Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

[PERSON] 20 лютого 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про фактично визнання відмови безпідставною і надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без супроводу і згоди батька на період відпочинку та оздоровлення дитини, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові посилалася на те, що вони з відповідачем з 05 серпня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання у них народилася дочка [PERSON], [INFO], сімейне життя не склалося, виникали конфлікти і непорозуміння, шлюбні стосунки припинені, стало питання про розлучення і рішенням суду від 20 березня 2013 року їх шлюб було розірвано, мешкають окремо, після чого дочка залишилася мешкати з матір'ю, яка і займається її вихованням та утриманням. Позивачка планує з 15 червня 2018 року по 15 липня 2018 року оздоровлення дитини в Туреччині з бабусею, а з 15 серпня по 15 вересня 2018 року сама виїхати з цією своєю дитиною до Туреччини до відпочинку та оздоровлення, для цього позивачкою укладено договір на туристичне обслуговування. Для цього позивачка з донькою звернулися до відповідача про дозвіл на вказаний виїзд за кордон на час відпочинку та оздоровлення, отримали відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, фактично він усунувся від виховання та утримання доньки, вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням доньки, тому просила визнати вищезазначену відмову відповідача на тимчасовий виїзд за кордон на період відпочинку неповнолітньої дочки [PERSON] безпідставною і надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], уродженки міста Дніпропетровська, на виїзд за межі України до Туреччини без супроводу і згоди її батька [PERSON] на період відпочинку та оздоровлення разом з рідною бабусею [PERSON], [INFO], громадянкою України на період часу з 15 червня 2018 року по 15 липня 2018 року та надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], уродженки міста Дніпропетровська, на виїзд за межі України до Туреччини без супроводу і згоди її батька [PERSON] на період відпочинку та оздоровлення разом з матір'ю [PERSON], [INFO], громадянкою України на період часу з 15 серпня 2018 року по 15 вересня 2018 року, задовольнивши позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає, що відповідач цим фактично вимоги визнав, погодився з ними та викладеними в них обставинами і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду з позовними вимогами та викладеними в позові обставинами погодилася, вважає вимоги обгрунтованими, не заперечувала проти задоволення позову і розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи управління-служби в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, і письмовому зверненні з позовними вимогами та викладеними в позові обставинами погодилися, не заперечували проти задоволення позову і розгляду справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] з 05 серпня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання у них народилася дочка [PERSON], [INFO], сімейне життя не склалося, виникали конфлікти і непорозуміння, шлюбні стосунки припинені, стало питання про розлучення і рішенням суду від 20 березня 2013 року їх шлюб було розірвано, мешкають окремо, після чого дочка залишилася мешкати з матір'ю, яка і займається її вихованням та утриманням. Позивачка планує з 15 червня 2018 року по 15 липня 2018 року оздоровлення дитини в Туреччині з бабусею, а з 15 серпня по 15 вересня 2018 року сама виїхати з цією своєю дитиною до Туреччини до відпочинку та оздоровлення, для цього позивачкою укладено договір на туристичне обслуговування. Для цього позивачка з донькою звернулися до відповідача про дозвіл на вказаний виїзд за кордон на час відпочинку та оздоровлення, отримали відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, фактично він усунувся від виховання та утримання доньки, вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням доньки, тому позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно до ст. ст. 2, 3 цього Закону документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є, зокрема, проїзний документ дитини. Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. У відповідності до п. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби в самостійному виїзді таких осіб за кордон. Відповідно до п. 2 цієї статті оформлення проїзного документу дитині провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього закону право на виїзд за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичній, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ч. 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральної Асамблею ООН 20 листопада 1989 року, в усіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції - держави-учасниці зобов'язують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до заснованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що у [PERSON] відсутні підстави, що обмежують згідно з законодавством, а саме ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», право виїзду закордон. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього стосовно виховання та утримання їх дочки, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно позовних вимог є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати фактичну відмову [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон на період відпочинку та оздоровлення неповнолітньої [PERSON], [INFO], безпідставною, надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], уродженки міста Дніпропетровська, на виїзд за межі України до Туреччини без супроводу і згоди її батька [PERSON] на період відпочинку та оздоровлення разом з рідною бабусею [PERSON], [INFO], громадянкою України на період часу з 15 червня 2018 року по 15 липня 2018 року, надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], уродженки міста Дніпропетровська, на виїзд за межі України до Туреччини без супроводу і згоди її батька [PERSON] на період відпочинку та оздоровлення разом з матір'ю [PERSON], [INFO], громадянкою України на період часу з 15 серпня 2018 року по 15 вересня 2018 року, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати пов'язані з оплатою судового збору в сумі 1409 грн. 60 коп.. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved