Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

[PERSON], (далі позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON], (далі відповідач), в якому вказав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу [PERSON], ним та відповідачем у рівних долях було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Копилів Макарівського району київської області по вулиці Жовтневій, 1-а, а також господарські споруди: літня кухня, сарай, погріб, туалет, сарай, криниця та огорожа. Договір купівлі- продажу зареєстрований в реєстрі за №2505. 27.08.2012 року за позивачем [PERSON] підприємством «Макарівський бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на 1/2 частину вищезазначеного домоволодіння. Окрім житлового будинку позивачем та відповідачем 15.06.2001 року у рівних долях було придбано земельну ділянку, що розташована на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, вулиця Жовтнева, що підтверджується договором купівлі-продажу серії ВМ №905080. Земельна ділянка площею 0,55 га, з якої для будівництва житлового будинку та господарських споруд 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,3003 га. Відповідно до вимог раніше діючого законодавства даний договір було зареєстровано в Копилівській сільській раді Макарівського району Київської області. У 2012 році придбану ними земельну ділянку було поділено за цільовим призначенням та утвореним земельним ділянкам було присвоєно кадастрові номери, так земельній ділянці площею 0,25 га було присвоєно кадастровий номер 3222783201:03:001:0002, а земельній ділянці площею 0,3003 га, кадастровий номер 32227801:03:001:0003. 21.09.2015 року за позивачем реєстраційною службою Макарівського районного управління юстиції Київської області було зареєстровано права власності на 1/2 частину вищезазначених земельних ділянок. Позивач вказує, що з часу придбання житлового будинку та земельної ділянки (земельних ділянок) відповідач, який є власником 1/2 частини, не користується даним нерухомим майном та не приймає жодної участі в його утриманні, а тому, оскільки позивач, починаючи з 2012 року добросовісно володіє вказаним нерухомим майном і продовжує ним користуватися, вважає, що має право на набуття права власності на іншу 1/2 частину вищезазначеного нерухомого майна, власником якої є [PERSON], на підставі набувальної давності відповідно до ст. 334 ЦК України, а тому просив суд визнати за ним право власності на вказане майно та скасувати реєстрацію права власності на це майно за відповідачем. Ухвалою суду від 03.12.2018 року позовну заяву [PERSON], прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено строки для подання відповіді на відзив заперечення на відповідь на відзив. Копію ухвали суду від 03.12.2018 року та позовну заяву з додатками відповідач отримав 28.01.2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0800104398290. У встановлений судом строк відповідач подав відзив на позову, у якому заперечив обставини, викладені у позовній заяві, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування заперечень проти позову вказав, що дійсно є власником ? частини спірного майна, однак обставини добросовісного та безперервного користування майном позивачем заперечив, а тому відповідно до ст. 334 ЦК України відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на його майно. Ухвалою суду від 15.02.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У встановлений судом ухвалою суду від 03.12.2018 року позивач 18.02.2019 року подав відповідь на відзив, а 28.02.2019 року доповнення до відповіді на відзив, де вказує, що більше 10 років безперервно і відкрито користується майном позивача, а тому має право на визнання за ним права власності на це майно за набувальною давністю. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу [PERSON], позивачем та відповідачем у рівних долях було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у селі Копилів Макарівського району київської області по вулиці Жовтневій, 1-а, що підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу серії ВМ №905079 (а.с. 10). Придбаний будинок щитовий, обкладений цеглою, житловою площею 16.0 кв.м., що включає в себе надвірні господарські будівлі біля нього: літню кухню, сарай, погріб, туалет, сарай, криницю та огорожу, які позначені на технічному плані відповідними (технічному паспорті на житловий будинок) відповідними літерами (а.с. 18-19). Договір купівлі-продажу зареєстрований в реєстрі за №2505. 27.08.2012 року за позивачем [PERSON] підприємством «Макарівський бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на 1/2 частину вищезазначеного домоволодіння, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, номер витягу 35288889, реєстраційний номер 37464296, номер запису 282 в книзі 1 (а.с. 20). Окрім житлового будинку позивачем та відповідачем 15.06.2001 року у рівних долях було придбано земельну ділянку, що розташована на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, вулиця Жовтнева, що підтверджується договором купівлі і-продажу серії ВМ №905080 (а.с. 9). Земельна ділянка площею 0,55 га, з яких: для будівництва житлового будинку та господарських споруд 0,25га\~ та для ведення особистого підсобного господарства 0,3 га. Вказаний договір було зареєстровано в Копилівській сільській раді Макарівського району Київської області, реєстровий номер 35 від 18 червня 2001 року, про що підтверджується відміткою на договорі купівлі- продажу. В 2012 році Держаним підприємством «Київським науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою» на підставі заяви позивача було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної часткової власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства по вулиці Жовтневій, 1-а, в с. Копилів в межах Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області. На підставі даної технічної документації із землеустрою, придбану земельну ділянку було поділено за цільовим призначенням та утвореним земельним ділянкам було присвоєно кадастрові номери, так земельній ділянці площею 0,250 га було присвоєно кадастровий номер 3222783201:03:001:0002, а земельній ділянці площею 0,3003 га, кадастровий номер 32227801:03:001:0003 (а.с. 14-17). 21.09.2015 року за позивачем реєстраційною службою Макарівського районного управління юстиції Київської області було зареєстровано право власності на 1/2 частину вищезазначених земельних ділянок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексні номери 44210030 та 44200555, номери записів про право власності 112593371 та 11257293 (а.с. 21-26). Вирішуючи вимоги за заним позовом, суд керується наступним. За змістом, статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині 2 статті 16 ЦК України. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Як було встановлено судом, і позивач про це вказує у позовній заяві, позивач достовірно знає, що інша ? частина майна належить відповідачу, оскільки ними разом було придбано житловий будинок та земельну ділянку, а відтак, позивач не є добросовісним набувачем спірного майна, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року, справа №686/9954/17, провадження № 61-32137св18. Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати по оплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові не підлягають стягненню з відповідача та покладаються на позивача. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed