Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] у якому вказали, що [PERSON] є власником ? частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло від 08.12.2000 року та [PERSON] є власником ? частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23.11.2004 року. В зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] та відповідач. З відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі та 15.12.2005 року шлюб було розірвано. Наявність реєстрації відповідача в квартирі позбавляє позивача та співпозивача в повній мірі користуватися правами по утриманню користуванню та розпорядженню житлом. Відповідач порушує право власності власників - забороняє продавати житло, користуватися житлом, однак матеріально не несе витрат на його утримання, часто знаходиться у нетверезому стані. Таким чином, просять суд усунути перешкоди у користування майном та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, та рішення суду про його виселення, є підставою для зняття його з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі. У судовому позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідач зловживає алкогольними напоями, постійно влаштовує скандали з приводу чого визивала неодноразово міліцію, крім того має родичів які можуть надати йому інше житло. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, заперечень на позов не надав, від отримання судової повістки відмовився не з'явившись до органів пошти за її отриманням. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних доказів, які є достатніми для постановлення рішення, та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач [PERSON] Третя особа: Енергодарський МВ УДМС України в Запорізькій області до суду не з'явився, просить розглядати справу без їх участі, так як предмет спору не стосується їхніх інтересів. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка [PERSON] проживає в квартирі з відповідачем, шлюб між ними розірваний. Відповідач постійно вживає спиртні напої, та був випадок коли він піднімав руку на [PERSON] Проте відомо, що комунальні послуги він сплачує. Свідок [PERSON] пояснила, що раніше вони с позивачем та відповідачем були сусіди, після розірвання шлюбу почав пити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача [PERSON], свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позов [PERSON], [PERSON] не підлягає задоволенню. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно до вимог ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог, заперечень, та доказів наданих сторонами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано 15.12.2005 року, актовий запис №367. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.12.2000 року квартира [ADDRESS] була видана на праві приватної спільної власності [PERSON] та [PERSON]Д (а.с. 7). Відповідно до Договору дарування від 23.11.2004 року [PERSON] подарував [PERSON] ? частку квартири [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно довідки ЖЕД -5 №4822 від 21.12.2015 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та має склад сім'ї: колишній чоловік [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до Висновків про результати звернення [PERSON] № 1126 від 21.03.2016 року та №2383 від 01.06.2016 року ВП К-Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області розгляд звернення [PERSON] припинено, звернення [PERSON] рахувати як таке, що не містить ознак кримінального правопорушення та зазначено на необхідності проведення профілактичної бесіди щодо недопущення вчинення антигромадської поведінки. За змістом ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб. Положення норми ЦК узгоджуються із змістом ст. 156 ЖК України, відповідно до якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною четвертою ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, в силу якої до членів сімї наймача (власника) відносяться подружжя наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача (власника) можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю створюють особи, що проживають разом, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а згідно із ч. 4 ст. 3 СК сім'я створюється на підставі шлюбу, кровної спорідненості, всиновлення, а також з інших підстав, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З огляду на наведене судом встановлено, що відповідач [PERSON] був власником ? частини вищезазначеної квартири, та був зареєстрований у квартирі на праві власності, крім того був членом сім'ї - іншого власника ? частини квартири [PERSON]. Суду не надано підтвердження наявності при оформленні договору даруванні відповідача та співпозивача [PERSON] будь якої угоди про порядок користування квартирою. Як випливає із змісту частини четвертої ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Стаття 157 ЖК України встановлює, що виселення членів сім'ї власника житла здійснюється за рішенням суду на підставах, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК, тобто на підставах, аналогічних виселенню членів сім'ї наймача. До таких підстав закон відносить: а) систематичне руйнування або псування житлового приміщення; б) систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з порушниками інших осіб в одному житловому приміщенні. При цьому виселення допускається за умови, що вжиті заходи громадського впливу виявились безрезультатними. В процесі тлумачення терміну «систематичність» як підстави для виселення ВСУ звертає увагу на те, що «при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення)» (пункт 17 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2). Відповідно до пункту 53 Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 1 грудня 1997 року, а також відповідно до пункту 74 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право), викладених у листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року, випливає, що норми глави 2 розділу III ЖК, які регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, можуть застосовуватись до житлових відносин у приватному житловому фонді у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Позивачами суду не надано підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання в одному житловому приміщенні, також не надано доказів вживання заходів громадського впливу які б виявились безрезультатними. Свідчення свідка [PERSON] у судовому засіданні свідчать лише про неприязнені стосунки позивачки [PERSON] та відповідача, та не можуть судом враховуватися як доказ систематичного порушення відповідачем правил співжиття. Що стосується посилання позивача у позові на норми ст. 321, 391 ЦК України. Статтею 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Згідно із ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Сам факт припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення, а право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. У зв'язку з викладеним передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності, яке в силу ч. 2 ст. 321 ЦК України може бути обмежено лише у випадках і порядку, встановлених законом. Таким чином суд вважає неприйнятними посилання позивачами на норми даних статей. Посилання позивачів на те, що відповідач є алкогольнозалежною особою, веде аморальний спосіб життя, та що відповідач має намір порушити право їх приватної власності вільно володіти, розпоряджатися квартирою, шляхом її відчуження, не підтверджені належними та допустимими доказами. Також суду не надано доказів про наявність у відповідача будь якого іншого житла. З огляду на викладене, на даний момент, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed