Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

[PERSON] в особі представника Мамаєва Д.Ю. 23.07.2020 року звернулася з позовом у якому просить розірвати шлюб з [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на виховання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі ј всіх сукупних доходів на місяць. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що шлюб з [PERSON] зареєструвала 17 травня 2016 року. З відповідачем мають дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що вже 18 місяців з відповідачем сумісного життя не ведуть, спільне ведення господарства припинилося, дитина після розлучення залишиться проживати з нею. Позивач вказує, що на протязі тривалого часу згідно ст. 55 СК України у них зник обов`язок подружжя турбуватися про сім`ю, втрачено взаємоповагу чоловіка до дружини. Зазначає, що дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, який вона одноособово забезпечити не може. Позивач стверджує, що відповідач є здоровим та працездатним, інших осіб на утриманні не має, отримує дохід, тому зможе сплачувати аліменти на рівні ј частини з усіх видів доходів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.08.2020 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання на 29.09.2020 (а.с. 22, 23). В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представником позивача Мамаєвим Д.Ю. до суду подано заяву з проханням розглянути справу без його участі, у заяві зазначив, що позов підтримує, не заперечує проти заочного рішення. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Згідно норми частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно положень частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17 травня 2016 року, який зареєстрований Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 645(а.с. 8). Під час перебування у шлюбі у позивача та відповідача [INFO] народився син [PERSON] (а. с. 11). Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не проживають разом, не ведуть спільне господарство, тож не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. Згідно положень ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї стали неможливими, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, разом не проживають, взаєморозуміння між сторонами відсутнє, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та моральним засадам суспільства, у зв`язку з чим позов у частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до положень ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В частині позовних вимог про стягнення аліментів суд приходить до наступного висновку. Відповідно положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом з`ясовано, що дитина [PERSON] мешкає з матір`ю [PERSON] . Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами у справі не досягнуто, у зв`язку з чим виник спір. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З матеріалів справи убачається, що відповідач є особою працездатного віку, дитина сторін по справі проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги для забезпечення потреб сина та його розвитку позивачу не надає. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За нормою частини 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач вказує, що у відповідача відсутні будь які інші утриманці, окрім їх спільної дитини, за станом здоров`я відповідач працездатний, обмежень щодо працевлаштування [PERSON] судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наведені обставини є підставою для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, а саме аліменти слід стягнути у розмірі ј частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 23.07.2020 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 840 грн. 80 коп. в частині вимог про розірвання шлюбу (а.с. 3). В частині позовних вимог про стягнення аліментів на дитину позивач звільнена від сплати судового збору відповідно положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». За нормою частини 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду даної категорії справи про стягнення аліментів судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави. Позов був поданий представником позивача адвокатом Мамаєвим Д.Ю., на підтвердження повноважень якого надано ордер на надання правової допомоги серії КВ № 408361 від 23.07.2020 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію договору про надання правової допомоги № 21/01/20-01 від 21.01.2020 р., укладеного між позивачем та Адвокатським бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича» (а.с. 13-15). Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Пунктами 1.1, 2.1 Договору про надання правової допомоги № 21/01/20-01 від 21.01.2020 р. серед іншого визначено, що адвокатське бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича» здійснюватиме представництво та захист інтересів [PERSON] в судах всіх інстанцій у справі про розлучення, стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інших правових питань замовника, при цьому позивач зобов`язувалась оплатити бюро вартість послуг за надання правової допомоги 15 000 грн. Представником позивача до позову додано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у якому зазначено, що адвокат Мамаєв Д.Ю. надав позивачу наступні послуги з правової допомоги: 1). зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції - 2 години (вартість однієї години - 250 грн), загальна сума 500 грн; 2). отримання документів для позовної заяви, виготовлення копій документів - 1 година (вартість однієї години - 500 грн), загальна сума 500 грн; 3). підготовка та подання позовної заяви - 3 години, (вартість однієї години - 500 грн), загальна сума 1500 грн; 4). Участь у судових засіданнях - 5 годин, (вартість однієї години - 500 грн), загальна сума 2500 грн. На надані послуги адвокатом витрачено загалом 11 годин; за домовленістю сторін, вартість наданих послуг всього становить 5 000 грн., які сплатила позивач (а.с. 4). Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Надання суду таких документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правову допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 755/15364/17 при ухваленні додаткового судового рішення по розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. Також у постанові від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду . Розподіляючи понесені позивачем втрати на професійну правничу допомогу суд дійшов висновку про те, що надані: договір про надання правової допомоги № 21/01/20-01 від 21.01.2020 р., укладений між адвокатським бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича» та [PERSON] , попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат з детальним описом робіт (послуг), виконаних для надання правової допомоги, з повідомленням про оплату позивачем коштів у розмірі 5 000 грн., не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, змісту позовних вимог, суд вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат з огляду на наступне. З опису робіт (наданих послуг) вбачається, що адвокатом серед іншого надавались послуги щодо представництва і захисту інтересів позивача у суді під час розгляду справи у судових засіданнях кількістю 5 годин вартістю по 500 грн. за одну годину, що загалом становить 2 500 грн. Однак, такі послуги адвокатом не надавались, судове засідання проходило без участі сторін та їх представників, з урахуванням поданої представником позивача заяви. У зв`язку з цим такі послуги не підлягають до задоволенню. Також слід відмовити у задоволенні оплати послуг за 5 год. вартістю 2 500 грн. за участь в судових засіданнях. Отже, враховуючи зазначене, з огляду на складність і обсяг справи та виконаної адвокатом роботи (консультація, отримання матеріалів справи, складання та подання позову), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат, а саме слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн. В іншій частині вимог заява задоволенню не підлягає.

Outcome: approved