Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі Відповідач) про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 липня 2013 року. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Протягом останніх двох років шлюбні відносини між ними поступово погіршились. Спільне життя з Відповідачем не склалося по тій причині, що відсутнє порозуміння та повага. Позивач вважає, що шлюб між ними є формальним, особисті відносини між ними уже тривалий час мають негативний характер, відсутнє нормальне спілкування, кожен з них має діаметрально протижежні погляди на шлюб та сімю. Сенсу підтримувати сімейні відносини на думку позивача немає, а тому просить розірвати шлюб. Сторони в судове засідання не зявилися. Позивач подав заяву з проханням справу слухати у його відсутності, позовні вимоги задовольнити, час на примирення просить не надавати. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату і час розгляду справи, повторно не зявилася, причин неявки не повідомила. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії І-ИД №130218, виданим повторно 13.07.2016 року Підволочиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 05 липня 2013 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Слободяник». Від шлюбу сторони мають одну спільну малолітню доньку: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ИД №176050, видане 08 липня 2013 року Виконавчим комітетом Староскалатської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до чч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач, як і Відповідач, враховуючи її неявки до суду, не мають бажання зберегти сімю та дальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved