Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

[PERSON], в особі свого представника [PERSON], звернувся до суду з позовом до ТОВ «Сухі Суміші» про звільнення з посади директора. Ухвалою суду від 05.05.2017 року до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1». Відповідно до позивних вимог позивач просить визнати трудовий договір, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сухі Суміші» припиненим на підставі п. 4 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, внаслідок його розірвання з ініціативи працівника з 15.02.2017 року. Свої вимоги обґрунтовує наступним. 03.02.2014 року рішенням загальних зборів ТОВ «Сухі суміші», яке оформлено протоколом № 20 його було призначено на посаду директора підприємства. Письмовий трудовий договір або контракт, як особлива форма трудового договору, з [PERSON] не укладався, однак 04.02.2014 року був виданий Наказ № 15 про здійснення позивачем повноважень директора ТОВ «Сухі Суміші». 01.02.2017 року [PERSON] на імя учасників ТОВ «Сухі Суміші» (Вищого органу товариства) було подано заяву про звільнення з посади директора за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Заяву про звільнення учасниками товариства отримано в той же день, однак ними не було вжито жодних дій щодо скликання загальних зборів та вирішення питання про звільнення позивача з посади директора. В судове засідання позивач не з'явився. До засідання представником позивача подано заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує, позов просить задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи - не заперечує. В судове засідання представники відповідача та третьої особи не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. він був своєчасно та належним чином повідомлений про розгляд справи за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцезнаходженням, про причини неявки не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не надав, заперечень на позов не подано. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.02.2014 року рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Сухі Суміші», яке оформлено протоколом № 20, [PERSON] було призначено на посаду директора товариства. Письмовий трудовий договір або контракт з позивачем не укладався. Однак, на підставі протоколу № 20 від 03.02.2014 року загальних зборів учасників ТОВ «Сухі Суміші», видано наказ № 15 від 04.02.2014 року про здійснення позивачем повноважень директора. Відповідно до ст. 58, ст. 62 ЗУ «Про господарські товариства», ч. 2 ст. 97 ЦК України органами управління товариства є загальні збори його учасників і виконавчий орган, який може бути колегіальним (дирекція) або одноособовим (директор). Відповідно що ст. 145 ЦК України та ст. 58 Закону України «Про господарські товариства» вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Пунктом 3 ч. 4 ст. 145 ЦК України передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить створення та відкликання виконавчого органу товариства. Відповідно до п. 7.3. статуту ТОВ «Сухі Суміші» прийняття рішення щодо обрання і відкликання директора з посади відноситься до виключної компетенції зборів учасників. Згідно із розясненнями, зазначеними в абзаці 1 пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», слідує, що відповідно до ст. 24 КЗпП України укладання трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Отже, з вище викладеного та матеріалів справи вбачається, що незалежно від наявності підписаного сторонами трудового договору у вигляді окремого документа, трудовий відносини існують в будь-якому випадку на підставі трудового договору, який оформлено наказом, а також фактичним допуском позивача до роботи на посаді директора. Також, з матеріалів справи, зокрема постанови Вищого господарського суду України від 23.05.2017 року по справі № 904/10587/16 вбачається, що 30.06.2017 року відбулись загальні збори учасника ТОВ «Сухі Суміші». За результатами голосування з питань, включених до порядку денного, загальними зборами учасників були прийняті рішення, оформлені протоколом № 30/06/16 від 30.06.2016 року, зокрема рішення про припинення з 30.06.2016 року повноважень директора ТОВ «Сухі Суміші» [PERSON] та звільнення його з посади директора за п. 5 ст. 41 КЗпП України (припинення повноважень посадових осіб). Попри прийняте рішення, позивач продовжував виконувати повноваження директора ТОВ «Сухі Суміші», оскільки рішення прийняті учасниками на загальних зборах ТОВ «Сухі Суміші», оформлені протоколом № 30/06/16 від 30.06.2016 року, оскаржувались в судовому порядку одним із учасників ТОВ «Сухі Суміші». Зміни в відомості про керівника відповідача, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не було внесено. Отже, трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично не припинялись. Зі статуту ТОВ «Сухі Суміші» зі змінами, зареєстрованими 10.08.2009 року за № 11031050010009685 та [PERSON] з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02.03.2017 року № [NUMBER] вбачається, що учасниками відповідача є Публічне акціонерне товариство «Завод залізобетонних конструкцій № 1» та фізична особа [PERSON]. 01.02.2017 року позивачем на імя учасників відповідача (членів Вищого органу товариства) було подано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 14.02.2017 року. Заяву про звільнення учасники відповідача отримали в той же день, тобто 01.02.2017 року, про що свідчать відмітки на заяві про звільнення позивача. Однак ними не було вжито жодних дій щодо скликання загальних зборів та вирішення питання про звільнення позивача з посади директора. Відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника. За правилами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власник або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною 2 ст. 38 КЗпП України передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. З метою унеможливлення застосування відповідачем положень ч. 2 ст. 38 КЗпП України та залишення позивача на посаді директора, зважаючи на ігнорування заяви про звільнення, позивачем на імя Вищого органу Товариства 14.02.2017 року було подано лист № 93 про передачу справ, відповідно до якого позивач вимагав повідомити йому кому здійснити передачу справ по підприємству, призначити дату, місце та час. Однак, вказаний лист також залишився поза увагою відповідача. У звязку із припиненням трудових відносин між позивачем та відповідачем, учасником відповідача було подано заяву з вимогою покласти на нього виконання обовязків директора товариства від 14.02.2017 року. Отже, з матеріалів справи та приписів трудового законодавства України вбачається, що трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично були припинені з 15.02.2017 року. Однак, Вищий орган відповідача з моменту направлення заяви про звільнення не вчинив жодних дій щодо розгляду заяви позивача, не вчинив будь-яких дій зі створення нового виконавчого органу товариства та дій щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, щодо звільнення позивача. Разом з тим, 05.06.2017 року позивачем на адресу відповідача та ПАТ «ЗЗБК № 1» було направлено лист про проведення розрахунку та видачу належно оформленої трудової книжки у звязку із звільненням в порядку п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Всупереч положенням трудового законодавства, позивача належним чином звільнено не було, відповідні виплати не здійснено. Таким чином, бездіяльність відповідач порушила конституційне право позивача на вільний вибір роботи, яке включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Окрім цього, невнесення відповідачем відповідних змін про звільнення із посади директора [PERSON] до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань свідчить про те, що відповідач не визнає припинення трудових відносин з позивачем та продовжує вважати його керівником товариства. Таким чином, право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а також право щодо вільного вибору праці було порушеним. Попри своє не бажання, позивач був вимушений перебувати в трудових відносинах з відповідачем. Своєю бездіяльністю відповідач перешкоджав позивачу в реалізації зазначених вище конституційних прав. За змістом частини 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами регулює законодавство про працю. Незалежно від форми трудового договору, індивідуальні трудові спори, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, розглядаються як комісіями по трудовим спорах, так і районними, районними у містах, міськими чи міськрайонними судами, ч.ч. 1, 2 ст. 221 КЗпП України. Як розяснено в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 13 Про практику розгляду судами корпоративних спорів, спори, повязані з оскарженням членами виконавчих органів товариства, а також членами наглядової ради товариства, які уклали з товариствами трудові договори, рішень відповідних органів товариства про звільнення (усунення, відсторонення, відкликання) їх з посади, розглядається в порядку цивільного судочинства як трудові спори. Судам необхідно звернути увагу на те, що у цьому разі позивач звертається до суду за захистом своїх трудових прав як найманого працівника, а не акціонера (учасника) господарського товариства. При вищевикладених обставинах, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, які свідчать про наявність підстав для задоволення позовної заяви, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підстав викладеного,

Outcome: approved