направлені повідомлення до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, як це і передбачено статтею 12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Більше того, все це було зроблено підрозділом Університету з питань запобігання та протидії корупції, під керівництвом [PERSON], ще до складення довідки, задовго до її отримання і ознайомлення з нею, та до розірвання наказом МОН контракту з [PERSON] З метою узгодження редакції окремих пунктів Положення про підрозділ з питань запобігання та виявлення корупції Дніпропетровського національного університету імені [PERSON] (в частині його підпорядкування) з вимогами пункту 3 Типового положення, затвердженого постановою № 706 Кабінету Міністрів України від 04 вересня 2013 року, наказом № 117 ректора ДНУ від 13 травня 2016 року до Положення внесено відповідні зміни. Цей недолік не є суттєвим і тому не може бути підставою для дострокового розірвання контракту та звільнення [PERSON] з роботи, тим більше за обставин, коли його було негайно усунуто ще до розірвання контракту. Таким чином, відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України та п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» трудовий договір на підставі цієї норми припиняється при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. При цьому важливими є питання, у чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення та чи могли воно бути підставою для дострокового розірвання трудового контракту. Пунктом 27 Контракту, укладеного міністром освіти та науки з [PERSON] 31 січня 2011 року дійсно передбачено припинення контракту при невиконанні його умов керівником. Але у наказі не вказано, у чому конкретно виявилося з боку [PERSON], як ректора, не забезпечення виконання у частині умов п. 1 та невиконання підпунктів 4-5 п. 9, а також підпунктів 3, 5, 10. 19 пункту 10 контракту. За результатами роботи у 2015 році Дніпропетровський національний університет ім. Олеся Гончара, саме під керівництвом [PERSON], зайняв 1 місце серед ВУЗів Дніпропетровської області, 2 місце серед кращих ВНЗ центрального регіону України, 8 місце у рейтингу системи Scopus, 9 місце серед кращих класичних університетів, 10 місце у рейтингу «ТОП-200 Україна», 18 місце в консолідованому рейтингу ВНЗ України». Протягом останніх 3-х років університет входить до десятки лідерів вищих навчальних закладів за кількістю поданих заяв від вступників на навчання за програмами підготовки бакалаврів, спеціалістів та магістрів. Посилання ж у наказі на незабезпечення ефективної діяльності, реалізації державної політики в галузі освіти і науки (п. 1), не виконання в частині розпорядження майном навчального закладу відповідно до законодавства, укладання договору у межах і спосіб, встановленими законодавством (підпункти 4-5 п. 9), та незабезпечення: виконання договірних зобовязань, високоефективної, наукової та науково-технічної діяльності вищого навчального закладу; дотримання законодавства, додержання умов Статуту, дотримання встановленого законодавством порядку укладання договорів оренди нерухомого майна (підпункти 3, 5, 10. 19 пункту 10 контракту) носять загальний характер, не відповідають фактичним обставинам, як це доведено вище і тому не можуть бути підставою для звільнення за п. 8 ст. 36 КЗпП України. [PERSON] після закінчення навчання у Дніпропетровському університеті у 1971 році та закінченні в 1974 році у ньому аспірантури, працював лише у цьому вищому начальному закладі на різних посадах, а з 1998 року на посаді ректора; має наукову ступінь доктора фізико-математичних наук, вчені звання професора та члена кореспондента Національної академії наук України. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя. Відповідно до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що відповідно до усталеної практики Конвенційних органів, органи місцевого самоврядування є державними організаціями, у тому значенні, що вони керуються публічним правом та здійснюють публічні функції, покладені на них Конституцією та законами. Згідно з нормами міжнародного права термін «державні організації» не обмежується лише вентральними органами виконавчої влади. У тих випадках, коли державна влада є децентралізованою, він поширюється на будь-який національний орган, який здійснює публічні функції (див., наприклад, рішення від 8 грудня 2005 року у справі «Мікрюков проти Росії» (Mikryukov v. Russia), заява № 7363/04, п. 21, з подальшими посиланнями). З цього випливає, що відповідальність за дії та/або бездіяльність органів місцевого самоврядування несе держава-відповідач (див. рішення від 28 травня 2009 року у справі «Овчаров і Хомич проти України», заяви № 32910/06 та 50081/06, п. 29). Європейський суд також неодноразово приходив до висновків, що державна установа (не наділена владними повноваженнями) здійснює «державне управління» відповідно до законодавства України та контролюється державною владою, і, таким чином, вона може розцінюватись як «державна організація» в сенсі практики Суду (див. зяті монастирі проти Греції, рішення від 9 грудня 1994, серія А N 301 - А, § 49; [PERSON] та інші проти [PERSON] (ріш.) №53984/00, CEDH 2003-Х () (витяг), § 26; RENFE проти Іспанії, № 35216/97, рішення Комісії від 8 вересня 1997 рішення Михайленки та інші проти України, № 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, З6800/02, 38296/02 и 42814/02, п. 45, рішення від 30 листопад 2004 року; цит.: рішення від 22 лютого 2005 рлку «Новоселецький проти України», № 47148/99, п. 82). За таких умов відповідач є зобовязаний додержуватися позитивних обовязків, які покладаються на державу, як учасника Конвенції, у тому числі що стосується виконання вказаної Конвенції. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «[PERSON] ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. За таких умов згідно Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дії відповідача можливо оцінювати як дискримінаційні щодо позивача, він зазнає утиск, обмеження у реалізації та користуванні своїми правами як працівника, відносно якого роботодавцем вчиняються умисні дії з наміром його звільнення, штучно створюється напружена, ворожа, образлива та зневажлива атмосфера. З огляду на дійсні обставини справи, заявлені підставу та предмет позову, обєктивно та субєктивно незаконними діями у сфері професійної діяльності відповідач порушив права позивача і на повагу до приватного життя. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, порушено його права, завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не згоду відповідача з позовом, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає правомірними позовні вимоги про порядок, який відповідачем був застосований при видачі вказаного незаконного наказу та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності судом встановлено. Твердження представника відповідача відносно протиправності дій самого позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і поновити [PERSON] на посаді ректора Дніпропетровського Національного Університету імені [PERSON] з 15 квітня 2016 року, допустити негайне виконання рішення, стягнути з [PERSON] освіти і науки України на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє обєктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved