Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до комунального підприємства «Корнин» Корнинської селищної ради (далі - Відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в якому вказує, що у період з 19 грудня 2016 року по 10 вересня 2020 року перебувала у трудових відносинах з Відповідачем, а саме працювала бухгалтером на вказаному підприємстві. Наказом директора КП «Корнин» № 39 від 10 вересня 2020 року Позивача було звільнено з 10 вересня 2020 року в зв`язку зі скороченням штату та кількості працівників. При звільненні Позивачу була виплачена вихідна допомога в розмірі середнього місячного заробітку та грошова компенсація за 14.6 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 21 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року. Відповідач у день звільнення не повідомив Позивача письмово про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив в повному обсязі виплату належних коштів. Під час перебування Позивача у трудових правовідносинах з Відповідачем, станом на день звільнення була нарахована заробітна плата в сумі 25892.77 гривень та частково виплачені кошти в розмірі 5000.00 гривень. 11 листопада 2020 року Позивач звернулась до Відповідача із заявою про видачу довідки про розмір заборгованості із заробітної плати, проте отримала відмову. На запит Позивача від 17 грудня 2020 року Відповідач повідомив, що розмір її середньомісячної заробітної плати за останні два місяці, що передували звільненню (8812.42 гривень за місяць), повторно не надано інформацію про розмір заборгованості із заробітної плати та підтверджено те, що Позивачу в період з 10 вересня 2020 року по 03 грудня 2020 року було перераховано на поточний картковий 11500 гривень заробітної плати та 4000.00 гривень заробітної плати видано готівкою через касу підприємства. В подальшому, 24 грудня 2020 року Відповідачем було перераховано на поточний картковий рахунок Позивача залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 10392.77 гривень. Таким чином, у день звільнення 10 вересня 2020 року, Відповідач був зобов`язаний виплатити в повному обсязі нараховану Позивачу заробітну плату в сумі 25892.77 гривень, разом з тим вказані кошти Відповідач виплатив зі значним запізненням, вже після звільнення Позивача в період до 24 грудня 2020 року, при цьому факт виплати вказаних коштів доводить відсутність спору про розміри належних Позивачу сум. Позивач зазначає, що її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 11 вересня 2020 року по 24 грудня 2020 року становить 29921.24 гривень (одноденний заробіток 409.88 гривень х 73 робочих дні), а тому враховуючи, що Відповідач зі своєї вини не провів повний розрахунок при звільненні Позивача та відсутність спору про розмір грошових сум, належних до виплати на день звільнення, з Відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі вищевикладеного, Позивач просить стягнути з Відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 29921.24 гривень. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Представник Відповідача в судовому засідання позовні вимоги визнав частково, просив зменшити розмір стягнення в зв`язку з тим, що підприємство невчасно розрахувалося з Позивачем в зв`язку з важким фінансовим становищем на підприємстві. Суд, вислухавши Позивача, її представника і представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно виписки з Наказу КП «Корнин» територіальної громади селища Корнин № 189 від 19 грудня 2016 року, прийнято [PERSON] бухгалтером з 20 грудня 2016 року. /а.с.15/ Наказом комунального підприємства «Корнин» Корнинської селищної ради № 25 від 09 липня 2020 року, у зв`язку з проведенням структурної перебудови внаслідок скорочення витрат на утримання підприємства, проведення штатного розпису у відповідності до Статуту підприємства наказано вивести із штатного розпису комунального підприємства «Корнин» Корнинської селищної ради такі штаті одиниці: - бухгалтер, кількість одиниць - 1; із 09 липня 2020 року ввести в дію новий штатний розпис підприємства з урахуванням вищезазначених змін; працівників, які підпадають під скорочення, з урахуванням переваг, передбачених чинним законодавством, попередити про майбутнє вивільнення. /а.с.16/ Відповідно до Наказу комунального підприємства «Корнин» Корнинської селищної ради № 26 від 10 липня 2020 року, попереджено про звільнення бухгалтера [PERSON] , відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, статті 49-2 КЗпП України. /а.с.17/ 10 липня 2020 року бухгалтер [PERSON] отримала та була ознайомлена з попередженням про наступне вивільнення (скорочення) згідно якого, у зв`язку із скороченням штату та кількості працівників згідно Наказів директора КП «Корнин» Слюсаренка С.В. № 25 від 09 липня 2020 року та № 26 від 10 липня 2020 року попереджено її про наступне звільнення з займаної посади бухгалтера з 10 вересня 2020 року. Звільнення здійснюватиметься на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. На даний час Підприємство не може запропонувати інші вакантні посади у зв`язку з їх відсутністю. /а.с.18/ Наказом комунального підприємства «Корнин» Корнинської селищної ради № 39 від 10 вересня 2020 року звільнено [PERSON] , бухгалтера, 10 вересня 2020 року в зв`язку із скороченням штату та кількості працівників (скорочення штатної одиниці бухгалтер), за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку за статтею 44 КЗпП України та грошової компенсації за 14.6 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 21 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року. /а.с.19/ Як вбачається з трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] з 20 грудня 2016 року прийнято на роботу бухгалтера на комунальне підприємство «Корнин» об`єднаної громади селища Корнин та 10 вересня 2020 року звільнено з посади головного бухгалтера в зв`язку із скороченням штату та кількості працівників (скорочення штатної одиниці бухгалтер) за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. /а.с.20-24/ 11 листопада 2020 року [PERSON] звернулась до директора КП «Корнин» з заявою в якій просила надати їй довідку про заборговану заробітну плату, а також копії наказів про зарахування її на роботу та про звільнення з посади. /а.с.27/ Комунальним підприємством «Корнин» 13 листопада 2020 року повідомлено [PERSON] про те, що статтею 49 КЗпП України не передбачено видачу довідки про заборгованість із заробітної плати та вказано, що в Корнинській селищній раді проходить ревізія селищного бюджету та фінансово - господарської діяльності за період з 01 січня 2017 року по 30 вересня 2020 року та на підприємстві розпочато зустрічну перевірку фінансової діяльності підприємства, після завершення перевірки її буде повідомлено про можливість видачі даної довідки. /а.с.28/ 17 грудня 2020 року за вих.№ 38 комунальним підприємством «Корнин» надано [PERSON] копію наказу про прийняття на роботу та повідомлено, що розмір середньомісячної зарплати за останні два місяці, що передували звільненню становить 8812.42 гривень та за період з 10 вересня 2020 року по 03 грудня 2020 року їй було перераховано на поточний картковий рахунок 11500.00 гривень заробітної плати та 4000.00 гривень видано готівкою через касу підприємства згідно касових ордерів. /а.с.29/ Відповідно до історії по картковому рахунку [PERSON] на її картковий рахунок було зараховано заробітну плату: - 10 вересня 2020 року в сумі 5000.00 гривень; - 23 жовтня 2020 року в сумі 500.00 гривень; - 13 листопада 2020 року в сумі 5000.00 гривень; - 20 листопада 2020 року в сумі 1000.00 гривень; - 24 грудня 2020 року в сумі 10392.77 гривень. /а.с.30-31/ Як вбачається з фінансової звітності малого підприємства - Комунального підприємства «Корнин» Корнинської селищної ради, станом на 31 січня 2021 року збиток підприємства становить - 81.7 гривень. /а.с.77/ Комунальним підприємством «Корнин» Корнинської селищної ради від 01 квітня 2021 року за вих. № 8 видано довідку про те, що станом на 01 квітня 2021 року заборгованість підприємства становить 315794.91 гривень. /а.с.78/ В судовому засіданні було оглянуто Книгу по нарахуванню заробітної плати КП «Корнин» Корнинської селищної ради за період з 01 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 11 вересня 2020 року по 24 грудня 2020 року в розмірі 29921.24 гривень, з тих підстав, що Відповідач звільнивши її не виплатив всіх сум, що належать їй від підприємства. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі - Постанова № 13), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В пункті 6 Постанови № 13 роз`яснено, що задовольняючи вимогу про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунок, з якого він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного суду України № 4-рп\\2012 від 22 лютого 2012 року, аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. За таких обставин, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98). Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Отже, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України та нормами КЗпП України, а Позивач перебувала у трудових відносинах з Відповідачем до 10 вересня 2020 року, проте при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги Позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Судом встановлено, що Позивачу не були вчасно виплачені всі належні їй при звільненні 10 вересня 2020 року кошти в розмірі 25892.77 гривень, а саме: - 10 вересня 2020 року перераховано 5000.00 гривень; - 23 жовтня 2020 року перераховано 500.00 гривень; - 13 листопада 2020 року перераховано 5000.00 гривень; - 20 листопада 2020 року перераховано 1000.00 гривень; - 24 грудня 2020 року перераховано 10392.77 гривень; - з 10 вересня 2020 року по 23 грудня 2020 року через касу підприємства сплачено 4000.00 гривень, на час звернення Позивача до суду - 12 січня 2020 року всі належні до виплати кошти було перераховано. Таким чином, Відповідачем не виконано вчасно обов`язок щодо проведення зі звільненим працівником повного розрахунку та виплати всіх сум, що йому належать, а тому наявні підстави для застосування відповідальності, визначеної в статті 117 КЗпП України та стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідачем надано довідку про розмір середньомісячної заробітної плати Позивача за останні два місяці - 8812.42 гривень /а.с.29/, з врахуванням якого середній заробіток Позивача становить - 409.88 гривень (8812.42 гривень х 2 місяці / 43 робочих дні), кількість днів затримки розрахунку з 11 вересня 2020 року по 23 грудня 2020 року - 73 дні, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 29921.24 гривень. Суд зазначає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року визначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. За наведених мотивів, враховуючи важкий фінансовий стан підприємства, неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями Позивача та Відповідача, а також виходячи з обставин даної справи та принципу пропорційності, критеріїв зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, визначених Великою Палатою Верховного Суду, суд приходить до висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зменшити до розміру середньомісячної заробітної плати Позивача - 8812.42 гривень. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Встановлені під час судового розгляду справи обставини та надані сторонами докази вказують на те, що заявлена позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає до часткового задоволення. Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до статті частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при поданні до суду позовної заяви сплатила судовий збір в розмірі 840.80 гривень /а.с.1/, який підлягає стягненню з Відповідача на її користь.

Outcome: partial