Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача - ТОВ «Краснолиманське» (далі - відповідач) на свою користь 90 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому в результаті професійного захворювання. В обґрунтування позову зазначено, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем з 04.09.2012 по 29.06.2014, працював прохідником підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті, наказом від 01.07.2014 звільнений на підставі п.2 ст.40 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виявленою невідповідністю роботі, яку виконує за станом здоров'я. Також позивач зазначив, що він до переводу працював на ДП «ВК «Краснолиманське» прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті, з 13.09.1996 по 24.10.2007, з 6.11.2007 по 2.08.2008 та з 10.11.2008 по 4.09.2012 року. 21.08.2015 відносно позивача складений акт розслідування хронічного професійного захворювання, встановлені професійні захворювання: - хронічна правобічна радикулопатія L5-S1 в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом, захворювання професійне, встановлене вперше; - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, легка ступінь (II) ст. - за класифікацією [PERSON] та [PERSON] - захворювання професійне, встановлене вперше; - хронічний бронхіт II ст. фаза затихаючого загострення, прикореневий і нижньодольовий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. Захворювання професійне, встановлене вперше. 26.08.2015 позивач був вперше оглянутий на МСЕК за професійним захворюванням, за результатом огляду встановлено первинно 65% втрати професійної працездатності за сукупністю з 26.08.2015 до 01.09.2016: - 35% попереково-крестцовий радикуліт; - 20% хронічний бронхіт; - 10% туговухість; визнано інвалідом третьої групи за професійним захворюванням з 26.08.2015 року до 26.08.2015. За висновком МСЕК від 30.06.2018 позивачу повторно встановлено 65% втрати професійної працездатності - 35% попереково-крестцовий радикуліт, 20% хронічний бронхіт, 10% туговухість, з 30.06.2016 року встановлено безстроково, визнано інвалідом З групи безстроково. Позивач також зазначає, що протягом багатьох років він звертався за медичною допомогою з приводу захворювань радикулітом, бронхітом та туговухістю. Через захворювання внаслідок впливу шкідливих факторів позивач відчуває задуху при помірному фізичному навантаженні, з градацією в праву ногу, обмеження рухів в попереку, оніміння кистей, кашель, переважно сухий з тяжко відділяємим харкотинням; біль за грудиною; знижений слух, шум у вухах; загальну слабкість. Протягом багатьох років він постійно проходить курс лікування для того, щоб підтримати свій стан здоров'я. У теперішній час обмежений у рухах, не витримує значних навантажень, періодично відчуває загальну слабкість, недомагання, частий кашель, задишку. Майже постійно позивача непокоїть кашель. Вказані обставини викликають у позивача моральні страждання, які він оцінює в 90 000 грн. Позивач в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, навівши доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Мотиви незгоди зводяться до такого. Позивач працевлаштувався на підприємство відповідача, вже маючи стаж роботи в підземних умовах, тобто в умовах впливу шкідливих факторів, а у відповідача пропрацював лише 1 рік 9 місяців. Відповідно до п.63 Постанови Кабінету Міністрів України №1232 від 30.11.11, якою затверджений Порядок проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, до хронічного професійного захворювання належить захворювання, що виникло після багатократного та/або тривалого впливу шкідливих виробничих факторів, отже, на думку відповідача, таке захворювання не могло розвинутися та отримати професійний характер. Також відповідач зауважує, що протиправних дій у відношенні позивача, які б знаходилися у причинному зв'язку із профзахворюванням, не вчиняв. Позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода, наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено розрахунку суми шкоди, яку він зазначає у позові. Крім того, відповідач вважає, що позивач навмисно сприяв розвиненню свого профзахворювання та збільшенню шкоди для свого здоров'я, оскільки, як він зазначає, в період з 2005 року по 2012 рік неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні із зазначеними хворобами, але продовжував працювати та працевлаштувався до відповідача. Встановлена позивачу 3 група інвалідності, яка у відповідності до «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затверджена постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.09, встановлюється у разі функціональних порушень в організмі помірної важкості, зумовлених захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту. Інваліди 3 групи можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Тобто позивач права на працю та можливості забезпечувати свою родину не позбавлений. За викладених обставин відповідач вважає позовні вимоги позивача необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів та пояснень, викладених учасниками справи в заявах по суті справи і представником відповідача в судовому засіданні, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Копією трудової книжки серії БТ-ІІ №2182069 на ім'я позивача підтверджується, що останній перебував з відповідачем у трудових відносинах з 04.09.2012 по 29.06.2014, займаючи посаду прохідника підземного 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті за переводом. Відповідно до Медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії Інституту медицини праці НАМНУ про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 11.02.2015 №4/90, складеного відносно позивача (місце останньої роботи: ТОВ «Краснолиманське», прохідник), у останнього встановлені такі професійні захворювання: - хронічна правобічна радикулопатія L5-S1 в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість легка ступінь (II ст.) за класифікацією [PERSON] та [PERSON] - хронічний бронхіт II ст. стихаючого загострення, прикореневий і нижньодольовий пневмосклероз , ЛН І-ІІ ст. Вказані захворювання встановлені вперше. У вказаному висновку зазначено, що підґрунтям для визначення професійної категорії захворювань явились: дані клінічного обстеження, динаміка захворювань, їх розвиток під час роботи в шкідливих умовах праці; інформація про умови праці, представлена в інформаційній довідці [PERSON] №66/2.3, згідно якої хворий підлягав дії несприятливих виробничих факторів (фізичне навантаження, робоча поза, несприятливий мікроклімат), параметри яких перевищували допустимі величини; пилу, концентрації якого перевищували ГДК; стаж в шкідливих умовах праці - 31 рік 4 місяці. За змістом Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 21.08.2015, затвердженого начальником Головного державного санітарного лікаря міста Красноармійська, Димитрова, Красноармійського району Лазарєвим В.О., комісія, до складу якої входили, в тому числі, відповідальні особи відповідача, провела розслідування причин виникнення у позивача вказаних професійних захворювань. За пунктами 16-19 вказаного Акту такі захворювання у позивача виникли у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах праці, обумовленими впливом промислового фактора - пил, важкість праці, виробничий шум. Причина професійного захворювання: згідно лабораторно-інструментальних досліджень: запиленість повітря робочої зони переважно фіброгенної дії складала 176.2мг/мЗ (ГДК-2мг/м3). Потужність зовнішньої роботи (Вт) при роботі з участю м'язів нижніх кінцівок та тулуба 287.1Вт (ПДР - 90Вт), теж при роботі с переважною участю м'язів плечового поясу, виробничий шум досягав 86дБА (ПДР 80дБА). З огляду на тривалий виробничий стаж працівника в шкідливих умовах праці, кількаразову зміну дільниць і робочих місць, часту зміну керівників дільниць, встановити осіб, винних у порушенні норм і правил охорони праці, що стали причиною даного профзахворювання, неможливо. Зверненню позивача до Центральної лікарсько-експертної комісії Інституту медицини праці НАМНУ передували факти його неодноразового амбулаторного та стаціонарного лікування з діагнозами попереково-крестцового радикуліту, бронхіту та тугоухості, про свідчать копії виписок з амбулаторної картки та довідки з лікарні. За Довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 10 ААВ №517231 позивача вперше визнано інвалідом 3 групи за загальним захворюванням. 26.08.2015 позивач був вперше оглянутий на МСЕК за професійним захворюванням, за результатом огляду позивачу встановлено первинно 65% втрати професійної працездатності за сукупністю з 26.08.2015 по 01.09.2015: - 35% попереково-крестцовий радикуліт; - 20% хронічний бронхіт; - 10% туговухість; позивача визнано інвалідом 3 групи за професійним захворюванням з 26.08.2015 до 26.08.2016 (довідки №0607124, №0039316). Визначено потребу у медикаментозному лікуванні за профзахворюванням, санаторно-курортне-лікування за хронічним попереково-крестцовим радикулітом. За висновком МСЕК від 30.06.2016 позивачу повторно встановлено 65% втрати професійної працездатності - 35% попереково-крестцовий радикуліт, 20% хронічний бронхіт, 10% туговухість, з 30.06.2016 встановлено безстроково, визнано інвалідом 3 групи безстроково. Копією свідоцтва про укладення шлюбу підтверджується, що позивач з 18.07.1987 одружений зі [PERSON], яка відповідно до Довідки МСЕК від 08.11.2017 має інвалідність 3 групи за загальним захворюванням. На підстави наведених доказів суд доходить висновку, що аргументи, наведені позивачем щодо спричинення йому відповідачем моральної шкоди, є слушними та заслуговують на увагу з огляду на такі норми права. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами ст.173 КЗпП за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Обов'язки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Факт установлення позивачу професійного захворювання, яке складається з комплексу захворювань, внаслідок якого його професійна працездатність втрачена на 65% безстроково, та яке виникало у зв'язку з тривалою роботою в шкідливих умовах праці, обмовленою впливом промислового фактору, в тому числі на підприємстві відповідача, що підтверджується Актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання; систематичне проходження позивачем лікування з приводу відповідних захворювань, в тому числі в період роботи на підприємстві відповідача, встановлення позивачу 3 групи інвалідності безстроково та визначення потреби у медикаментозному лікуванні, свідчать про втрату нормального життєвого укладу, притаманного віку позивача, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, вказує на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди. З приводу покликань відповідача суд зазначає, що представником відповідача визнаний факт роботи позивача у відповідача; те, що позивач працював у відповідача в шкідливих умовах праці, обумовлених впливом промислового фактору, останнім не спростовано, та, відповідно, відсутність негативного впливу таких умов на стан здоров'я позивача, яке привело до визнання позивача інвалідом 3 групи безстроково та втрати ним на 65% працездатності, навіть за незначний період, не доведена. Факт того, що позивач працевлаштувався на роботу до відповідача, після проходження лікувань радикуліту, бронхіту та туговухістю, а також те, що наявна у позивача 3 група інвалідності надає можливість навчатись та проводити різні види трудової діяльності, не свідчать про відсутність у позивача професійних захворювань та не знімає з відповідача відповідальності за відшкодування моральної шкоди, спричиненої фактом наявності у позивача такого захворювання, обумовленого певним періодом роботи в шкідливих умовах на підприємстві відповідача. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №3, відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до наслідків що наступили, які підтверджуються наведеними вище медичними документами, а саме, встановлення позивачу 65% втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності, глибину фізичних та моральних страждань позивача, на яку впливає необхідність подальшого лікування та спостереження задля відновлення працездатності, відчуття незручності у повсякденному житті, необхідність докладання додаткових зусиль, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та одночасно зважаючи на те, що відповідні професійні захворювання обумовлені тривалим періодом роботи позивача не лише у відповідача, а й на інших підприємствах, суд оцінює спричинену позивачу моральну шкоду в 20 000 гривень, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення. Відтак позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд зазначає, що згідно з пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платник податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Отже, стягнута за рішенням суду моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я не є об'єктом оподаткування доходу платника податку. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 155 грн., тобто пропорційно розміру задоволених вимог (22% від 704,80 грн.).

Outcome: partial