Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач-1, МВС України), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2, ДКС України), в якому просить стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 290 000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн., завдану неправомірними діями та бездіяльністю Міністерства внутрішніх справ України. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з лютого 2006 року по березень 2007 року та з жовтня 2007 року по листопад 2015 року він проходив служу в органах внутрішніх справ України та з 07.11.2015 року по 01.08.2016 року продовжив службу в Національній поліції України. Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 29.07.2016 року № 233 о/с був звільнений з Національної поліції відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу). Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0491851 від 16.08.2016 року позивачу встановлено 2 групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в ОВС. На виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області було складено висновок про призначення позивачу одноразової допомоги та направлено останній до Департаменту фінансово-облікової політики МВС України. Проте, МВС України надало позивачу відповідь про неможливість проведення такої виплати. В подальшому судовими рішеннями була встановлена системна бездіяльність МВС України, зокрема: постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 визнано протиправними дії МВС України щодо повернення матеріалів на виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги як інваліду 2-ї групи, у зв`язку з їх невідповідністю вимогам законодавства до Головного управління Національної поліції в Полтавській області та не належного їх розгляду МВС України, згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням порядку та вимог законодавства встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа № 554/1177/17, яка набрала законної сили; постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року у справі № 554/1177/17 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не направлення матеріалів для виплати позивачу одноразової грошової допомоги до МВС України, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції»; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області направити до МВС України висновок з відповідними документами відносно [PERSON] про призначення виплати одноразової грошової допомоги як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». Отже, позивач вважає, що протиправними діями МВС України, яке ухиляється від виконання своїх прямих обов`язків щодо забезпечення здійснення встановлених законодавством України соціальних гарантій на отримання допомоги від Держави та його бездіяльністю щодо неприйняття відповідного рішення про нарахування і виплату йому одноразової грошової допомоги протягом тривалого часу, йому заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Позивач акцентує увагу на тому, що внаслідок протиправних дій Міністерства внутрішніх справ України позивачу, як інваліду ІІ групи, який є незахищеною верствою населення, довелось вживати додаткових заходів з відновлення своїх прав шляхом направлення непоодиноких звернень, витрачання на це особистого часу, відстоювання своїх порушених прав та інтересів у судових засіданнях тощо. Посилаючись на практику ЄСПЛ, ст. ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положення ст. ст. 6, 19, 56 Конституції України, ст. ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 290 000 грн. та 1 000 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди та підготовче засідання призначено на 14.05.2019 року. 01.02.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 25.02.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив в позові відмовити. В обґрунтування заперечень МВС України у відзиві зазначає, що на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17, МВС України повторно було розглянуло висновок з відповідними документами відносно [PERSON] з урахуванням обставин, встановлених судом, та прийнято відповідне рішення про затвердження висновку про відмову у призначенні [PERSON] одноразової грошової допомоги від 27.03.2018 року. Отже, постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 виконана добровільно та повністю. При цьому, відповідач-1 зазначив, що позивач має право на отримання спірної одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 2-ї групи інвалідності після звільнення зі служби в поліції за рахунок коштів, що виділяються на утримання Національної поліції України, відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 року № 4. Крім того, МВС України зауважує, що позивачем не надано будь-яких доказів в обґрунтування розміру заподіяної шкоди та вини відповідача-1 у спричиненні позивачеві такої шкоди. Більш того, відповідач-1 зазначає, що позивачу забезпечено право на безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я МВС, на обстеження або лікування у приватному закладі охорони здоров`я або на загальних підставах в іноземному медичному закладі. 13.05.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди та справу призначено до судового розгляду по суті на 15.08.2019 року. 25.06.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 15.08.2019 року до Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 15.08.2019 року справу було знято зі складу у зв`язку із зайнятістю судді у іншому судовому провадженні за участю присяжних та розгляд справи призначено на 05.11.2019 року. 28.10.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 05.11.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання МВС України про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме, 17.07.2019 року Заступником начальника ГУ НП в Полтавській області затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги [PERSON] та 28.10.2019 року було проведено виплату допомоги, що підтверджується платіжним дорученням № 2039 від 25.10.2019 року. 05.11.2019 року справу було знято зі складу у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному та призначено на 30.01.2020 року. 20.01.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання 30.01.2020 року з`явився представник відповідача-1. Позивач в судове засідання не з`явився, у письмовому клопотанні просив розглядати справу за його відсутності та задовольнити позов. Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення йому 14.11.2019 року поштового відправлення № 0100173996491. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В судовому засіданні 30.01.2020 року представник відповідача-1 щодо задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив в позові відмовити, додатково зазначивши, що 24.01.2020 року на адресу МВС України надійшла постанова державного виконавця від 25.11.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 56467088 у зв`язку з фактичним виконанням рішення про виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги. Вислухавши вступне слово представника відповідача-1, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Судом встановлено що, постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року у справі № 554/1177/17 адміністративний позов [PERSON] задоволено: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не направлення матеріалів для виплати позивачу одноразової грошової допомоги до Міністерства внутрішніх справ України, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області направити до Міністерства внутрішніх справ України висновок з відповідними документами відносно [PERSON] про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». Постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року у справі № 554/1177/17 в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили. Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 адміністративний позов [PERSON] задоволено: визнано протиправними дії МВС України щодо повернення матеріалів на виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи, у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства до Головного управління Національної поліції в Полтавській області та не належного їх розгляду МВС України, згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням порядку та вимог законодавства встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року справа № 554/1177/17, яка набрала законної сили; визнано протиправною бездіяльність МВС України щодо не прийняття рішення на виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги, згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» та не прийняття рішення по виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи, згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 по обставинам та порядку встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року справа № 554/1177/17, яка набрала законної сили; зобов`язано МВС України повторно розглянути висновок з відповідними документами відносно [PERSON] про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням обставин встановлених судом; зобов`язано МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги [PERSON] , як інваліду 2-ї групи, у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». Постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили 22.01.2018 року. У листі МВС України № 15/2-Ш-694-699 від 17.09.2018 року на адресу [PERSON] останнє повідомило, що у березні 2018 року до МВС України від Головного управління Національної поліції в Полтавській області на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 надходили документи про призначення позивачу одноразової грошової допомоги. МВС України повторно розглянуло висновок з відповідними документами про призначення виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги та 27.03.2018 року ним затверджено висновок про відмову в призначені зазначеної допомоги, оскільки з наданих документів встановлено, що на день звільнення - 01.08.2016 року, [PERSON] був поліцейським, отже, право на отримання одноразової грошової допомоги виникло у останнього саме в період дії Закону України «Про Національну поліцію», відтак, одноразова грошова допомога підлягає нарахуванню та виплаті у порядку та розмірі, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію». Вказані обставини позивачем не заперечуються, отже, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Таким чином, МВС України підтверджено, що ним було виконано постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17. Більш того, 17.07.2019 року Заступником начальника ГУ НП в Полтавській області було затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги [PERSON] у розмірі 172 890,00 грн. Відповідно до платіжного доручення № 2039 від 25.10.2019 року, ГУ НП у Полтавській області виплатило [PERSON] одноразову грошову допомогу по інвалідності згідно з висновком ГУ НП-17.07.19 у розмірі 172 890,00 грн. 25.11.2019 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О.С. у виконавчому провадженні по примусовому виконанні постанови Октябрського районного суду м. Полтави у справі № 554/5683/17 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконання рішення фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування чи їх посадовою або службовою особою, встановлені ст. ст. 1173, 1174 ЦК України. Як визначено у ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 ЦК України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, в даному випадку необхідною умовою для стягнення майнової шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідачів, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. Так, позивач просить відшкодувати шкоду, завдану у зв`язку з неправомірними діями та бездіяльністю МВС України, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті суми одноразової грошової допомоги на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17. Тобто фактично позивач не погодився із діями відповідача-1, направленими на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17, та вважає, що такими діями та бездіяльністю йому завдано шкоди. Порядок нарахування та виплати такої допомоги регламентований чинним законодавством. Право позивача на таке нарахування та виплату вже визнано судом у судовому рішенні, тобто позивач захистив своє право в судовому порядку. Відповідачем-1 постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 виконана, за наслідком виконання затверджено висновок про відмову в призначені зазначеної допомоги та роз`яснено позивачу, що одноразова грошова допомога підлягає нарахуванню та виплаті у порядку та розмірі, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію». Як визначено у ст.. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На виконання вимог Закону України «Про Національну поліцію», Головне управління Національної поліції у Полтавській області виплатило [PERSON] одноразову грошову допомогу по інвалідності згідно з висновком ГУ НП-17.07.19 у розмірі 172 890,00 грн. Отже, вказані обставини свідчать про правомірність дій МВС України щодо відмови у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, оскільки така виплата мала здійснюватися в іншому порядку іншою установою. За таких обставин, неправомірні дії чи бездіяльність з боку МВС України відсутні. Таким чином, відсутній необхідний для задоволення позову такий елемент деліктних правовідносин як неправомірні дії чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, що включає задоволення позову в частині відшкодування майнової шкоди. Також суд звертає увагу, що позивач, помилково підміняє поняття відшкодування шкоди (як відповідальність) на боргове (грошове) зобов`язання по виплаті грошової допомоги. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заподіяної матеріальної шкоди та причино-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача-1 та спричиненою шкодою. З приводу позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як визначено у ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Проте, вимагаючи відшкодування моральної шкоди, позивач не зазначає, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, не надає жодного доказу на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань. У постанові від 23.09.2019 року по справі № 638/10448/14-ц (провадження № 61-23506св18) Верховний Суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, в даному випадку необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідачів, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, протиправності діяння відповідачів, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. За вказаних обставин, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та задоволенню не підлягають. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 року (справа № 802/2236/17-а). Отже, суд не надає детальну відповідь на кожен аргумент позивача, якщо він не стосується предмету та підстав позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Разом з тим, позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачами не було надано суду доказів, які б підтверджували оплату інших витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 3, 19, 56 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, 18, 23, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed