Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Прокуратури міста Києва (далі - відповідач-1, Прокуратура м. Києва), Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області (далі - відповідач-2, ГУ СБ України у м. Києві та Київській області), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-3, ДКС України), в якому просить стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача суми відшкодування моральної шкоди у розмірі 162 747,00 грн.; стягнути в рівних долях з Прокуратури м. Києва та ГУ СБ України у м. Києві та Київській області судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом даної справи. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 15.10.2015 року слідчим слідчого відділу ГУ СБ України у м. Києві та Київській області Лановим В.В. було розпочато кримінальне провадження № 22015101110000189 за фактом вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України. 22.12.2015 року слідчий Лановий В.В. вручив позивачу повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 359 КК України. На вчинення вказаного злочину позивача підбурив агент СБ України на ім`я « [PERSON] », який в подальшому звернувся із завою про злочин до органів СБ України. Тобто мала місце провокація злочину. За подібних обставин було затримано ще дві особи: [PERSON] та [PERSON] . Зухвалий характер дій Прокуратури м. Києва та ГУ СБ України у м. Києві та Київській області полягав також у тому, що з метою притягнення позивача до кримінальної відповідальності слідчий Лановий В.В. в якості додатків до протоколу огляду місця події від 24.10.2015 року використав фотознімки іншого кримінального провадження № 22014101110000170 - за підозрою громадянина [PERSON] . В суді прокурор намагався приховати факт фальсифікації, надаючи окремі аркуші протоколу огляду місця події від 24.10.2015 року. На скарги та заяви позивача щодо незаконних дій співробітників СБУ, у листах було повідомлено, що підстави для проведення службової перевірки та вжиття заходів реагування відсутні. Згодом кримінальне провадження № 22015101110000189 за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 359 КК України, було передано у Святошинський районний суд міста Києва. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2016 року позивача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 359 КК України, та засуджено до покарання у вигляді обмеження волі строком на два роки. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.07.2017 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2016 року відносно позивача було скасовано, а справу закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 УКПК України. Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17.04.2019 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24.07.2017 року залишено без змін. Під час апеляційного та касаційного розгляду суди встановили грубе порушення Прокуратурою м. Києва та ГУ СБ України у м. Києві та Київській області визначеного порядку відкриття стороні захисту матеріалів НСРД та порядку проведення огляду в приміщення і вилучення з нього предметів і грошей. Таким чином, судами було встановлено факт незаконного засудження та грубого порушення прав позивача як громадянина. Незаконним засудженням позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у значних душевних стражданнях внаслідок неправомірних дій щодо нього з боку працівників органів досудового слідства та прокуратури, а як результат таких дій - у принижені його честі, гідності та ділової репутації. Позивач був підприємцем, діяльність якого полягала, зокрема, у технічному обслуговуванні електричного устаткування та встановлені систем відеоспостереження. Позитивна ділова репутація нароблялася роками важкої праці, а самим фактом звинувачення і, тим більше засудження, ділова репутація позивача була повністю знищена. У зв`язку із підривом ділової репутації серед своїх клієнтів, 26.02.2017 року позивач був змушений подати заяву про припинення підприємницької діяльності. Фактичне закриття ФОП відбулось лише 26.02.2019 року після усіх розрахунків. При цьому, розмір моральної шкоди позивачем розраховано відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так за період з часу повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення 22.12.2015 року і до ухвалення остаточного рішення Верховним судом - 17.04.2019 року, позивач перебував під слідством і судом повних 39 місяців, отже, зважаючи на розмірі мінімальної заробітної плати 4 173,00 грн., мінімально гарантований розмір відшкодування позивачу становить 162 747,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2019 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Прокуратури м. Києва, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного засудження особи, та підготовче засідання призначено на 25.06.2020 року. 16.04.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від Прокуратури м. Києва надійшов відзив на позовну заяву в якому остання зазначила, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність та суму моральної шкоди. Також відповідач-1 у відзиві зазначає, що позивачем зроблений помилковий розрахунок мінімального розміру моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито у відповідності до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24.07.2017 року. 05.05.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив в позові відмовити, зважаючи на те, що строк слід рахувати з моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення і до ухвалення остаточного рішення Апеляційним судом міста Києва, який становить 20 місяців та 2 дні. Більш того, позивачем не доведено факту приниження його честі, гідності та ділової репутації. 02.06.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив Прокуратури м. Києва та ГУ СБ України у м. Києві та Київській області в якій позивач зазначає, що за весь час перебування під слідством і судом у нього змінився звичайний ритм життя, він був змушений на виконання ухвал слідчих суддів повідомляти прокуратуру та суд про намір кудись виїхати за межі м. Києва, був змушений захищати свої права, звертатись до адвокатів, був позбавлений права мирно володіти своїм майном. Строк перебування під слідством і судом завершився тільки після ухвалення остаточного рішення Верховним Судом, оскільки рішення апеляційної інстанції було оскаржено відповідачем-1. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Прокуратури м. Києва, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного засудження особи, та справу призначено до судового розгляду по суті на 09.11.2020 року. 11.09.2020 року Прокуратура м. Києва була перейменована у Київську міську прокуратуру. В судове засідання 09.11.2020 року з`явились позивач, представник позивача, представник відповідача-1, представник відповідача-2. Представник відповідача-3 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення йому 25.08.2020 року поштового відправлення. Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-3. В судовому засіданні 09.11.2020 року позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з викладених у позовній заяві та відповіді на відзив підстав та просили їх задовольнити. Представник відповідача-1 та представник відповідача-2 щодо задоволення позову заперечували з викладених у відзивах підстав та просили в позові відмовити. Вислухавши вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача-1, представника відповідача-2, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що 22.12.2015 року Слідчим-криміналістом слідчого відділу Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області старшим лейтенантом юстиції Лановим В.В. за погодженням з Прокурором відділу прокуратури міста Києва юристом 1 класу Дудком Є.В. [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні незаконного збуту спеціального технічного засобу негласного отримання інформації, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 359 КК України. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2015 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 359 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на два роки та на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням і іспитовим строком на два роки. Крім того, стягнуто із [PERSON] в дохід держави 10 776,08 грн. у відшкодування судових витрат за проведення експертизи. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24.07.2017 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2015 року відносно [PERSON] скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані всі можливості їх отримання; процесуальні витрати за проведення експертизи у кримінальному провадженні в розмірі 10 776,08 грн. віднесені за рахунок держави. Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верхового Суду від 17.04.2019 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24.07.2017 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як визначено у ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, як визначено у ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відшкодування шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Згідно ч. 2 ст. 1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Як зазначено у ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода. Як визначено у ч. ч. 1, 2, 3 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Зважаючи на закриття кримінального провадження відносно [PERSON] у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані всі можливості їх отримання, то позивач має право на відшкодування моральної шкоди на підставі вказаного Закону. Згідно ст.. 4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Так, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно [PERSON] ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2015 року було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків з`являтися за кожною вимогою слідчого, прокурора чи суду до слідчого відділу Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області та суду; без дозволу слідчого, прокурора або суду не відлучатися із м. Києва, повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання. Аналізуючи викладене, суд вважає, що незаконні дії ГУ СБ України у м. Києві та Київській області та Прокуратури м. Києва вочевидь призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та безумовно вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, позивач був позбавлений права мирно володіти своїм майном, оскільки на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04.10.2018 року, якою було надано дозвіл на тимчасовий доступ до речей і документів з наданням дозволу на їх вилучення, у [PERSON] було вилучено особисті речі, які і на даний час не повернуті власнику, що не заперечувалось представником ГУ СБ України у м. Києві та Київській області в судовому засіданні. Також позивач був вимушений припинити підприємницьку діяльність, яку він здійснював з 25.09.2008 року. Так, 26.02.2017 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора із заявою про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, внаслідок чого 26.02.2019 року ФОП було припинено, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Більш того, 01.02.2018 року позивач був вимушений укласти договір позики під заставу свого транспортного засобу. Всі ці обставини у їх сукупності свідчать про те, що [PERSON] зазнав страждань, які були заподіяні внаслідок психічного впливу, що призвело до погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків позивача. За таких обставин, суд вважає наявність моральної шкоди, завданої [PERSON] внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження виїмки та інших слідчих та процесуальних дій, що обмежують права громадянина, доведеною. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зазначене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Саме такий правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц. Так, [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення 22.12.2015 року, а остаточне рішення Верховним судом ухвалено 17.04.2019 року. Суд не приймає до уваги доводи ГУ СБ України у м. Києві та Київській області та Прокуратури м. Києва, що [PERSON] перебував під слідством та судом з часу повідомлення про підозру і до ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, оскільки судове рішення Апеляційного суду м. Києва хоча і набирає законної сили з моменту проголошення, проте не є остаточним, відтак процедура перебування під судом не закінчилась проголошенням ухвали апеляційним судом.При цьому, суд звертає увагу, що одним із елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Аналізуючи викладене, оскільки рішення суду апеляційної інстанції може бути і, в даному випадку, було предметом перегляду касаційною інстанцією, то, враховуючи принцип юридичної визначеності, суд вважає, що [PERSON] перебував під слідством та судом з 22.12.2015 року по 17.04.2019 року, отже, позивачем вірно визначено період, який дає право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до Закону. Так, згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» установлено мінімальний розмір заробітної плати у місячному розмірі - 6 000 грн., проте позивач розраховує розмір моральної шкоди, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, установленої у 2019 році, тобто 4 173 грн., тобто на момент звернення з позовом до суду. Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, то суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог. За таких обставин, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Як визначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача, відтак, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 162 747,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.10.2019 року у справі № 757/53996/17. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Згідно пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом четвертим даного Положення Казначейство, відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 року (справа № 802/2236/17-а). Отже, суд не надає детальну відповідь на кожен аргумент позивача, якщо він не стосується предмету та підстав позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Разом з тим, позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачами не було надано суду доказів, які б підтверджували оплату інших витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 3, 19, 56 Конституції України, ст. ст. 16, 23, 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України, ст.. 25 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 3, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік»,

Outcome: approved