Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

[PERSON] 04 серпня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON]\~ обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок, Колективного підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог\~ щодо предмета спору Голова [PERSON] обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок [PERSON] про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що його було звільнено із займаної посади директора Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» на підставі наказу від 30 червня 2016 року на підставі п. 8 ст. 40 КЗпП України. Як на підставу звільнення Колективне\~ підприємство «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» посилається на вчинення позивачем грубого порушення Статуту УТМР, перевищення своїх службових обовязків, що завдали моральний та матеріальний збиток товариству. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним. Оскільки позивач не вчиняв будь-якого розкрадання майна власника, то і відсутні підстави для звільнення останнього. В той же час, звільнення позивача з посади директора та неправомірність дій Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» призвели до душевних переживань, погіршення самопочуття, зниження авторитету в очах підлеглих і товаришів, а також втрати нормальних життєвих звязків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач просив суд визнати незаконним і скасувати, виданий [PERSON]\~ обласною організацією Українського товариства мисливців і рибалок наказ від 30.06.2016 року про звільнення [PERSON]; поновити позивача на посаді директора Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство»; стягнути з Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути солідарно з [PERSON]\~ обласною організацією Українського товариства мисливців і рибалок та Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2017 року за клопотанням позивача позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду (а.с. 138). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON]\~ обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок та Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» за довіреністю [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, вважає звільнення позивача законним. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог\~ щодо предмета спору Голова [PERSON] обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист, гарантованого ст. 43 Конституції України, права на працю. У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України, практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі Статуту Українське товариство мисливців і рибалок є добровільною Всеукраїнською громадською організацією, яка обєднує мисливців і рибалок з метою сприяння активному розвитку любительського мисливського стендового і рибальського спорту, охорони, відтворення, збереження, раціонального використання тваринного світу та захист спільних інтересів. УТМР є юридичною особою і субєктом права приватної власності на належне йому майно та грошові кошти. Товариство є неприбутковою громадською організацією (а.с. 66-87). Колективне\~ підприємство «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» є підприємством обєднання громадян, яке створено по рішенню президії [PERSON]\~ обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок (а.с. 88, 90-97). Наказом № 43-К від 30 вересня 2008 року, виданим [PERSON]\~ обласною організацією Українського товариства мисливців і рибалок, [PERSON] призначено на посаду директора Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» (КП ДМРГ) УТМР, з окладом згідно штатного розкладу з 01.10.2008 року (а.с. 47). Згідно витягу із протоколу засідання президії обласної ради від 30 червня 2016 року № 08 [PERSON] виключено з членів Товариства за грубі порушення Статуту УТМР п. 3.8, п. 3.9, п. 4.12, які завдали морального та матеріального збитку Товариству, що призвело до значних фінансових збитків, банкрутства КП «ДМРГ», арешту виконавчою службою розрахункового рахунку та арешту майна (а.с. 121). Наказом № 13-К від 30 червня 2016 року, виданим [PERSON]\~ обласною організацією Українського товариства мисливців і рибалок, [PERSON] було звільнено з посади директора Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» з 30 червня 2016 року за ст. 40 п. 8 КЗпП України. З зазначеним наказом позивача було ознайомлено 01 липня 2016 року (а.с. 46). Відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Наказом № 02-К від 05 січня 2017 року [PERSON]\~ обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок внесено зміни в наказ № 13-К від 30 червня 2016 року, п. 1 викладено в наступній редакції: «[PERSON] директора Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство» звільнити з займаної посади з 30.06.2016 року за п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення своїх трудових обовязків» (а.с. 143-144). Однак, [PERSON] з зазначеним наказом ознайомлено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», ратифікованої Постановою Верховною Радою України № 3933-ХІІ від 04.02.1994 року, ця Конвенція поширюється на всі галузі економічної діяльності та на всіх осіб, які працюють за наймом. Згідно ст. 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. На підставі ст. 9 Конвенції тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведене звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевірити їх відповідність законові. Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що судам належить мати на увазі, що відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст. 21 КУпАП), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання. Відповідно до ст. 148 КЗпП трудовий договір може бути розірвано з зазначених підстав не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення або заходів громадського впливу за вчинення крадіжки не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачами в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем за місцем роботи розкрадання майна власника, зокрема, вирок суду, що набрав законної сили, чи постанову органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Доводи представника відповідача про те, що позивач звільнений на законних підставах, - суд вважає неспроможними, тому, що вони спростовуються матеріалами справи. Таким чином, суд вважає, що наказ № 13-К від 30 червня 2016 року, виданий [PERSON]\~ обласною організацією Українського товариства мисливців і рибалок, є незаконним, а [PERSON] необхідно поновити на посаді директора Колективного\~ підприємства «[PERSON]\~ мисливсько-рибальське господарство». На підставі п. 7 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих звязках, і наслідків, що наступили, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500 грн. Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням того, що позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі по 640 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial