Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

[PERSON] 21 листопада 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради та Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 22, третя особа [PERSON], про визнання права користування квартирою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [PERSON] та його родині 22 лютого 2001 року була виділена квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі [PERSON] проживав з лютого 2001 року з родиною у складі: дружина - [PERSON], син - [PERSON] Після смерті [PERSON] [INFO], у вказаній квартирі продовжує проживати позивач. У 2001 році у квартирі було зроблено ремонт кухні, а в 2008 році - в кімнаті та ванній. Крім того, після смерті [PERSON], позивач постійно здійснює оплату комунальних послуг. Позивач просив суд визнати за ним право користування квартирою [ADDRESS]. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року Дніпропетровську міську раду залучено до участі у справі в якості співвідповідача. У судове засідання позивач та його представник не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. У судовому засіданні 03 березня 2014 року представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Представник Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради - Блинова О.С. у судовому засіданні 03 березня 2014 року позовні вимоги не визнавала. Представник КЖЕП № 22 - Василевська О.О. у судовому засіданні 03 березня 2014 року позовні вимоги не визнавала. Представник Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. 26 березня 2014 року до суду надійшла заява третьої особи - [PERSON] з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги задовольнити. У зв'язку з довготривалістю судового розгляду, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності позивача та його представника. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі розпорядження виконавчого комітету Ленінської районної ради від 22 лютого 2001 року № 70-р згідно листа адміністрації Дніпропетровської виправної колонії № 89 № 2-1188 від 10 лютого 2001 року дозволено тимчасове мешкання та прописку [PERSON] з родиною у звільненій однокімнатній квартирі [ADDRESS], житловою площею 12,3 кв.м., загальною - 22,6 кв.м. до повного вирішення статусу цієї квартири (а.с. 4). Згідно довідки КЖЕП № 22 від 20 лютого 2012 року [PERSON] був зареєстрований за вищезазначеною адресою з 06 березня 2001 року (а.с. 8). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 9). Позивач стверджує, що він вселився в квартиру [ADDRESS] як член сім'ї померлого наймача квартири, та іншого житла він не має, у зв'язку з чим, просить визнати за ним право користування вищезазначеною квартирою. Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Частиною 2 статті 64 ЖК України встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. На підставі ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У Правових позиціях щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право) Верховного Суду України від 26.05.2001 року, викладених у п. 13, зазначено, що оскільки за змістом статей 64, 65 ЖК України наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. Позивачем в якості доказів проживання у спірній квартирі надані письмові пояснення громадян [PERSON] та [PERSON], а також копії квитанцій (а.с. 10, 11, 12, 13). В той же час, за даними паспорту серії [NUMBER], виданого Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 08 серпня 2005 року, позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання з померлим наймачем як членом однієї сім'ї тривалий час, а також, що спірна квартира є єдиним місцем проживання позивача. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] незаконні, недоведені, необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed