Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

[PERSON] 12 березня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «ДЕВЗ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач в уточненій позовній заяві посилався на те, що з 27 жовтня 2004 року по 17 листопада 2020 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 17 листопада 2020 року трудовий договір було розірвано на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із невиконанням відповідачем вимог оплати праці та колективного договору. Станом на теперішній час позивачеві нарахована, але не виплачена заробітна палата у розмірі 81\~873 гривень 80 коп., яку було стягнуто судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2021 року, та яку відповідачем не виплачено до теперішнього часу. Просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки у розмірі 34\~719 гривень 36 коп., моральну шкоду у розмірі 55 000 гривень, а також судові витрати. Відповідачеві ДП «ДЕВЗ» у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 156 від 27 жовтня 2004 року позивача було прийнято на роботу на ДП «Дніпропетровський науково-дослідний комплекс «Електровозобудування» (а.с. 7), яке згодом було перетворено в ДП «ДЕВЗ» (а.с. 8). На підставі наказу № 125 від 17 листопада 2020 року трудовий договір між [PERSON] і ДП «ДЕВЗ» було припинено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 8). Судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 205/269/21 від 16 січня 2021 року з ДП «ДЕВЗ» на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 81\~873 гривень 80 коп. за період з 01 лютого 2018 року по 17 листопада 2020 року. (а.с. 11). Відповідно до положень ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що однією з обов`язкових умов застосування відповідальності роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є наявність у його діях вини. Аналогічні роз`яснення містить п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з яким стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, можливе за умови, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. За правилом пункту 8 даної постанови Кабінету Міністрів України нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Сума середньоденної заробітної плати позивача становить 445 гривень 12 коп. (а.с. 10). Оскільки відповідач не здійснив виплату нарахованої заробітної плати, що належить позивачеві, то суд вважає, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає з 18 листопада 2020 року (перший робочий день після звільнення) по 12 березня 2021 року (день звернення з позовом до суду) 79 робочих днів х 445 гривень 12 коп. = 35 164 гривні 48 коп., що розраховується наступним чином. Позивача було звільнено 17 листопада 2020 року. Денний заробіток складає 445 гривень 12 коп. Кількість робочих днів за листопад 2020 року 9 х 445 гривень 12 коп., грудень 2020 року 22 х 445 гривень 12 коп., січень 2021 року 19 х 445 гривень 12 коп., лютий 2021 року 20 х 445 гривень 12 коп., березень 2021 року 9 х 445 гривень 12 коп., а всього за період з 18 листопада 2020 року по 12 березня 2021 року 35 164 гривні 48 коп. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Середній заробіток позивача за час затримки виплати заробітної плати за період з 18 листопада 2020 року по 12 березня 2021 року згідно з наведеним вище розрахунком складає 35 164 гривні 48 коп., позивачем за цей самий період до стягнення заявлено 34 719 гривень 36 коп., які і підлягають в силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 55 000 гривень, суд виходить з наступного. Одним із способів захисту трудових прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.\~3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також ч. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснює, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із невиплатою їй при звільненні заробітної плати. Визначаючи розмір заподіяної позивачеві моральної шкоди суд враховує те, що невиплата позивачеві заробітної плати сталась з вини відповідача, що порушує його законні права та інтереси, а також враховує той факт, що з вини відповідача [PERSON] був позбавлений грошових коштів та у зв`язку з цим зазнав негативних емоцій та стресу, а також був вимушений докласти додаткових зусиль для свого матеріального забезпечення. Враховуючи встановлені обставини, виходячи із засад розумності, справедливості та об`активності, суд вважає, що розмір завданої позивачеві моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним та нічим не доведеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача 2 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме судовий збір. На підставі ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Всупереч зазначеним вимогам стороною позивача не надано суду розрахунок вартості гонорару адвоката, відсутня детальна фіксація та опис послуг, що надаються в межах ведення відповідної судової справи, їх обсяг і вартість (якщо окремі послуги мають різну вартість); витрати, що понесені адвокатом у зв`язку з наданням послуг щодо ведення відповідної судової справи (час, витрачений на складання процесуальних заяв, в яких виникла необхідність), також до матеріалів справи стороною позивача не надано підписаного акту прийнятих робіт [PERSON] . Тому суд приходить до висновку, що позивачеві у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу слід відмовити. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 гривень, який було сплачено позивачем (а.с. 1). На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial