Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

[PERSON] 30.12.2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно обґрунтування позовних вимог, позивач є власником квартири за адресою [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 21 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом, реєстровий номер 6-870 та зареєстрованим в КП «ОМБТІ та РОН» (арк.196 книга 114пр). Відповідач по справі є його братом та 30 січня 2014 року за проханням брата позивач зареєстрував його місце проживання у вказаній квартирі з метою можливого працевлаштування відповідача. Між тим посилався на те, що з моменту реєстрації відповідач ніколи не мешкав у даній квартирі, та обіцяв здійснити самостійно перереєстрацію за місцем фактичного проживання, проте до теперішнього часу цього не зробив. Вказував, що реєстрація відповідача в належній йому, позивачу, квартирі перешкоджає вільно розпоряджатись нею, а також він вимушений нести невиправдані додаткові витрати по сплаті комунальних послуг по квартирі. За викладеного, позивач звернувся до суду з дійсним позовом. Матеріали позову суддя отримала 31.12.2020 року. До суду 04.02.2021 року надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідача. З 01.02.2021 року по 19.02.2021 року суддя Домусчі Л.В. перебувала у відпустці. Зазначену відповідь суддя отримала 22.02.2021 року. Ухвалою суду від 25.02.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого засідання на 15.03.2021 року. У підготовче засідання призначене на 15.03.2021 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 19.04.2021 року. У підготовче засідання 19.04.2021 року [PERSON] не з`явився, 19.04.2021 року представник позивача - адвокат Кухаренко О.О. надала суду заяву про виклик свідків. Також надала заяву, в якій просила, справу розглядати за відсутністю сторони позивача, закрити підготовче засідання та призначити її до розгляду по суті. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань та відзиву на позов суду не надав. Ухвалою суду, текст якої складено 19.04.2021 року, було закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті на 16.06.2021 року. Також розглянуто клопотання представника позивача, вирішено викликати в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. У судовому засіданні був присутній представник позивача - адв. Кухаренко О.О. , також надав свої пояснення свідок [PERSON] .. По справі було оголошено перерву до 02.09.2021 року для повторного сповіщення відповідача та виклику свідків. Через відсутність доказів сповіщення сторін, розгляд справи 02.09.2021 року був відкладений на 07.10.2021 року. У судовому засіданні 07.10.2021 року був присутній представник позивача - адв. Кухаренко О.О. , який позов підтримав та просив задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи, без допиту свідка [PERSON] .. Відповідач причини неявки суду не повідомив та жодних клопотань до суду не заявляв, заяв по суті справи не подавав. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачу на адресу його реєстрації. Причини неявки відповідач суду не повідомив, жодних клопотань до суду не заявляв та заяв по суті справи не надав. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням нею відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності сторін, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що за договором дарування від 21 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом, реєстровий номер 6-870, позивач є квартири за адресою [ADDRESS] . Право власності позивача було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 14 березня 1995 року (265 арк.196 книга 114пр). Згідно відомостей № Ф1-273538-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради станом на 11.12.2020 року, у вказаній квартирі значяться зареєстрованими : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] . Дата місця реєстрації відповідача - 30 січня 2014 року. Згідно позовної заяви, що не спростовано у свою чергу відповідачем, [PERSON] , який є рідним братом позивача, ніколи не проживав у вказаній квартирі, у тому числі на час та після його реєстрації (в 2014 році), комунальні послуги останній не сплачує та фактично ніякого відношення до квартири немає. На підтвердження цього позивачем надано до суду копію акту мешканців будинку 12.12.2020 року, підписи яких засвідчені начальником дільниці №7 КП «ЖКС «Портофранківський». Також свідком [PERSON] у судовому засіданні 16.06.2021 року були надані пояснення, згідно яких зазначив, що знайомий з [PERSON] та [PERSON] зі школи, вони його однокласники, також знає їх батьків [PERSON] та [PERSON] . Зазначив, що йому відомо про брата [PERSON] [PERSON] , проте ніколи його не бачив; та в квартирі, де мешкає родина позивача, [PERSON] ніколи не бачив. Зазначив, що позивач проживає в квартирі разом із дружиною та двома дітьми лише, свідок буває у них в гостях з 2003 року. Останнього разу був в грудні місяці, перед тим як [PERSON] пішов у рейс. У квартирі [PERSON] також ніколи не бачив. У судовому засіданні 07.10.2021 року надала свої пояснення як свідок [PERSON] . Пояснила, що вона є дружиною позивача та в квартирі за адресою [ADDRESS] , живуть із 1993 року, до цього там мешкала тітка позивача, яка їх і прописала в квартирі. Коли тітка померла, за проханням брата, позивач прописав у квартирі [PERSON] , проте він ніколи не проживав у даній квартирі. Зазначила, що відповідач із ними не спілкується останні 15 років, де проживає їм невідомо. У квартирі його речей не має. Доказів протилежного до суду не надано. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, у постанові від 19 серпня 2020 року по справі № 639/6295/16-ц. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Суд вбачає, що реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачу квартирі, перешкоджає останньому вільно розпоряджатись та користуватися нею. Отже, суд погоджується із доводами позовної заяви із приводу того, реєстрація місця проживання відповідача у квартирі позивача порушує його законні права та інтереси та останні підлягають судовому захисту.

Outcome: approved