Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

[PERSON] в червні 2017 року звернулась до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом. В обгрунтування позову зазначила, що з 1991 року проживала однією сім'єю з [PERSON]. На момент, коли вони стали проживати разом, вона вже була вдовою, а [PERSON] був розлучений. Разом, проживаючи у її частині будинку по [ADDRESS], вони вели спільне господарство, вирішували фінансові питання, радившись між собою, позичали та віддавали гроші, які використовували на сімейні потреби (будівництво нерухомості, придбання автомобілів і т. ін.). Спільно, по пропозиції чоловіка, вони розпочали будівництво магазину, але так як коштів було недостатньо, змушені були позичати гроші у її родичів. Крім того, у кінці 2004 року для цих потреб вона вимушена була продати свою частину будинку по [ADDRESS]. Вони переїхали жити в будинок по [ADDRESS] у м. Миргород, який належав їй, зробивши там спільно відповідний ремонт. У червні 2005 року вони подали заяву на реєстрацію шлюбу. Саме в цей час у них з'явилась можливість придбати будинок по [ADDRESS]. Із-за клопотів по придбанню будинку вони перенесли реєстрацію свого шлюбу на 2 вересня 2005 року. У цьому будинковолодінні позивач працювала нарівні з [PERSON], виконуючи усі підсобні роботи по ремонту будинку. Вони також добудовували веранду, робили вигрібну яму, вкладаючи для цього кошти із спільного сімейного бюджету. Для придбання будинку по [ADDRESS] дочка позивача, [PERSON] вклала і свої кошти. Тому за нею було оформлено 1/3 частину будинку. Вони проживали як одна сім'я, тому 2/3 частини будинку були оформлені на голову сім'ї - [PERSON] Ніяких письмових договорів між нею і [PERSON] по розподілу права власності на нажите майно не укладалося. Посилаючись на ст. 368 ЦК України, ст.ст. 70, 74 СК України вважала, що спірна частина будинку, придбана в момент їхнього проживання із відповідачем [PERSON], є спільною сумісною власністю і вона повинна володіти 1/3 частиною будинку № [ADDRESS] у м. Миргород Полтавської області. 26 листопада 2015 року відповідач [PERSON] заключив договір довічного утримання № 2896 зі своєю дочкою [PERSON] на 2/3 частини будинку [ADDRESS] у м. Миргород Полтавської області. Тобто [PERSON] розпорядився майном позивача без її на те згоди, про що вона довідалася лише у 2017 році. На підставі вищевикладеного та ст. 368 ЦК України, ст. ст. 70, 74 СК України, позивач просить: встановити факт проживання однією сім'єю її, [PERSON], та [PERSON] з 1991 року по час реєстрації шлюбу 02 вересня 2005 року; визнати частково недійсним договір довічного утримання № 2896 від 26 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського округу Полтавської області [PERSON] у частині 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] у м. Миргород Полтавської області; визнати за нею, [PERSON], право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] у м. Миргород Полтавської області. Ухвалою суду від 30 червня 2017 року відкрите провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду (а.с.29). Відповідач [PERSON] направив до суду заперечення на позов в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за безпідставністю. За відсутності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] за безпідставністю просив застосувати позовну давність. В обгрунтування заперечень зазначив, що у жовтні 1992 року він розірвав шлюб із своєю дружиною [PERSON] На той час я він працював заступником начальника санаторія МВС України. Квартиру я залишив колишній дружині і після розірвання шлюбу проживав у різних місцях: в с. Хомутець Миргородського району, в будинку [ADDRESS] в м. Миргороді, що підтверджується відмітками про реєстрацію місця проживання у його паспорті. У тому числі деякий час він проживав у [PERSON], яку знав як свою підлеглу - робітницю санаторія МВС України, яка на той час звільнилася з роботи у зв'язку із виходом на пенсію. В 1993 році він теж звільнився зі служби у зв'язку із виходом на пенсію. 02.09.2005 року вони одружилися. Проте до одруження зі [PERSON] вони не були однією сім'єю і у них не було спільного бюджету, вони не мали взаємних прав та обов'язків. Зокрема, він ніколи не придбавав об'єкти нерухомості за рахунок спільних з нею грошей чи за рахунок її особистих грошей. До розірвання шлюбу з [PERSON] він отримував велику заробітну плату, а тому зміг зібрати та зберегти велику суму грошей. Ці обставини підтверджуються, зокрема, його ощадними книжками. За рахунок тих збережень він періодично придбавав різні об'єкти нерухомості (житлові будинки, квартири), робив в них ремонт (наймав робітників) і продавав. З цього отримував прибуток, який вкладав в новий об'єкт нерухомості. Проте ці об'єкти нерухомості та отримані від їх продажу гроші були його особистою власністю, оскільки вони були отримані за рахунок грошей, що належали йому особисто ще до того, як він став проживати у [PERSON] Протягом 2002-2003 років він побудував будівлю магазину в м. Миргороді по [ADDRESS]. 13.05.2004 року він отримав свідоцтво на право власності на будівлю магазину. Це будівництво він здійснював особисто за рахунок грошових збережень, зроблених ним до розірвання шлюбу з [PERSON] [PERSON] ніякої участі в будівництві магазину не брала. Фінансової участі в будівництві магазину вона також не могла брати у зв'язку з відсутністю будь-яких грошових збережень, оскільки мала невелику заробітну плату і пенсію, проживала без чоловіка з дочкою та внучкою, яких сама утримувала. На будівництво магазину не могли використовуватися кошти в сумі 19985 грн., отримані [PERSON] від [PERSON] згідно договору продажу житлового будинку [ADDRESS] в м.Миргороді від 15.11.2004 року, оскільки це сталося через рік після закінчення будівництва магазину. Крім цього [PERSON] 07.12.2004 року, тобто через 20 днів після продажу свого будинку та отримання грошей в сумі 19985 грн., придбала за ці гроші у власність житловий будинок [ADDRESS] в м. Миргороді вартістю 19766 грн. Ті обставини, що будівництво магазину він здійснював особисто без участі [PERSON] підтверджується наданими нею суду власними розписками від 21.04.2002 року, 20.05.2003 року, 22.10.2003 року та 18.11.2003 року, в яких зазначено, що [PERSON] отримувала у [PERSON] для нього в борг під проценти гроші на будівництво магазину в м. Миргороді, яке здійснюється особисто ним. На цих розписках він теж ставив свій підпис як гарантію того, що особисто поверне ці гроші. Ці гроші передавалися йому [PERSON] на умовах їх повернення їй після закінчення будівництва магазину та його продажу. Отже вони передавалися йому на умовах позики, а тому вони не можуть вважатися її грошима. Загальна сума запозичених грошей складає за вказаними розписками 3200 доларів США. Запозичені гроші він повністю повернув [PERSON] з процентами, що підтверджується її особистою розпискою, яку вона написала йому 20.07.2005 року і зазначила в ній, що отримала від нього гроші, вкладені нею і її сім'єю в будівництво магазину 6000 доларів США + 500 доларів погашено боргу за будинок на [ADDRESS] + 200 доларів взяла заплатила за навчання внучки; всього 6700 доларів США. Одночасно цими розписками підтверджується, що у нього із [PERSON] не було спільного бюджету і він не входив до її сім'ї, оскільки в них вона особисто відокремлює його від її сім'ї. Крім того, цими розписками підтверджується, що [PERSON] придбала житловий будинок № [ADDRESS] в м. Миргороді не за договором дарування, а за договором купівлі-продажу, на що вказує отримання нею від нього 500 доларів США на погашення боргу за будинок на [ADDRESS]. 07.04.2005 року згідно договору купівлі-продажу він продав будівлю магазину за 142800 грн., що на той час складало 27200 грн. доларів США (з розрахунку 5,25 грн. за 1 долар США). При цьому 107100 грн. (20400 доларів США) покупець передав йому під час підписання договору, 26775 грн. (5100 доларів США) - до 07.07.2005 року і 8925 грн. (1700 доларів США) - до 07.08.2005 року. Фактичні розрахунки відбувалися в доларах США. Даний договір укладався без згоди [PERSON], оскільки вона не була співвласником будівлі магазину. З урахуванням цього створена особисто ним за його особисті гроші будівля магазину, а також отримані ним від її продажу гроші були його особистою власністю. 20.07.2005 року згідно вищевказаної розписки [PERSON] відповідач з отриманої суми грошей за продану будівлю магазину передав їй 6700 доларів США, у тому числі 6000 доларів США, які вона і її сім'я позичили йому на будівництво магазину. Отже станом на 07.08.2005 року після повного розрахунку покупцем з відповідачем за продану будівлю магазину та його розрахунку зі [PERSON] у відповідача було в наявності 20500 доларів США його особистих грошей від продажу будівлі магазину. За ці гроші 17.08.2005 року згідно договору купівлі-продажу він купив у [PERSON] житловий будинок № [ADDRESS] в м. Миргороді за 76372 грн., що на той час складало 14500 доларів США. Всю суму грошей повністю він особисто передав [PERSON] під час укладання даного договору. Ні [PERSON], ні її дочка [PERSON] ніяких грошей за придбаний будинок та його добудову ні йому, ні [PERSON] не давали, оскільки у них їх не було. Це підтверджується, зокрема тим, що за місяць до цього [PERSON] брала у нього 500 доларів США щоб розрахуватися за придбаний нею будинок № [ADDRESS] в м. Миргороді, та 200 доларів США на навчання внучки - дочки [PERSON] Оскільки на той час у нього зі [PERSON] вже була домовленість про укладення шлюбу, в якості весільного подарунку він запропонував їй оформити на неї 1/3 частину будинку. Вона погодилася на це, проте запропонувала оформити 1/3 частину будинку на її дочку [PERSON], щоб їй не було потрібно переоформляти її на себе після її смерті. Так й було зроблено під час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.08.2005 року. Після розрахунку за придбаний будинок у нього залишилося ще 6000 доларів США, які він використав на самочинне будівництво (без дозволу) веранди та вигрібної ями. Право власності на них не оформлено і не зареєстровано. Ні [PERSON], ні її дочка [PERSON] в цьому будинку ніколи не проживали і ніколи не працювали там. Будинок та земельна ділянка були в занедбаному стані, все заросло бур'яном. З огляду на те, що на момент придбання житлового будинку 17.08.2005 року він і [PERSON] не проживали однією сім'єю, не перебували у шлюбі між собою, а будинок був придбаний за кошти, які належали йому особисто, відповідач вважає, що 2/3 частини даного будинку є його особистою власністю, що є підставою для відмови в позові. Крім цього зазначив, що за обставин, на які посилається позивач, вбачається, що вона довідалася або могла довідатися про порушення її прав 17.08.2005 року. Позовна давність за цими вимогами сплинула, що є підставою для відмови у задоволенні цього позову за відсутністю підстав для відмови у його задоволенні за необґрунтованістю (а.с.52-55). 15 вересня 2017 року відповідач [PERSON] подав додаткові заперечення на позов, в яких зазначив, що він з метою здійснення особистої підприємницької діяльності, у тому числі з метою будівництва, 11.06.2003 року зареєструвався як фізична особа-підприємець. Всі власні доходи він отримував лише від підприємницької діяльності. Будь-які інші доходи у нього були відсутні. Будівництво магазину здійснювалося ним в процесі здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується документами з його будівництва. З огляду на це, відповідно до ст.57 СК України побудований ним магазин не може розглядатися як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю (а.с.78-80). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили у позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вважала що позов підлягає до задоволення, оскільки її мати [PERSON] та відповідач [PERSON] з 1992 року дійсно проживали однією сім'єю до одруження у 2005 році. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (Закон України від 3 жовтня 2017 року №2147-УІІІ) і відповідно до п.п.9 п. 1 розділу 13 Перехідних положень цього Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Правові підстави для задоволення позову в частині встановлення факту проживання позивача однією сім'єю з відповідачем в період з 1991 року по січень 2004 року відсутні, оскільки в цей період сімейнівідносини регулювались Кодексом про шлюб та сім'ю України, згідно з ст.6 якого визнавався тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, а ст.13 було встановлено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, отже Кодекс про шлюб та сім'ю Української РСР не містив норму, аналогічну за змістом ст. 74 Сімейного Кодексу України (який набрав чинності з 1 січня 2004 року) і наявність сім'ї між особами, які спільно проживали без шлюбу, діючим на той час законодавством категорично заперечувалася. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги [PERSON] в частині про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] в період з 1991 року по 1 січня 2004 року необхідно відмовити. Щодо періоду з 1 січня 2004 року по 2 вересня 2005 року суд вважає наступне. Згідно з ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною 4 ст.3 СК України визначено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 24 жовтня 2003 року до 9 листопада 2004 року був зареєстрований і проживав за адресою [ADDRESS] разом з позивачем [PERSON], її дочкою - третьою особою [PERSON], та онукою - [PERSON], що підтверджується копією його паспорта громадянина України (а.с.56-58) та копією поквартирної картки (а.с.6). В подальшому, після продажу позивачем цього житла, що відбулося 15 листопада 2004 року, згідно з показаннями свідка [PERSON] - нового власника житлового приміщення, відповідач [PERSON] з її дозволу ще близько місяця проживав разом з позивачем у вказаній квартирі, а потім вони переїхали у будинок по [ADDRESS]. Вказаний будинок був придбаний у власність позивачем [PERSON] на підставі договору дарування від 07.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.59). Факт реєстрації та проживання сторін у будинку по [ADDRESS] в м.Миргороді підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян Миргородської міської ради Полтавської області від 19.05.2017 року (а.с.14), копіями паспортів сторін (а.с.22, 56-58) та довідкою голови вуличного комітету від 19.04.2017 року (а.с. 13). Обставини спільного проживання сторін у період з 1 січня 2004 року по день укладення шлюбу 2 вересня 2005 року (а.с.20), ведення ними спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, також підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] у період з 1 січня 2004 року по 2 вересня 2005 року проживали однією сім'єю. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 4701, відповідач [PERSON] придбав у власність 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Миргороді по [ADDRESS] (а.с.11, 17). Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Таким чином, 2/3 частини будинку по [ADDRESS] в м.Миргороді є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] Посилання відповідача [PERSON] на те, що будинок був придбаний за кошти, які належали йому особисто, отже 2/3 частини даного будинку є його особистою власністю, суд вважає безпідставним, оскільки відповідачем не надано на підтвердження цього відповідного письмового договору з позивачем [PERSON] Крім того, необхідно зазначити, що набуття майна за час спільного проживання створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що позивач не зобов'язаний доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання з відповідачем, при цьому, відповідно до ст.60 СК України, яка міститься у главі 8 цього Кодексу, а отже положення якої поширюються на це майно, воно вважається таким, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку/доходу. Для спростування презумпції права спільної сумісної власності на майно, заінтересована особа - відповідач, має звернутись з позовом про визнання майна особистою власністю. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] з таким позовом до суду не звертався. Також ст. 70 СК України, яка теж міститься у главі 8 цього Кодексу, наголошено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не зазначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі викладеного, в зв'язку з відсутністю доказів наявності будь-якої домовленості між сторонами щодо розміру часток, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку № [ADDRESS] в м.Миргороді Полтавської області підлягає до задоволення. Судом також встановлено, що 26 листопада 2015 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] (а.с.66), згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] 2/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] в м.Миргороді. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.65 СК України положення якої поширюються на майно, придбане [PERSON] та [PERSON] під час спільного проживання, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Враховуючи наведене вище, а також те, що спірний договір довічного утримання є угодою щодо розпорядження майном, яке є об'єктом спільної сумісної власності і вчинений з недодержанням стороною правочину вимог, встановлених ч.1 ст.203 ЦК України, тому що він суперечить вказаним вище нормам ЦК України, СК України, отже вказаний правочин не може вважатися правомірним. Розглядаючи справу в межах позовних вимог, враховуючи положення ст. 217 ЦК України, згідно з якими недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, суд вважає за можливе визнати частково недійсним договір довічного утримання № 2896 від 26 листопада 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], в частині розпорядження 1/3 частиною будинку № [ADDRESS] в м.Миргороді Полтавської області. Заяву відповідача [PERSON] про застосування до позовних вимог позовної давності суд вважає такою, що не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, оскільки порушення прав позивача відбулося в зв'язку з укладенням договору довічного утримання від 26 листопада 2015 року, то на день звернення до суду позовна давність по заявлених позовних вимогах ще не спливла. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, в зв'язку з частковим задоволенням позову, судові витрати позивача на сплату судового збору в сумі 2640,00 грн. (а.с.1) та професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. (а.с.197, 198) підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог щодо кожного з відповідачів, а саме: 6260,00 грн. - з відповідача [PERSON], та 4020,00 грн. - з відповідача [PERSON]

Outcome: partial