Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом стягнення банківського вкладу. В обґрунтування свої позовних вимог позивач посилається на те, що між нею та відповідачем було укладено договір банківського вкладу від 14.08.2014 року №SAMDNWFD0070223661900 (далі договір банківського вкладу). На підставі цього договору відкрито рахунок №26307613712179, тип рахунку «Депозит плюс», на який позивачем внесено грошові кошти. Договір банківського вкладу було укладено строком на 3 місяця, однак строк його дії щоразу після закінчення автоматично продовжувався на такий самий термін. На підтвердження факту укладання договору банківського вкладу позивач посилається на довідку відповідача від 28.07.2017 року 23:16 №R76VS46TRJ376H5F, в якій зазначений перелік договорів банківського вкладу, що були укладені між позивачем та відповідачем. В порядку досудового врегулювання спору представник позивача звернувся до відповідача листом від 10.11.2017, в якому заявив про не продовження терміну дії договору банківського вкладу та вимагав повернення банківського вкладу позивачу. Відповідач банківський вклад не повернув, у звязку із чим позивач вважає своє право порушеним та просить суд стягнути з відповідача вклад у розмірі 148518,49 грн. Ухвалою суду від 18.01.2018 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено дату та час підготовчого засідання, запропоновано відповідачу подати до суду у строк до\~19.02.2018 року\~відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідач правом на подання відзиву та доказів в обґрунтування заперечень проти позову не скористався. В підготовчому судовому засіданні 16.03.2018 року судом постановлена ухвала, якою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Згідно цієї ухвали, судом витребувано у відповідача і зобовязано останнього надати у наступне судове засідання докази, а саме: 1)\~належним чином засвідчену копію заяви [PERSON], на підставі якої було укладено договір банківського вкладу від 14.08.2014 року №SAMDNWFD0070223661900; 2)\~належним чином засвідчену копію договору банківського вкладу від 14.08.2014 року №SAMDNWFD0070223661900; 3)\~довідку відповідача про розмір банківського вкладу та нарахованих відсотків, їх капіталізації з моменту укладання договору банківського вкладу від 14.08.2014 року №SAMDNWFD0070223661900 по дату видачі відповідної довідки. Крім того, цією ж ухвалою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.04.2018 року. У судовому засіданні, яке відбулося 02.04.2018 року, у звязку із неявкою представника відповідача розгляд справи було відкладено на 24.04.2018 року. 24.04.2018 року на виконання вимог суду, викладених в ухвалі Шевченківського районного суду м.\~Запоріжжя від 16.03.2018 року, представником відповідача було надано до матеріалів справи довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» від 11.04.2018 року №\~D5JLQPU1DL5QC1L6, в якій міститься інформація про актуальний розмір банківського вкладу позивача. Щодо неможливості надання інших доказів, що були витребувані судом, представником надано усні пояснення. Ознайомившись з довідкою відповідача від 11.04.2018 року №\~D5JLQPU1DL5QC1L6, представник позивача заявив про збільшення розміру позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача банківський вклад у розмірі 152555 (сто пятдесят дві тисячі пятсот пятдесят пять) гривень 97\~коп. В\~обґрунтування поважності причин не подання такої заяви на стадії підготовчого засідання представник позивача пояснив, що позивач дізнався про актуальний розмір банківського вкладу із довідки відповідача від 11.04.2018 року №\~D5JLQPU1DL5QC1L6, що надана представником відповідача лише 24.04.2018 року, а доступ у позивача до особистого кабінету у системі Приват\~24 заблокований, тому він був позбавлений можливості збільшити розмір вимог раніше. У звязку із чим, судом приймається заява позивача про збільшення розміру позовних вимог до 152555,97\~грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, що викладені у позовні заяві. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що не визнає позовні вимоги у звязку із тим, що у відповідача відсутні документи, що підтверджують особу позивача і позивач не зявився до відділення відповідача для проведення особистої ідентифікації позивача. Також представник відповідача вказав на те, що позивачем не надано до матеріалів справи договору банківського вкладу. При цьому сам факт укладання договору банківського вкладу з позивачем та розмір розміщеного на депозитному рахунку банківського вкладу, заявленого до стягнення, відповідачем визнається. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з такого. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або у іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (частини 1, 2 статті 1058 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 2 ст. 633 Цивільного кодексу України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Фінансовою послугою є операція з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного Кодексу України. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ч. 1 ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Як встановлено судом, 14.08.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070223661900, тип вкладу «Депозит плюс», строк договору 3 місяці. На підставі договору банківського вкладу відкрито депозитний рахунок №26307613712179, на який позивачем внесено грошові кошти. Згідно з довідкою відповідача від 11.04.2018 року 16:46 № D5JLQPU1DL5QC1L6, станом на 11.04.2018 року на рахунку №26307613712179 знаходиться 152555,97\~грн. Ні позивач, ні відповідач копію договору банківського вкладу не надали. Отже суд розглядає справу за наявними у матеріалах справи доказами. Під час судового розгляду, представник відповідача визнав факт укладання договору та підтвердив актуальний розмір банківського вкладу. Крім того, як слідує з матеріалів справи, факт укладання договору банківського вкладу та внесення позивачем грошових коштів на депозитний банківський рахунок підтверджується довідками відповідача від 28.07.2017 23:16 №R76VS46TRJ376H5F та від 11.04.2018 року 16:46 № D5JLQPU1DL5QC1L6, які є належними та допустимими доказами. Враховуючи те, що відповідачем не було подано відзиву, в якому б той заперечував проти того, що банківський вклад було розміщено на умовах повернення вкладу на першу вимогу позивача, суд вважає цю обставину такою, що визнається учасниками справи, а отже відповідно до ч.\~1 ст.\~82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягає доказуванню. 10.11.2017 року на адресу відповідача представником позивача направлено вимогу про повернення банківського вкладу. Відправка вказаного листа підтверджується описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком від 10.11.2017 року №0469. Згідно з інформацією, розміщеною на сайті Укрпошти, поштове відправлення №6910501078814 було вручено відповідачу 20.11.2017 року. Частиною 2 статті 1060 Цивільного кодексу України в редакції, що діяла на момент укладання договору банківського вкладу, було передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Підсумовууючи наведене, суд приходить до висновку, що в порядку досудового врегулювання позивачем вживалися заходи для отримання банківського вкладу, але вони виявилися безрезультатними. Відповідач на спростування обставин, викладених у позовній заяві, жодних доказів до суду не надав, як і не надав доказів того, що кошти за договором банківського вкладу були повернуті вкладнику. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Обовязок відповідача повернути позивачу банківський вклад на першу вимогу позивача підтверджується змістом положень ч.\~2 ст. 1060 Цивільного кодексу України в редакції, що діяла на момент укладання договору банківського вкладу. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Всупереч вищевказаним вимогам законодавства відповідач не виконав зобовязання щодо повернення позивачу банківського вкладу. Згідно з положеннями ст. 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не\~допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод Європейського суду з прав людини як джерела права. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та відновлення порушеного права позивача шляхом стягнення з відповідача суми банківського вкладу у заявленому розмірі.

Outcome: approved