Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

[PERSON] 14 грудня 2017 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] міської ради, третя особа: приватний нотаріус [PERSON] нотаріального округу [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 квітня 2008 року помер [PERSON]. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, посвідчений Другою дніпропетровської державною нотаріальною конторою від 24 лютого 1993 року за реєстровим № 3-1145, відповідно до якого спадкоємцем належного йому на момент смерті майна є [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння № 56 по вул. Лютневій в м. Дніпро. [PERSON] спадщину прийняла фактично, оскільки на день смерті була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою. [PERSON] на підставі рішення Виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих від 15 листопада 1950 року за № 1146/18 та акту відводу земельної ділянки під індивідуальне будівництво від 13 грудня 1950 року було надано земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, селище Чкалова, вулиця Орджонікідзе, 22-а, під будівництво індивідуального будинку. Після отримання земельної ділянки [PERSON] почав будівництво житлового будинку. Рішенням Виконкому міської ради депутатів трудящих від 17 січня 1952 року за № 93, селище Чкалова увійшло в межі Ленінського району м. Дніпропетровська та вулицю Орджонікідзе було перейменовано на вулицю Лівобережну. Рішенням Виконкому міської ради депутатів трудящих від 25 грудня 1956 року за № 1512, вулицю Лівобережну перейменовано на вулицю Лютневу. Однак, право власності на домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Лютнева, 56, [PERSON] не було зареєстроване у встановленому законом порядку. 03 листопада 2017 року позивач звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою приватного нотаріуса [PERSON] нотаріального округу [PERSON] від 03 листопада 2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в звязку з ненаданням правовстановлюючого документу на домоволодіння. На підставі вищезазначеного просить визнати за [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Лютнева, буд. 56, опис обєкта нерухомого майна: житловий будинок літ. А-1, прибудова літ. А1-1, прибудова літ. а-1, загальною площею 59,1 м2, житловою площею 36,7 м2, сарай літ. Б, погріб під літ. Б літ. пг, вхід в погріб літ. В, літня кухня літ. Г з прибудовою літ. г, сарай літ. Д, вбиральня літ. Е, гараж літ. Ж, споруди № 1-4, І, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого 28 квітня 2008 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2017 року відкрито провадження по цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2018 року витребувано від приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON], померлого 28 квітня 2008 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, участі в судових дебатах не приймала, письмово просила розглянути справу у відсутності представника. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судове засідання представник відповідача [PERSON] міської ради не зявився. Про день, місце та час судового розгляду повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Від приватного нотаріуса [PERSON] нотаріального округу [PERSON] надійшла заява з проханням розглянути справу у її відсутність, відповідно до вимог законодавства. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що 28 квітня 2008 року помер [PERSON], про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 3965 (а.с. 9). [PERSON] на день смерті постійно проживав і був зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 16). За життя ним був складений заповіт від 24 лютого 1993 року посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори, яким [PERSON] заповідав все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось [PERSON] (а.с. 15). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння № 56 по вул. Лютневій в м. Дніпро. [PERSON] спадщину прийняла фактично, оскільки на день смерті була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою № 248 від 01 вересня 2016 року, затвердженою головою квартального комітету № 34 [PERSON] (а.с. 16). Згідно спадкової справи № 13/2017 після смерті [PERSON], 14 червня 2017 року з заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON]. Відповідно до\~ст. 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 03 листопада 2017 року позивач звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. [PERSON] є донькою померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії ЯУ № 252655 (а.с. 10, 11). Постановою приватного нотаріуса [PERSON] нотаріального округу [PERSON] від 03 листопада 2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на домоволодіння та відсутністю реєстрації права власності (а.с. 27-29). Згідно відповіді КП «ДМБТІ» № 12726 від 20.09.2017 в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 відсутні відомості про реєстрацію права власності за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лютнева, буд. 56. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих від 15 листопада 1950 року за № 1146/18 та акту відводу земельної ділянки під індивідуальне будівництво від 13 грудня 1950 року було надано земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, селище Чкалова, вулиця Орджонікідзе, 22-а, під будівництво індивідуального будинку (а.с. 12, 14). Після отримання земельної ділянки [PERSON] почав будівництво житлового будинку. Рішенням Виконкому міської ради депутатів трудящих від 17 січня 1952 року за № 93, селище Чкалова увійшло в межі Ленінського району м. Дніпропетровська та вулицю Орджонікідзе було перейменовано на вулицю Лівобережну. Рішенням Виконкому міської ради депутатів трудящих від 25 грудня 1956 року за № 1512, вулицю Лівобережну перейменовано на вулицю Лютневу. Відповідно до технічного паспорту домоволодіння № 56 по вул. Лютнева в м. Дніпро складається з: житлового будинку літ. А-1, прибудова літ. А1-1, прибудова літ. а-1, загальною площею 59,1 м2, житловою площею 36,7 м2, сарай літ. Б, погріб під літ. Б літ. пг, вхід в погріб літ. В, літня кухня літ. Г з прибудовою літ. г, сарай літ. Д, вбиральня літ. Е, гараж літ. Ж, споруди № 1-4, І (а.с. 18-22). Згідно акту обстеження домоволодіння № 56 по вул. Лютнева в м. Дніпро від 26 червня 2017 року № 029/17, виконаного експертом [PERSON] на земельній ділянці житловий будинок літ. А-1, прибудова літ. А1-1, прибудова літ. а-1, загальною площею 59,1 м2, житловою площею 36,7 м2, сарай літ. Б, погріб під літ. Б літ. пг, вхід в погріб літ. В, літня кухня літ. Г з прибудовою літ. г, сарай літ. Д, вбиральня літ. Е, гараж літ. Ж, споруди № 1-4, І збудовані в 1953-1985 роках на підставі інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 п. 3.2 індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року не належать до самочинного будівництва (а.с. 23). Згідно пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з пп. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 за № 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ст. 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2\~ст. 1236 ЦК України\~заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до чч. 1, 2\~ст. 1247 ЦК України\~заповіт складається у письмовій формі. з зазначенням місця та часу складання заповіту. заповіт має бути підписаний заповідачем. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття, тобто з дня смерті спадкодавця. Крім того, відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У положеннях п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 за № 24-753/0/4-13 розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. На основі повного і всебічного зясування обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON]підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved