Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

[PERSON] 19.05.2016 р. звернулася до суду з позовом, у якому просила надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] до АР Крим та за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини, дозволити їй або її офіційному представникові без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO] до АР Крим, за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 02.03.2002 року. Рішенням Сімферопольського районного суду АР Крим від 14.06.2006 року їхній шлюб було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу й до теперішнього часу дитина проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS], перебуває на особистому утриманні та вихованні позивача. Позивач зазначила, що вона планує здійснити поїздку із сином за кордон. Дана поїздка потрібна для відпочинку та розвитку дитини, але всі її прохання дати згоду для виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон та надати дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідач ігнорує. Позивач вказує, що відповідач відмовляє у наданні таких дозволів без будь-якої аргументації, що шкодить інтересам дитини, його здоров'ю та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. Відповідач не бажає звертатися до нотаріуса для отримання такого дозволу, а тому просить суд захистити права неповнолітнього сина [PERSON] В судове засідання позивач не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву якою підтримує позовні вимоги та просить слухати справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через оприлюднення інформації на сайті Святошинського районного суду м. Києва. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положення ч. 1 ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.03.2002 р., який 14 червня 2006 року було розірвано що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого 28 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 11). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 12). З матеріалів справи вбачається, що позивач має намір вивезти малолітнього сина, за кордон з метою відпочинку та розвитку дитину, однак не має нотаріально посвідченої згоди батька на виготовлення проїзних документів та на виїзд сина за кордон. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з заявами про надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини та дозволу на виїзд, однак відповідач відмовляє в добровільному порядку надавати згоду. Відповідно до конвенції про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України батько та мати рівні у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків (одноразовий), однак із визначенням періоду його початку і закінчення, який при прийнятті рішення про надання такого дозволу суд має зазначати відповідно до наданих позивачем документів. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року (зі змінами), Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами), якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків Так, згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до вимог ч. 2 cт. 4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Разом з тим, правилами ст. 313 ЦК України встановлено, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також за змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Таким чином, законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, а не регулярні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Відповідно до частини першої ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд звертає увагу сторін на те, що процес вирішення будь-яких суперечок між батьками неповнолітніх дітей не повинен негативним чином впливати на права та інтереси цих дітей. Враховуючи наведене, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер, відповідає її інтересам та бажанням, за своєю метою має сприяти її загальному розвитку та оздоровленню, в той же час відповідач безпідставно ухиляється від нотаріального посвідчення відповідних дозволів, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини.

Outcome: approved