Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

[PERSON] в інтересах якого діє представник [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Біловодської селищної ради про встановлення факту постійного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування заяви посилається на те, що [INFO] помела його мати - [PERSON], яка на час смерті була мешкала разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]. За життя [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON], для того, щоб він безперешкодно прийняв спадщину після її смерті оскільки їх прізвища в документах, які посвідчують особу помилково написані по-різному, що ставить під сумнів право позивача як рідного сина на спадкування за законом. Зазначив, що державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав не подання у зазначений строк шість місяців не було подано заяву про прийняття спадщини. Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 14.09.2017 року позивачу було відмовлено у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини. До складу спадкового майна померлої [PERSON] входить: -житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS], який належить померлій на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом №1172 від 30.10.2001 року. -земельна ділянка, яка належить померлій на підставі державного акту Серія [NUMBER], що розташована на території Біловодської селищної ради площею 7.1243 га. У зв'язку з наведеним просить суд: встановити факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON], яка померла [INFO] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] та визнати право власності на земельну ділянку розміром 7,1243 га за кадастровим [NUMBER] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] яка померла [INFO]. Представник заявника надав до суду заяву в якій просить суд розглянути справу без його участі на підставі вже поданих документів. Відповідач надав заяву про розгляд справи без участі їх представника, заперечень проти задоволення позовної заяви не має. У відповідності до вимог п. 9 Прикінцевих положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Так, судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16 лютого 2017 року, місцем смерті згідно вказаного свідоцтва визначено м. Луганськ. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що матір'ю позивача вказана «[PERSON]» (а.с.6). З копії заповіту слідує, що померла [PERSON] [INFO] усі свої права та обов'язки усе майно яке належить їй на момент складання заповіту та буде належати в майбутньому де б воно не було та з чого б не складалось заповіла [PERSON] [INFO] (а.с.7) Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в своїх письмових поясненнях підтвердили той факт, що [PERSON] дійсно був сином [PERSON] та проживав разом з нею і її будинку за адресою [ADDRESS], також пояснили, що їм відомий той факт, що померла [PERSON] за життя склала заповіт на користь свого сина [PERSON] Також той факт, що померла на момент смерті проживала разом з позивачем підтверджується довідкою про склад сім'ї виданою Біловодською селищною радою № 1510 від 14.03.2017 року (а.с.16). Як слідує із постанови державного нотаріуса Біловодської державної нотаріальної контори Анохіна О.О. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав не подання у зазначений строк шість місяців не було подано заяву про прийняття спадщини (а.с. 11). Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положення ст.ст. 1216-1218 ЦК України визначають спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Абзац 3 п. 3 роз'яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначає місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч. 1ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов'язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом. Таким чином суд вважає доведеним факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] Згідно повідомлення державного нотаріуса Біловодської державної нотаріальної контори від 28 березня 2018 року №358/01-16 після смерті [PERSON], яка померла [INFO], Біловодською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №229/2012 за заявою [PERSON] про прийняття спадщини. Біловодською державною нотаріальною конторою 15.03.2012 року було посвідчено заповіт від імені [PERSON] за реєстровим №132 що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №32901447 від 21 грудня 2012 року (а.с.50). Слід врахувати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту та застосовується лише якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У порядку статей 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За таких обставин суд вважає за необхідне винести рішення, яким задовольнити заявлені вимоги. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved