Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

[PERSON] від імені якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 157525,67 гривень (в т.ч. 5000 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ складає 131250 гривень сума позики, 12995,90 гривень інфляційні втрати, 3935,85 гривень 3% річних, 9343,92 гривень проценти за користування). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність невиконаного грошового зобов`язання відповідача з повернення взятих у позику грошових коштів у сумі 5000 доларів США на підставі договору позики від 6 листопада 2018 року. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані також приписи ст.ст. 526, 625, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. На підставі письмової розписки від 06.11.2018 [PERSON] зобов`язався в строк до 6 листопада 2020 року сплатити [PERSON] суму коштів в розмірі 5000 доларів США за надання згоди на нерухоме майно. З огляду на вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами позивача щодо неповернення йому коштів, суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~ За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до\~частини першої\~ст.20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015\~року\~у справі\~№ 6-1967цс15. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України\~ визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 Цивільного кодексу України \~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тлумачення статей 1046 та 1047 Цивільного кодексу України свідчить, що за своєю\~суттю розписка\~про отримання\~в борг\~грошових коштів\~є документом,\~який видається\~боржником кредитору\~за договором\~позики,\~підтверджуючи як\~його укладення,\~так і\~умови договору,\~а також\~засвідчуючи отримання\~боржником від\~кредитора певної\~грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.\~ Фактичний аналіз наданої позивачем розписки свідчить про те, що зміст наданого документу є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факту отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача. У спірній по справі ситуації позивачем заявлена саме вимога щодо стягнення коштів за договором позики, на підтвердження укладання якого відповідачем написано розписку. По відношенню до цього, суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в невиконанні відповідачем зобов`язань за договором позики. Враховуюче викладене, позивачем не доведено належними та допустимим доказами тієї обставини, що відповідач позичав у неї грошові кошти, та у нього виник обов`язок по їх поверненню, оскільки надані позивачем докази не містять відомостей про отримання відповідачем коштів від позивача, та того, що ці кошти були передані відповідачу саме в борг. Таким чином відсутні підстави для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики.\~ Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, а також Верховним Судом - у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у сумі 1575,26 грн. (а.с. 6) підлягають віднесенню на позивача відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed