Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

[PERSON] 06 липня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди та витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що в ніч з 14 на 15 жовтня 2013 року близько 00.20 годин третя особа [PERSON] керував автомобілем «Лексус» і порушив правила дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку під час керуванням автомобіля і здійснив ДТП, скоїв наїзд на пішохода [PERSON] (син позивачки), в результаті якого останньому були завдані тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер, позивачка постраждала, їй завдана значна матеріальна і моральна шкода, за що стосовно цієї третьої особи порушено кримінальну справу, судом справа розглянута і винесено вирок, який не було змінено апеляційною інстанцією. Вказаними діями, повязаними з порушеннями правил дорожнього руху, позивачу завдано значну матеріальну і моральну шкоду, вона понесла витрати та інш.. Позивачкою в межах кримінальної справи було заявлено цивільний позов, вироком суду і ухвалою апеляційної інстанції частково вказана шкода (моральна) була відшкодована, але не в повному розмірі не стягнута матеріальна шкода; позивачка звернулася з цим питанням до відповідача, але фактично отримала відмову. Звернулася, як і рекомендував суд, до страхової компанії, яка частково відшкодувала шкоду позивачки (витрати на поховання, ритуальні послуги і обряди) з 58243 грн. відшкодовано лише 13764 грн.. Стягнуті судом кошти позивачка також не отримала і зараз. Вважає, що вказану матеріальну (витрати на поховання) шкоду у невідшкодованій страховою компанією частині повинен відшкодовувати відповідач і просила стягнути з цього відповідача всю решту не відшкодовану матеріальну шкоду згідно її розрахунку та понесені позивачем судові витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, фактично не заперечував проти позову і просив справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, фактично не заперечував проти позову і вважав можливим справу розглянути за наявними матеріалами справи на розсуд суду без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 15 жовтня 2013 року близько 00.20 водій [PERSON], керуючи автомобілем «Лексус GX 470», державний номер автомобіля [NUMBER], що належить [PERSON], рухався по вул. Набережна Перемоги з боку вул. Космічної в напрямку вул. Яружної м. Дніпропетровська в темну пору доби з включеним ближнім світлом фар зі швидкістю 60 км/год, перед здійсненням маневру не пересвідчився, що це буде безпечно, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діяв таким чином, щоб не завдавати загрози життю та здоровю громадян, грубо порушуючи вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3, 12.3 Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням свого автомобіля, заходів для своєчасного зниження швидкості аж до зупинки керованого нею транспортного засобу не прийняв та в районі електроопори № 179 скоїв наїзд на пішохода [PERSON], [INFO], який перетинав проїжджу частину дороги з ліва на право по ходу його руху, останньому завдані тяжкі тілесні ушкодження, цією третьою особою скоєно ДТП. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди та отриманих травм [PERSON] помер. При цьому порушення [PERSON] зазначених Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому звязку із наслідками у вигляді завданих ушкоджень [PERSON]. Стосовного винного у вказаній ДТП працівниками ДАІ складено протокол, порушено кримінальну справу, яку направлено було для розгляду до суду. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2014 року винним у вказаній ДТП визнано було [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України і його було притягнуто до кримінальної відповідальності, застосована амністія, стягнуто моральну шкоду в сумі 100000 грн., в задоволенні вимог про матеріальну шкоду відмовлено, вказаний вирок не було оскаржено і він набрав законної сили. За результатами розгляду справи, дослідженням матеріалів цивільної справи та кримінальної справи, на думку суду, винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є третя особа [PERSON]. При цьому порушення цим водієм п. 12.3 Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому звязку із наслідками у вигляді смерті пішохода, пошкодження автомобіля, завданню шкоди. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2014 року встановлено факт вчинення третьою особою на вказаному автомобілі правопорушення відносно позивача, факт завдання діями вказаної особи шкоди позивачу, а також наявність причинно-слідчого звязку між винними діями відповідача та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність відповідача в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена. Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2014 року відносно [PERSON] набрав законної сили, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії третьої особи на вказаному автомобілі відповідача, а саме дії, що містять в собі склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, факт завдання шкоди позивачу, наявність причинно-слідчого звязку між винними діями, повязаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, третьою особою, відповідачем і завданням шкоди позивачу. Вказаними протиправними діями позивачу було завдано матеріальної і моральної шкоди. Вказаним вироком суду стягнуто на користь позивачки лише 100000 грн. моральної шкоди, в задоволенні ж вимог про матеріальну шкоду витрати на поховання сина в сумі 58243 грн. було відмовлено через необхідність звернення до страхової компанії. В судовому засіданні встановлено, що дійсно цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Лексус GX 470», державний номер автомобіля [NUMBER], що належав [PERSON] на час здійснення вказаної ДТП, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія» договором № АЕ/0232934 від 08 лютого 2013 року. З огляду на вказане позивачка [PERSON] 23 січня 2015 року, як і рекомендував суд в своєму вироку, звернулася до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про страхове відшкодування матеріальної шкоди в сумі 58243 грн., повязаної з витратами на поховання сина: ритуальні послуги, обряди та інш.. З посиланням на ст. 27 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і Закон України «Про державний бюджет на 2013 рік» вказана страхова організація виплатила позивачці згідно її заяви страхове відшкодування частково: виплатила лише 13764 грн. 10 мінімальних заробітних плат, в задоволенні решти вимог було відмовлено. Стягнуті судом кошти і кошти страхової організації позивачка частково отримала, але вона вважає, що решту не відшкодованої ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» матеріальної шкоди в розмірі 44479 грн. повинен відшкодувати відповідач; позивачка звернулася до нього, але відповіді не отримала, це фактично була відмова, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивачка вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що винними діями третьої особи на автомобілі відповідача позивачу дійсно було завдано матеріальної шкоди. Матеріальна шкода полягає в витратах позивач на поховання сина. Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, ..., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.... Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Судом встановлено, що 08 жовтня 2014 року винним у вказаній ДТП визнано було [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України і його було притягнуто до кримінальної відповідальності, застосована амністія, стягнуто моральну шкоду в сумі 100000 грн., в задоволенні вимог про матеріальну шкоду відмовлено з метою звернення позивачки до страхової компанії, вказаний вирок не було оскаржено і він набрав законної сили. Звернення до страхової компанії відбулося, матеріальна школа позивачці відшкодована не в повному обсязі. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних належних доказiв цим відповідачем до суду не надано. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та матеріально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вказаного відповідача відносно завданої шкоди, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача в сенсі позовних вимог. Твердження можливе відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливе часткове не визнання відповідачем позовних вимогах в повному обсязі, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 44479 грн. та витрати на судовий збір в сумі 444 грн. 80 коп., а всього 44923 грн. 80 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та витрат в такому вигляді знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved