Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з вказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм Кеш» (далі - Відповідач). В обґрунтування позовних вказала, що 27 липня 2019 року між сторонами було укладено Кредитний договір №СА-00018862, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальникові кредит у розмірі 1900,00 гривень строком на 16 днів, виходячи з денної процентної ставки в 2,0% протягом 16 днів та 2,5% протягом наступних 80 днів до 96 календарного дня включно, з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом, а Позивач, у свою чергу, зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором. Додатковими угодами № 1-16, 18 від 11 серпня 2019, 27 серпня 2019, 12 вересня 2019, 27 вересня 2019, 14 жовтня 2019, 30 жовтня 2019, 15 листопада 2019, 01 грудня 2019, 16 грудня 2019, 02 січня 2020, 18 січня 2020, 14 березня 2020, 31 березня 2020, 21 квітня 2020, 08 травня 2020, 01 червня 2020 року відповідно умови користування кредитом продовжувались на 16 днів. 04 липня 2020 року за договором новації СА-0001886219 сторонами було констатовано факт кредитного боргу Позивача на суму 2 863 грн. та припинено зобов`язання за первісним кредитним договором. Додатковими угодами № 1-3, 6-10, 12, 13 від 26 липня 2020, 12 серпня 2020, 04 вересня 2020, 30 жовтня 2020, 18 листопада 2020, 04 грудня 2020, 29 грудня 2020, 13 січня 2021, 21 лютого 2021, 09 березня 2021 року відповідно умови користування кредитом продовжувались на 16 днів. Позивач вказала, що правочини є несправедливими та дискримінаційними по відношенню до позичальника. Так як при видачі кредиту ТОВ «Лайм Кеш» було порушено вимоги положень нормативних актів у частині захисту прав споживачів, просила визнати недійсним кредитний договір №СА-00018862 від 27 липня 2019 року в частині пролонгації (продовження) строку кредиту та застосування до Позивача штрафних санкцій, визнати недійсними додаткові угоди до нього № 1-16, 18 від 11 серпня 2019, 27 серпня 2019, 12 вересня 2019, 27 вересня 2019, 14 жовтня 2019, 30 жовтня 2019, 15 листопада 2019, 01 грудня 2019, 16 грудня 2019, 02 січня 2020, 18 січня 2020, 14 березня 2020, 31 березня 2020, 21 квітня 2020, 08 травня 2020, 01 червня 2020 року, визнати недійсними договір новації СА-0001886219 від 04 липня 2020 року відповідно, визнати недійсними додаткові угоди до нього № 1-3, 6-10, 12, 13 від 26 липня 2020, 12 серпня 2020, 04 вересня 2020, 30 жовтня 2020, 18 листопада 2020, 04 грудня 2020, 29 грудня 2020, 13 січня 2021, 21 лютого 2021, 09 березня 2021 року відповідно. Ухвалою суду від 27 травня 2021 року по справі відрито провадження та надано сторонам строк для подання заяв по суті. Так як, сторони отримали можливість надати суду відзив, відповідь на відзив та заперечення, але їх у визначенні терміни не надали, через закінчення строків проведення підготовчого судового засідання ухвалою суду від 20 липня 2021 року у справі закрито підготовче судове засідання та її призначено до розгляду по суті. У призначені судові засідання сторони з невідомих суду причин не з`явились, але з огляду на зміст та виклад позовних вимог та додатків до позову, суд вважав можливим проводити судовий розгляд у їх відсутність, яка не перешкоджала цьому. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно із ч. 1.ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Як встановлено в ході судового розгляду, 27 липня 2019 року між сторонами було укладено Кредитний договір №СА-00018862, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальникові кредит у розмірі 1900,00 гривень строком на 16 днів, виходячи з денної процентної ставки в 2,0% протягом 16 днів та 2,5% протягом наступних 80 днів до 96 календарного дня включно, з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом, а Позивач, у свою чергу, зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором. Додатковими угодами № 1-16, 18 від 11 серпня 2019, 27 серпня 2019, 12 вересня 2019, 27 вересня 2019, 14 жовтня 2019, 30 жовтня 2019, 15 листопада 2019, 01 грудня 2019, 16 грудня 2019, 02 січня 2020, 18 січня 2020, 14 березня 2020, 31 березня 2020, 21 квітня 2020, 08 травня 2020, 01 червня 2020 року відповідно умови користування кредитом продовжувались на 16 днів. 04 липня 2020 року за договором новації СА-0001886219 сторонами було констатовано факт кредитного боргу Позивача на суму 2 863 грн. та припинено зобов`язання за первісним кредитним договором. Додатковими угодами № 1-3, 6-10, 12, 13 від 26 липня 2020, 12 серпня 2020, 04 вересня 2020, 30 жовтня 2020, 18 листопада 2020, 04 грудня 2020, 29 грудня 2020, 13 січня 2021, 21 лютого 2021, 09 березня 2021 року відповідно умови користування кредитом продовжувались на 16 днів. Згідно з частинами 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частини 1, 2 статті 1054 ЦК України передбачають, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до положень частини 2 статті 1054 ЦК України суд звертає увагу на наступне. Згідно із частиною 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, згідно вказаних положень законодавства та наявні у справі докази, слід дійти висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі укладеного договору. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Частини 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановили, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У частині 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не міститься вичерпного переліку несправедливих умов договору, але одною з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини 1 статті 3 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Факт укладення кредитного договору підтверджуються підписами сторін договору, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обов`язків. Відповідач надав грошові кошти Позивачу на умовах кредитного договору, між сторонами існували певні відносини з отримання кредиту, пролонгацій дії договору, його новації. Позичальник не була позбавлена права та/або можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що встановлено частиною 2 статті 1056 ЦК України, але подібних дій з боку здійснено не було. Тож сторони вчинили дії, які, з одного боку, засвідчують їх бажання укласти відповідний договір, а з іншого спрямовуються на виконання укладеного договору. Такими діями сторони підтвердили факт укладення договору та здійснили фактичні дії щодо його виконання. На момент укладення кредитного договору та додаткових угод до нього, договору новації та додаткових угод до нього, Позивач була згодна з відповідними умовами, договори та угоди укладались на добровільних засадах. При укладанні договорів та додаткових угод кредитодавцем надано позичальникові детальний розпис сукупної вартості кредиту. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зважаючи на викладене суд доходить висновку про відсутність підстав для тверджень про порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні оспорюваного кредитного договору. Отже, перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд доходить висновку про відмову в заявленому позові. Щодо посилань Позивача на надмірність, на її думку, штрафних санкцій, що розраховуються з боку Відповідача, суд зазначає наступне. Як встановлює частина 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). У рамках даної цивільної справи питання про стягнення ймовірної заборгованості Позивача не розглядалось, тому обґрунтованість нарахування штрафних санкцій Відповідача не було предметом розгляду, але у разі нарахування кредитором надмірних, на думку боржника, штрафних санкцій за договором кредиту, боржник вправі ініціювати зменшення загального розміру неустойки. За загальним правилом недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому випадку визнання цього правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України). Водночас недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). З урахуванням вищевикладеного, підстав для задоволення позовних вимог не вбачається. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed