Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

[PERSON] 11.10.2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить припинити її право на 1/3 частку у житловому будинку [ADDRESS] зі стягненням на її користь відповідної грошової компенсації з [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є власником 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS], який складається із однієї кухні, чотирьох житлових кімнат, загальною площею 76.8 кв.м, житловою площею 45.3 кв.м., при якому є надвірні будівлі:літня кухня, погріб, сарай, убиральня, колодязь, огорожа. Іншим співвласником житлового будинку є її рідна сестра [PERSON], якій належить 2/3 вказаного житлового будинку. Порядок користування будинком між ними не встановлювався, питання про виділ частки майна в натурі не ставилося. Вона вважає, що належна їй 1/3 частка у спільній частковій власності є незначною і не може бути виділена в натурі, частина будинку є неподільною, спільне користування нею неможливе, тому вона звертається до суду з позовом про припинення права спільної часткової власності зі стягненням відповідної грошової компенсації на її користь за 1/3 частку житлового будинку. Грошову компенсацію визначити, виходячи з даних оціночно-будівельної експертизи, проведення якої доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім.М.С.Бокаріуса. Після отримання висновку експертизи представник позивача уточнила п.5 позовних вимог та просила виплатити [PERSON] внесену на депозитний рахунок суму в розмірі 104637, гривень, сплачений позивачем судовий збір в сумі 1046, 37 гривень і вартість проведеної експертизи в сумі 5005, 00 гривень. Відповідач 27.10.2017 року надала заперечення на позов, в яких зазначила, що позовні вимоги не визнає, так як 1/3 частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS], що належить позивачу, є значною, позивач не надала доказів щодо технічної неможливості виділу в натурі належної їй частки у житловому будинку і такий виділ її взагалі не цікавить. Спільне володіння і користування житловим будинком є можливим, але воно не цікавить позивача. Крім того, вона не спроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання права власності на частку позивача в житловому будинку, оскільки є пенсіонером і не має достатніх доходів для виплати компенсації. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, вказавши підстави, зазначені в позові. Представник відповідача та відповідач заперечували проти задоволення позову з підстав вказаних у запереченнях на позов. Треті особи в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про місце і час розгляду справи, просили згідно заяв розглянути справу у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. В ході судового розгляду встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.10.2015 року державним нотаріусом Красноградської державної нотаріальної контори Харківської області, спадкоємцями померлого [INFO] року [PERSON] є його дружина [PERSON], дочка [PERSON] і дочка [PERSON]. Кожна з них успадкувала 1/3 частку спадкового майна, що складається з ? частки у праві спільної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який складається з однієї кухні, чотирьох житлових кімнат, загальною площею 76.8 кв.м, житловою площею 45.3 кв.м (а.с.7) Право власності на вказане майно, а саме 1/6 частку житлового будинку за адресою [ADDRESS], [PERSON] зареєструвала 21.10.2015 року, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8-9). Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 11.04.2014 року у справі № 626/761/14-ц було визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] року [PERSON] на ? частку нерухомого майна у вигляді житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], а за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] на 1/6 частку цього ж майна (а.с.10-13). Рішення набрало законної сили і відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17.06.2014 року [PERSON] здійснила державну реєстрацію цього права (а.с.14-15). Таким чином, позивачці [PERSON] належить на праві власності 1/3 частка житлового будинку по [ADDRESS], а відповідачці [PERSON] - 2/3 частки цього житлового будинку. Позивачка вважає, що її частка є незначною, не може бути виділена в натурі, частина будинку є неподільною, спільне користування нею неможливе, а тому з відповідачки на її користь слід стягнути відповідну грошову компенсацію, припинивши її право власності на цю частку. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України). Згідно з ч. 1-3 ст. 359 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Таким чином, виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає, що при ухваленні рішення необхідно врахувати такі обставини: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Крім того, суд також приймає до уваги положення п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок » із відповідними змінами, де зазначено таке: «При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею». Відповідно до ухвали Красноградського районного суду Харківської області від 20.12.2017 року за клопотанням представника позивача була призначена оціночно-будівельна експертиза на вирішення якої поставлене питання про ринкову вартість 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] яка доручена експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса (а.с.42-43). Відповідно до висновку вказаної експертизи за №122 від 27.06.2018 року ринкова вартість вказаної частки майна на червень 2018 року складає 104637,0 грн. Суд вважає, що 1/3 частка будинку не може бути визнана незначною часткою, так як загальна площа будинку становить 76.8 кв.м, а відповідно 1/3 частина складає 25,6 кв.м. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідач не перешкоджає позивачеві користуватися спірним майном, не заперечує виділенню позивачці її частки у натурі. Також суд враховує, відповідач не спроможна сплатити грошову компенсацію позивачці за її частку в будинку, так як згідно наданої нею довідки вона отримує пенсію за віком в розмірі 1306,53 грн. щомісячно (а.с.26). Крім того, на думку суду позивач не довела відсутність технічної неможливості виділу в натурі її частки будинку, так як посилання тільки на технічний паспорт будинку не є достатнім доказом, а клопотання про проведення відповідної експертизи позивачем чи її представником заявлено не було. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд вважає, що позивачкою не доведено спроможність [PERSON] виплатити їй компенсацію в рахунок припинення її права власності на частку у спільному майні і що це не становитиме для відповідачки надмірний тягар, враховуючи розмір її пенсії, а також позивачкою не надано достовірних, належних та допустимих доказів щодо технічної неможливості виділу в натурі її частки будинку. Також з матеріалів справи і пояснень сторін витікає, що порядок користування будинком між позивачкою і відповідачкою не встановлювався, питання про виділ частки майна в натурі не ставилося. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed