Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

[PERSON] 01.09.2017 року звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за винесення незаконного рішення посадовою особою держави Україна, який мотивовано тим, що 24.07.2017 року визнано незаконним рішення посадової особи Держава Україна щодо розгляду його заяви на підставі Закону України «Про звернення громадян», його заява ґрунтується на підставі відповідей державних органів від 13.04.2017 та 24.07.2017. Вважає, що йому нанесена моральна шкода невиконанням посадовою особою Держави Україна вимог Законів України у сумі 20000 грн., яку визначив, виходячи із свого 70 річного віку; просить стягнути з Держави Україна в собі Казначейської служби 20000 (двадцять тисяч) моральної шкоди на його користь. (а.с.1). 04.09.2017 ухвалою судді позов залишено без руху. 11.09.2017 позивач на виконання ухвали суду про залишення позову без руху, доповнив подану ним позовну заяву, зазначивши, що вперше за сімдесят років отримав повідомлення про підозру, після чого став обвинуваченим, в цьому і полягає моральна шкода, спричинена йому, крім того посадові особи Жмеринської поліції не з'ясували, що потерпілі зняті з реєстрації за його адресою проживання. Паспортним відділом було видано сфальсифікований талон про реєстрацію потерпілих за його адресою проживання. На даний час паспортний відділ зазначає, що не знає яким чином вони зняли потерпілих з реєстрації в звязку зі звільненням начальника. Посадові особи незаконно, умисно не порушували справу за його заявою, так як факт, на який він посилається спростовується їх висновком про реєстрацію потерпілих по місцю його проживання. Надав повідомлення про підозру (а.с.9 -10). 12.09.2017 ухвалою судді було відкрито провадження у справі. 11.10.2017 за клопотанням позивача до участі у справі було залучено як співвідповідача Головне управління національної поліції України у Вінницькій області та Жмеринський ВП ГУНП України у Вінницькій області (а.с.18). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав із підстав, що в ньому викладені, просив його задовольнити. Надав суду копію рішення Апеляційного суду Вінницької області від 19.04.2017. Суду пояснив, що свій позов він аргументував на підставі заочного рішення Жмеринського міськрайонного суду від 17.10.2017 головуючий суддя Заярний А.М. та Пленумі Верховного Суду України в п. 5 Постанови 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», крім того у відповідності до вимог вищезазначеного Пленуму вказав, що незаконні дії відповідача полягають в зазначенні у відповіді з прокуратури від 24.07.2017 року, зокрема: відповідачами було порушено його право на звернення в порядку визначеному КПК України, а не в порядку визначеному Законом України «Про звернення громадян», в звязку з незаконними діями відповідача позивач був змушений змінити уклад свого життя для поновлення свого права на розгляд звернення відповідно до Законодавства України. Вина відповідача визначена в повідомленні з прокуратури від 24.07.2017, факт страждань підтверджується довідками відхиленими судом, довідками з лікарні і тими довідками, що підтверджують нанесення йому шкоди, зокрема слідчим було видано постанову про підозру, про його обвинувачення, дана кримінальна справа проти нього просто «розвалюється». При визначенні розміру матеріальної шкоди він виходив із свого сімдесятирічного віку, зміни укладу життя, наявними в нього хворобами та душевними стражданнями, які виникли внаслідок повідомлення про підозру. У судове засідання представники відповідачів, будучи належним чином та завчасно повідомленими, не зявились з невідомих суду причин, про день, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать відомості, що містяться в цивільній справі, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у відсутність представника не надали, причин неявки не повідомили, позов не оспорили. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною, юридичним особам та фізичним особам - підприємцям судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки, вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявились в судове засідання без поважних причин. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України не вбачається, а також на розгляді справи наполягав позивач. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповноважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін та ухвалити заочне рішення, оскільки проти цього не заперечив позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та правовідносини, що випливають із встановлених обставин. Позивач [PERSON], згідно ксерокопії паспорта проживає та зареєстрований в [INFO] з 1992 року (а.с.2, 2-зворот). Згідно листа Головного управління Національної поліції за підписом начальника Жмеринського відділу поліції [PERSON] від 13.04.2017 року №4110/2012/01-02017, копію якого надіслано [PERSON], останнього повідомлено, що його звернення від 27.03.2017 року відповідним чином було зареєстровано № 1402 в Журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Жмеринським відділом поліції, відповідно до вимог ст. 214 КПК за результати попереднього розгляду матеріалів перевірки було встановлено, що ознаки кримінального правопорушення в даному випадку відсутні, в звязку з чим підстав внесення вказаної події до Єдиного реєстру досудових розслідувань не має, а подальший розгляд звернення здійснено в порядку передбаченому Законом України «Про звернення громадян», доведено до відома, що коло правовідносин, які виникли між ним та посадовими особами Жмеринського РС УДМС України у Вінницькій області є цивільно-правовими, в звязку з чим по даному факту за захистом їх прав він може звернутись до суду в порядку приватного обвинувачення. Роз'яснено, що у разі незгоди з результатами розгляду повідомлення, порядок проведення перевірки він може оскаржити в Жмеринській місцевій прокуратурі (а.с.3). Дана відповідь за своєю суттю та змістом є відмовою щодо внесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Згідно листа Жмеринської місцевої прокуратури за підписом заступника керівника [PERSON] від 24.07.2017 року №76-4739, копію якого надіслано [PERSON], останнього повідомлено, що за результатами розгляду скарги від 10.07.2017 щодо неналежного розгляду Жмеринським ВП ГУНП у Вінницькій області його звернення від 27.03.2017, рішення є незаконним, у звязку з чим 24.07.2017 Жмеринською місцевою прокуратурою внесено відомості до ЄРДР під № 42017021130000053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України та матеріалів кримінального провадження направлені до СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області для проведення подальшого досудового розслідування (а.с.4). 29.07.2016 [PERSON] повідомлений про підозру у кримінальному провадженні №12016020130000212 від 26.02.2016, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с.9-10). Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON] кримінальне провадження №12016020130000212 від 26.02.2016 було розглянуто Жмеринським міськрайонним судом (суддя Шепель К.А.) 03.10.2017, його засуджено до покарання у виді штрафу. Вирок суду є незаконним, він в цьому переконаний, вирок в подальшому буде скасований апеляційним судом. Він подав апеляцію, справа до Апеляційного суду ще не направлялася в звязку з тим, що не пройшов місячний термін на подання апеляції. Суд вважає, що позовна вимога [PERSON] щодо визнання неправомірності рішення посадової особи Держави Україна розглядати його заяву про злочин на підставі Закону України «Про звернення громадян» не підлягає задоволенню, оскільки це вже встановлено Жмеринською місцевою прокуратурою за результатами перевірки скарги [PERSON] від 10.07.2017 щодо неналежного розгляду Жмеринським ВП ГУНП у Вінницькій області його звернення від 27.03.2017, у звязку з чим, 24.07.2017, Жмеринською місцевою прокуратурою внесено відомості до ЄРДР під № 42017021130000053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України та матеріалів кримінального провадження направлені до СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області для проведення подальшого досудового розслідування. А тому це питання додаткового вирішення судовим рішенням не потребує. При розгляді позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення йому моральної шкоди. Оскільки заявлена неправомірність рішення передбачена ст. 303 КПК України та в судовому засіданні не встановлені випадки відшкодування шкоди позивачу [PERSON], що передбачені Законом України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), то позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, передбаченої вищезазначеним Законом. Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини гарантує кожній особі право на справедливий суд. Зокрема, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Право на судовий захист гарантується також і ст. 55 Конституції України. Згідно статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, [PERSON] Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Згідно ч.1, п.3 ч.2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Позов в цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Підстави позову це обставини, що вказуються позивачем, з якими позивач, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу або правовідносини в цілому, що складають предмет позову. Позивачем вказано, що заподіяння моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідачів повязане з тим, що вперше за сімдесят років отримав повідомлення про підозру, після чого став обвинуваченим, в звязку з незаконними діями відповідача позивач був змушений змінити уклад свого життя для поновлення свого права на розгляд звернення відповідно до Законодавства України. При визначенні розміру матеріальної шкоди він виходив із свого сімдесятирічного віку, наявними в нього хворобами та душевними стражданнями, які виникли внаслідок повідомлення про підозру, та завдана цими діями моральна шкода, оцінена позивачем, виходячи із похилого віку у сумі 20000 гривень. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 6-7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що в задоволенні позову [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити у повному обсязі. Так, всупереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України позивачем у судовому засіданні не надано доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, наявність причинного звязку між рішенням третьої особи про відмову у внесенні до ЄРДР заяви про злочин від 27.03.2017 року і заявленою шкодою. Суд не приймає до уваги надане позивачем повідомлення про підозру від 29.07.2016 у кримінальному провадженні №12016020130000212 від 26.02.2016, адже воно у встановленому законом порядку не визнано не законним, дана справа розглянута судом, [PERSON] було засуджено, що ним самим не оспорюється, а тому не підлягає додатковому доказуванню, а сам факт повідомлення про підозру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Судом не встановлено та позивачем не заявлено про будь-які душевні страждання, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім'ї чи близьких родичів ні під час прийняття заявленого рішення, ні надалі. Не надано доказів змін укладу його життя, про що ним заявлено в судовому засіданні. Доказів погіршення здоровя внаслідок відмови від 13.04.2017 року не надано. Крім того відповідно до п.10.1 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Суд не бере до уваги ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19.04.2017 року (а.с.24 -25), оскільки дане судове рішення не вважається преюдиційними в розумінні ст. 61 ЦПК України та не звільняє позивача від доказування обставин, на які він посилається при розгляді даної справи. Таким чином, позивачем в судовому засіданні не доведено обґрунтування підставності власних позовних вимог, не надано доказів на підтвердження вказаних ним обставин, у звязку з чим в позові слід відмовити. Судові витрати згідно ст. 88 ЦПК України підлягають віднесенню за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх оплати згідно Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ст. 56 Конституції України; ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України; Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

Outcome: dismissed