Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

[PERSON] 13.01.2020р. звернувся із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивував тим, що подружнє життя з відповідачкою не склалось через різні погляди на шлюб та сім`ю, спроби налагодити подружні стосунки позитивного результату не дали, тому близько двох років спільно не проживають, збереження сім`ї неможливе, інше, просив розірвати шлюб. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 20.05.2020р. подав заяву, просив розірвати шлюб з відповідачкою, справу розглядати у його відсутності (а.с.23). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, повідомлялась належно (а.с. 22). Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснюється. Оскільки відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилась, причин неявки не повідомила та не подала відзив на позов, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, з огляду на положення ст. 280 ЦПК України, приходить висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Із змісту позову, із заяви позивача [PERSON] від 20.05.2020р., із свідоцтва про шлюб (а.с. 4) убачається, що сторони в шлюбі з 03.12.2016р., дітей не мають, близько двох років спільно не проживають та не підтримують подружніх стосунків. Не брати до уваги покликання позивача [PERSON] про припинення подружніх стосунків із відповідачкою, суд не має підстав. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного\~Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] ,\~що убачається\~із змісту\~позову та\~поданої ним\~заяви від\~10.06.2020р.,\~не бажає\~поновлювати сімейні\~стосунки з\~відповідачкою,просить про розірвання шлюбу. Відповідачка [PERSON] на виклики до суду не відреагувала, що з урахуванням покликань позивача про припинення подружніх стосунків, розцінюється судом, як свідчення небажання до налагодження чи відновлення сімейних стосунків із позивачем. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини сторін, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування позивача до збереження шлюбних відносин порушуватиме його права, суд задоволює позов.

Outcome: approved