Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що 27.04.1991 між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. З листопада 2016 року не проживають як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають різні погляди на сімейне життя, почуття взаємоповаги між ними втрачено. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим, примиритися не бажає, прізвище після розірвання шлюбу просить залишити [PERSON] . Ухвалою суду від 11.11.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.17). В судове засідання позивач не з`явилась, за змістом поданої заяви просить розглянути справу у її відсутність, на розірванні шлюбу наполягає, зазначаючи, що порозуміння з відповідачем не знайдено, у кожного з них є інша сім`я. Строк на примирення просить не надавати (а.с.11). Відповідач, належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, в електронній формі надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає (а.с.22). В силу приписів ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутністю учасників справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] підтверджується, що сторони з 27.04.1991 перебувають в шлюбі, зареєстрованому Волноваським райвідділом ЗАГС Донецької області, актовий запис №71; після державної реєстрації шлюбу позивачці присвоєно прізвище [PERSON] , дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с.14). За змістом позову шлюбні відносини між позивачем та відповідачем не склались, вони перестали проживати як подружжя та вести спільне господарство, подальше сумісне життя та збереження шлюбу позивач вважає неможливим, примиритися не бажає. Неповнолітніх дітей від шлюбу не має. Відповідачем викладені обставини не спростовані та визнані. Суд враховує такі норми права. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. За приписами ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя; суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, а також добровільний характер шлюбу, суд доходить висновку, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Положеннями ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу; згідно з абз. 2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, про що подав відповідну заяву, то згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету.

Outcome: approved