Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про поділ майна подружжя, яке було набуто за час перебування в шлюбі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, який зареєстрований 21 липня 2013року виконкомом Степаської сільської ради Гайсинського району вінницької області, актовий запис № 5. За час спільного проживання подружжям було набуте спільне майно у вигляді грошових коштів на загальну суму 42000грн. які були подаровані позивачу та відповідачу на весіллі. Зазначає, що вказані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки відповідно до ст..70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, позивач просить здійснити поділ майна визнавши за позивачем ? частку грошових коштів загальною сумою 42000грн, а за відповідачем визнати ? частку грошових коштів загальною сумою 42000гр; стягнути з відповідача на свою користь 21000грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що відповідно до положень ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустими доказами обставини на які вона посилається як на підставу для задоволення позову. Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів щодо наявності майна - грошових коштів у розмірі 42000грн. За таких обставин на думку представника відповідача даний позов не підлягає задоволенню. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи 21 липня 2013року виконкомом Степаської сільської ради Гайсинського району Вінницької області було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем пр. що зроблено відповідний актовий запис № 5. Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі недосягнення згоди про спосіб і умови виділу в натурі частки із спільного майна учасник спільної часткової власності вправі звернутися з відповідним позовом до суду. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Статтею 97 Сімейного Кодексу України визначено, що у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім'ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв'язку з реєстрацією шлюбу. Проте звертаючись до суду із даним позовом позивач просить поділити спільне майно, а саме грошові кошти, які були подаровані на весіллі. Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем, не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, набуття подружжям права власності на грошові кошти саме у розмірі 42000грн. При цьому суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], оскільки свідок безпосередньо не був присутній під час передачі або дарування грошових коштів у сумі 42000грн., а його покази побудовані зі слів третіх осіб. Крім цього, з пояснень свідка [PERSON] та позивача не можливо встановити, що саме подружжю, якою особою та у якій сумі вказані гроші були подаровано, оскільки свідок та позивач зазначили, що гроші знаходились у конвертах або листівках, які клались гостями у весільну корзину. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed