Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

[PERSON] 28 серпня 2019 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ДП «Дніпропетровський електровозобудівний завод», треті особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління ДФС у Дніпропетровській області, про зобов`язання нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на розмір заробітної плати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. У визначений строк відзив на позовну заяву не надійшов. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. В судове засідання представник відповідача - ДП «Дніпропетровський електровозобудівний завод», представники третіх осіб: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління ДФС у Дніпропетровській області повторно не з`явилися. Про день, місце та час розгляду справи сповіщені належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили, письмових заяв не надходило. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб, передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не подала відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд приходить до висновку, що є передбачені ст.ст. 280, 281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у період з 01.08.1995 року по 20.06.2017 рік [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «Дніпровським електровозобудівним заводом». З 28.04.2015 року була переведена на посаду інженера першої категорії бюро нагляду за будівлями і спорудами відділу будівництва та 20.06.2017 року, на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП країни, була звільнена з зазначеної посади за угодою сторін, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] (а.с. 5-9). Територіальним управлінням Пенсійного фонду України видано довідку форми ОК-5 про індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] , з якої вбачається, що в 2010, 2016, 2017 роках відрахування до Пенсійного фонду здійснені ДП «Дніпропетровський електровозобудівний завод» частково, а саме в період з 01.01.2010 року по 30.04.2010 року, з 01.06.2010 року по 31.12.2010 року, з 01.10.2016 року по 31.12.2016 року, з 01.10.2016 року по 31.12.2016 року та з 01.01.2017 року по 20.06.2017 року жодних відрахувань єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ним не здійснено (а.с. 19-21). З довідки ОК-5 від 26.04.2019 року № 2940409985969919 вбачається, що ДП «Дніпропетровський електровозобудівний завод» на ім`я [PERSON] була нарахована наступна заробітна плата: січень 2010 року - 1 212,19 грн.; лютий 2010 року - 1 182,17 грн.; березень 2010 року - 2 061,30 грн.; квітень 2010 року - 2 190,00 грн., всього за період з січня по квітень 2010 року - 6 645,66 грн.; червень 2010 року - 2 102,40 грн.; липень 2010 року - 2 205,00 грн.; серпень 2010 року - 2 112,57 грн.; жовтень 2010 року - 2 255,00 грн.; листопад 2010 року - 2 255,00 грн.; грудень 2010 року - 2 290,00 грн., всього за період з червня по грудень 2010 року - 13 219,97 грн.; жовтень 2016 року - 2 648,33 грн.; листопад 2016 року - 2 962,51 грн.; грудень 2016 року - 2 858,00 грн., всього за період з жовтня по грудень 2016 року - 8 468,84 грн.; січень 2017 року - 2 926,42 грн.; лютий 2017 року - 2 812,50 грн.; березень 2017 року - 3 152,58 грн.; квітень 2017 року - 2999.92 грн.; травень 2017 року - 3 613,81 грн., червня 2017 року - 8230,63 грн., всього за період з січня по 20 червня 2017 року - 17 996,94 грн. ДП «Дніпропетровський електровозобудівний завод»в період з 01.01.2010 року по 30.04.2010 року, з 01.06.2010 року по 31.12.2010 року, з 01.10.2016 року по 31.12.2016 року, з 01.10.2016 року по 31.12.2016 року, з 01.01.2017 року по 20.06.2017 року порушив вимоги трудового законодавства, а саме: не подав про застраховану особу до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України та не провів сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, що призвело до зменшення страхового стажу позивача і унеможливлює його підтвердження записами у трудовій книжці для призначення пенсії в майбутньому. Сума заробітної плати, з якої має бути нараховано та сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування складає за період з січня по квітень 2010 року - 6 645,66 грн., з червня по грудень 2010 року - 13 219,97 грн., з жовтня по грудень 2016 року - 8 468,84 грн., з січня по 20 червня 2017 року - 17 996,94 грн. (а.с. 10-12). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій. Відповідно до абз. 1, 2 ст.1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників; філії, відділення та інші відокремлені підрозділи платників податку, зазначених у пункті 1 цієї статті, що не мають статусу юридичної особи, розташовані на території іншої, ніж платник збору, територіальної громади. Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Відповідно до частини 2 ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Частинами 4, 5 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. За приписами ч. 5 ст. 8 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Частиною 4 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. На одну застраховану особу допускається декілька записів у таблиці 6 додатка 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, якщо протягом одного звітного періоду застрахованій особі були здійснені нарахування виплат, у яких відрізняються база нарахування єдиного внеску та розміри ставок єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, згідно із Законом (додаток 2), а також якщо нарахування здійснювалися за поточні та майбутні (відпускні, допомога у зв`язку з вагітністю та пологами), за минулі (лікарняні, тимчасова непрацездатність та перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та нарахування сум заробітної плати (доходу) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, а також за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду - середня заробітна плата за вимушений прогул) періоди». Згідно п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскільки позивачу знаходячись в трудових відносинах з відповідачем була нарахована заробітна плата за періоди з 01.01.2010 року по 31.04.2010 року з 01.06.2010 року по 31.12.2010 року; з 01.10.2016 року по 31.12.2016 року, з 01.01.2017 по 20.06.2017 року, але з цієї заробітної плати відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок на позивача, як застрахованої особи, що є порушенням прав позивача відповідно до законодавства України на оформлення, призначення та виплату у відповідному розмірі сум пенсій в органах ПФУ, яке вираховується із сум цих страхових внесків, які повинен був відраховувати відповідач, як роботодавець, в Пенсійний фонд України. Відповідач не спростував обставин зазначених у позові, а тому суд виходячи з наявних матеріалів справи, доказів вбачає, що права позивача були порушені відповідачем, а тому права позивача повинні бути відновлені шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що витрати на судовий збір потрібно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: approved