Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

[PERSON] / далі позивач / звернувся до власника веб - сайту «Lb.ua» товариства з обмеженою відповідальністю «Київський інститут проблем управління імені Горшеніна» / далі відповідач 1/ та [PERSON] / далі відповідач 2 / з позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права інформацію про те, що [PERSON] «оголошений у розшук в рамках кримінальної справи щодо масових вбивств», оприлюднену та поширену [INFO] на веб - сайті «Lb.ua» за адресою в мережі Інтернет в інтерв»ю Міністра юстиції України [PERSON] під назвою «[INFO]»; просив зобов»язати [PERSON] протягом 10 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати поширену ним недостовірну інформацію про те, що [PERSON] «оголошений у розшук в рамках кримінальної справи щодо масових вбивств» на веб - сайті «Lb.ua» в такий же інформаційний спосіб, яким була поширена недостовірна інформація; просив зобов»язати відповідача 1 розмістити на головній сторінці сайту повідомлення про ухвалене у справі судове рішення та публікацію тексту резолютивної частини. Позовні вимоги були обумовлено тим, що [INFO] в мережі Інтернет на веб - сайті видання «Lb.ua» розміщене інтерв»ю Міністра юстиції України [PERSON] під назвою «[INFO]». У вказаному інтерв»ю [PERSON] на запитання журналіста « Не можу не спитати. Чи існує хоча б найменший юридичний привід для притягнення до відповідальності «архітектора» схеми «нахилу» адвокатури, ВРЮ, «автора» численних політичних посадок та переслідувань, власне - [PERSON]?», відповів: «Не можу стверджувати стовідсотково, але - наскільки знаю - він оголошений у розшук в рамках кримінальної справи щодо масових вбивств. Основний фігурант там - [PERSON].» Позивач вважає, що інформація про перебування його у розшуку в рамках кримінальної справи щодо масових вбивств поширена [PERSON] через глобальну мережу Інтернет є негативною, неправдивою та такою, що підлягає спростуванню. Представник відповідача 1 заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача 2 заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, на офіційному сайті відповідача 1 розміщено інтерв»ю Міністра юстиції України [PERSON] під назвою «[INFO]». У вказаному інтерв»ю [PERSON] на запитання журналіста « Не можу не спитати. Чи існує хоча б найменший юридичний привід для притягнення до відповідальності «архітектора» схеми «нахилу» адвокатури, ВРЮ, «автора» численних політичних посадок та переслідувань, власне - [PERSON]?», відповів: «Не можу стверджувати стовідсотково, але - наскільки знаю - він оголошений у розшук в рамках кримінальної справи щодо масових вбивств. Основний фігурант там - [PERSON].» Відповідачем 1 не заперечувалось, що вказана інформація була розповсюджена необмеженому колу осіб шляхом розміщення на загальнодоступному сайті Інтернет. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист честі, гідності та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно із частинами 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Статтею 47 Закону України «Про інформацію» встановлено, що однією з підстав відповідальності за порушення законодавства про інформацію є поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. З наведених норм вбачається, що позов про захист честі, гідності та ділової репутації вправі пред»явити особа, у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до статей 57, 58, 60 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суб»єктивне сприйняття позивачем поширеної інформації на свою адресу не є об»єктивним фактом, а тому не може бути визнано доказом, що підтверджує вимоги позивача. Обов»язковою умовою для визнання судом інформації недостовірною є невідповідність такої інформації дійсності. Інформація про перебування [PERSON] у розшуку в рамках кримінальної справи щодо масових вбивств була розміщена в мережі Інтернет, на офіційному сайті державного органу до інтерв»ю [PERSON] Так, і це підтверджується матеріалами справи, 28 лютого 2014 року на офіційному сайті Генеральної прокуратури України розміщено інформацію наступного змісту: « Генпрокуратура вимагає від МВС та СБУ негайно затримати екс - високо посадовців.» У вказаній статті Генеральна прокуратура України вимагає від нових очільників Міністерства внутрішніх справ та Служби безпеки України негайно затримати осіб, які причетні до масових вбивств активістів у центрі міста Києва в період з 18 по 22 лютого 2014 року. Термін виконання вказаного доручення - 10 діб. Серед осіб, які розшукуються, є, зокрема, колишній заступник голови Адміністрації Президента України [PERSON]. В судовому засіданні представник відповідача 2 зазначав, що [PERSON] лише припустив можливість факту оголошення позивача в розшук з огляду на наявність розміщеної в мережі Інтернет інформації, тоді як вказані джерела повідомили про факт розшуку [PERSON] як про подію, яка вже мала місце ще до [INFO] - дня інтерв»ювання [PERSON] Цитата [PERSON] про факт оголошення в розшук [PERSON] починається з обороту - «не може стверджувати стовідсотково, але - наскільки знаю…». Суд вважає використання відповідного мовного засобу гіпотезою, а особливістю гіпотези є те, що вона являє собою ймовірне припущення, достовірність якого не перевірена і не доведена. Гіпотеза - прийом пізнавальної діяльності людини, форма мислення, що є обґрунтованим припущенням. Згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучі вираженням суб»єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідної дійсності і спростувати. Як вбачається із поняття «оціночного судження», викладеного в статті 47-1 Закону України «Про інформацію», ним є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Таким чином, суд вважає вислів [PERSON] оціночним судженням і таким, що не містить фактичних даних з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів, а саме: «наскільки знаю», «не можу стверджувати стовідсотково», а тому відповідно, до ст. 30 Закону України «Про інформацію» він не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості. Крім того, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь та ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Позивач правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм оцінку, не скористався. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed