Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

[PERSON] 17 лютого 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Позивач у своєму позові посилалася на те, що між ним та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-302/392/2007, відповідно до умов якого позивач отримав від відповідача споживчий кредит в іноземній валюті у розмірі 29 170 швейцарських франків строком до 12 листопада 2027 року. Однак, позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем кредитний договір суперечить нормам чинного законодавства України та порушує його права. Відповідачем [PERSON] не було надано інформації, яка передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у якій зазначено, що кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Також у договорі не було зазначено суму кредиту, детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, дати видачі кредиту, не зазначено про право дострокового повернення кредиту, річну відсоткову ставку за кредитом. Позивачу при укладанні кредитного договору не було запропоновано жодних інших вариантів кредитування окрім кредиту у швейцарських франках. Позивача не було попереджено про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність позичальника передбачена у 4 розділі частини № 2 кредитного договору, проте відповідальність за часткове або повне невиконання умов кредитного договору банком не передбачена взагалі. Крім того, вимоги договору про зобов'язання позичальника повідомляти банк про втрату або зміну постійного місця працевлаштування, фактичної адреси проживання, номеру телефону, а також заборону закривати поточні рахунки в банку є порушеннями конституційних прав позивача. Позивач у своєму позові просив суд визнати недійсним кредитний договір № ML-302/392/2007 від 12 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк». Представник позивача у своїй заяві, наданій на адресу суду, просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримував, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідача про дату та час судового засідання було повідомлено належним чином, відповідно чинного законодавства України, у судове засідання свого представника він не направив, про причини неявки свого представника суд не повідомив. На підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представника відповідача. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 12 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-302/392/2007, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 29 170 швейцарських франків, з цільовим використанням кредиту: 284 швейцарських франка - на оплату комісії банку, 28 886 швейцарських франків - на купівлю нерухомого майна, з остаточною датою повернення кредиту 12 листопада 2027 року (а.с. 8-14). Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі реч. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Абз. 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено і факт обману його при укладенні договору, відповідно до п. 20 вищезгаданої постанови, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Суд критично ставиться до тверджень позивача щодо того, що договір між позивачем та банком було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Так, з огляду на спірний договір про надання кредиту № ML-302/392/2007 від 12 листопада 2007 року судом встановлено, що такий договір є підписаний обома сторонами, що свідчить про їх обізнаність з умовами договору і згодою з його умовами. Було погоджено особу та місцезнаходження кредитодавця та усі суттєві кредитні умови договору, позивач вважав його умови справедливим та сприйнятливим для себе в момент підписання кредитного договору. Волевиявлення позивача було спрямовано на отримання грошей для споживчих цілей, для чого він й уклав кредитний договір на сприйнятливих для себе умовах, тобто кредитні зобов'язання приймав на себе добровільно та без будь-якого примусу з боку відповідача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу, який би свідчив про те, що [PERSON] не мав вільного волевиявлення, як учасник правочину та чітко не розумів і не усвідомлював своїх дій. За таких обставин, при розгляді даної справи позивачем не було доведено підстави своїх позовних вимог, також вони не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, та наданих ним доказах, тому у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Згідно норм Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від оплати судового збору при поданні позову до суду, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed