Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

[PERSON] 17 липня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалася на те, що працювала в санаторії-профілакторії ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» молодшою медичною сестрою і з 07 квітня 2014 року її було звільнено з роботи за власним бажанням. Але при звільненні з нею не було своєчасно проведено повний розрахунок: зарплату вона отримала від відповідача лише після звернення до суду в липні 2014 року, тобто не своєчасно проведено повний розрахунок. Вважає такі дії відповідача протиправними, звернулася до відповідача з питанням про виплату вказаної компенсації, але відповідач їй в цьому відмовив, виник спір. Просила стягнути з відповідача компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5661 грн. 15 коп., задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно позивач працював в санаторії-профілакторії університету і був звільнений наказом від 02 квітня 2014 року за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України, чому є документальне підтвердження. Звільнення було правильним, належний розрахунок при звільненні провели своєчасно. Санаторій-профілакторій має окреме фінансування, виплати і інш.. вони до цього відношення не мають, а тому і не повинні виплачувати вказану компенсацію. Крім того, зарплату позивачу вони виплати відразу після отримання документів про це від казначейства, це вже було виконання наказу суду, а не затримка виплати зарплати при звільненні. Розрахунок з позивачем проведено вірно і повністю. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON], маючи сезонну роботу, останні декілька років працевлаштовувалася на певний час у відповідача; останній раз у відповідності до наказу № 268 від 10 лютого 2014 року позивачка була прийнята на роботу в санаторій-профілакторій ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» на посаду молодшої медичної сестри по строковому трудовому договору. Згідно з наказом № 273 від 02 квітня 2014 року вона була звільнена з роботи з 07 квітня 2014 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з виплатою компенсації та заробітної плати. Але вказану зарплату і повний розрахунок позивачці виплачено при звільненні не було і вона вимушена була в травні 2014 року звертатися до суду, наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2014 року заява [PERSON] була задоволена і з відповідача стягнуто суму не виплаченої заробітної плати; цей наказ набрав законної сили 13 червня 2014 року, направлений до виконання і лише 11 липня 2014 року відповідач виплатив позивачці належну при розрахунку суму заробітної плати згідно наказу суду. Отже відповідачем не своєчасно проведено повний розрахунок. Вважає такі дії відповідача протиправними, звернулася до відповідача з питанням про виплату компенсації, але відповідач їй в цьому відмовив, виник спір і позивачка вимушена була знову звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні з'ясовано, що дійсно у відповідності до наказу № 268 від 10 лютого 2014 року позивачка була прийнята на роботу в санаторій-профілакторій ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» на посаду молодшої медичної сестри по строковому трудовому договору. Згідно з наказом № 273 від 02 квітня 2014 року вона була звільнена з роботи з 07 квітня 2014 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу при звільненні, у передбачені ст. 116 КЗПП України строки, відповідачем сплачені не були. Роботодавцем позивача є саме відповідач, останній виплатив повністю заробітну плату позивачу за наказом суду, отже саме він і повинен виплачувати компенсацію позивачу не своєчасний розрахунок при звільненні. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. На підставі ч. 2 ст. 75 ЦПК України судові видатки, понесені судом, стягуються з кожної сторони пропорційно тої частини позову, щодо якої рішення ухвалене проти неї і зараховуються в дохід держави, тому, оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито» позивачем при пред'явленні позову до суду не був сплачений судовий збір, суд вважає необхідним стягнути вказані кошти з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по видачі наказу про звільнення, виплаті конкретних сум, повного розрахунку при звільненні, протиправності дій, а відповідач це не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Вирішення даного позову та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому запропонованого відповідачем рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Строк позовної давності не сплинув, відповідач коштами позивача користується триавалий час. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» на користь позивача [PERSON] компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 5661грн. 15 коп., а також стягнути з Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет»» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved