Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON], померлого [INFO], згідно якого все його майно переходить до [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер [PERSON], після смерті якого залишилася спадщина у вигляді домоволодіння по [ADDRESS]. 16.05.2014 року позивач з листа Першої державної нотаріальної контори дізнався, що [PERSON] залишив заповіт, згідно якого все своє майно заповів [PERSON] та [PERSON]. Позивач вважає, що даний заповіт є нікчемний у зв'язку з тим, що в ньому не передбачено право на обов'язкову частку позивача як інваліда дитинства згідно ст.1241 ч.2 ЦК України. Крім того, волевиявлення заповідача, викладене в заповіті, не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Позивач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у позові просила розглядати справу за її відсутності. Від відповідачів 05 вересня 2014 року до Харківського районного суду Харківської області надійшли письмові заперечення по справі. В обґрунтування заперечень відповідачі зазначили, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом [PERSON] на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 10.06.2010 року (справа № 2-4958/2010 року) належав житловий будинок літ. «Д-1» розміром 16,27х10,5 м., дві веранди літ. «д» розміром 4,03х2,4 м., «д2» розміром 1,95х3,2 м., тамбур літ. «д.3» розміром 1,1х2,1 м, загальною площею 153,7 кв.м, житловою площею 110,3 кв.м та господарські будівлі: сарай літ. «В», «Е», гараж літ. «И», вбиральня літ. «З», що складає 865/1000 ч. домоволодіння [ADDRESS]. Зазначають, що оскаржуваний заповіт не може бути нікчемним з тих підстав, що в ньому не передбачено право на обов'язкову частку позивача як інваліда дитинства ІІІ - ї групи. Нащадками залишилися [PERSON] та [PERSON] - за заповітом, та дружина померлого [PERSON], пенсіонерка, яка має обов'язкову частку в спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України. Інші особи, а саме, [PERSON], її сестра [PERSON] та брат неповнолітнього нащадка - [PERSON] - онуки померлого, не мають право на спадок померлого діда [PERSON], оскільки він склав заповіт не на їх користь, та правила, зазначені в ст. 1241 (право на обов'язкову частку у спадщині) та ст. 1266 (спадкування за правом представлення) ЦК України на них не розповсюджуються. Також відповідачі не погоджуються з твердженням позивача про те, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки при складанні заповіту 20.12.2011 року заповідач спілкувався з нотаріусом [PERSON] в приміщенні сільради, виказав своє вільне волевиявлення, вголос самостійно прочитав свій заповіт та особисто його підписав. Всі ці дії свідчать про те, що [PERSON] розумів, що робить та бажав це зробити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях. Відповідач 3 - Перша державна нотаріальна контора Харківського району, письмових заперечень проти позову не надав, подав заяву про розгляд справи без участі його представника. Представник третьої особи (Служби у справах дітей Харківської РДА) в судовому засіданні проти позову заперечувала з тих підстав, що у разі задоволення позову будуть порушені права та інтереси неповнолітнього [PERSON] Заслухавши пояснення учасників та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06 грудня 2013 року (а.с. 67). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 6). Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10.06.2010 року 865/1000 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON]. Згідно копії заповіту серії ВРО№807090 від 20.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], все належне [PERSON] майно, де б таке не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, він заповідає 2/3 частки - [PERSON], [INFO], який мешкає в [ADDRESS], та 1/3 частку - [PERSON], [INFO], який мешкає в [ADDRESS] (а.с. 33). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 червня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, в якому у позові [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє опікун [PERSON], відмовлено (а.с. 30-32). Згідно з Актом судово-психіатричної експертизи № 857 від 22.09.2014 року (а.с. 76-78), [PERSON] за життя ознак стійкого хронічного психічного розладу не виявляв, за своїм психічним станом при підписанні заповіту 20.12.2011 р. був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши спірні взаємовідношення, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Недійсність заповіту врегульована статтею 1257 ЦК України, згідно з якою заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої сторони суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідає його волі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оспорюваним заповітом [PERSON] заповідав частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], право власності на яке належало йому на підставі рішення Харківського районного суду від 10.06.2010 року, проте вказане рішення скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2014 року, у зв'язку з чим позивач приходить до висновку, що [PERSON] заповідав майно, на яке не мав права. Суд зазначає, що як убачається з тексту заповіту від 20.12.2011 року, [PERSON] заповідав [PERSON] і [PERSON] не конкретне домоволодіння (або його частку), а все належне йому майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті. Таким чином, доводи позивача про те, що [PERSON] заповідав майно, на яке не мав права, є безпідставними. Крім того, на момент складання заповіту від 20.12.2011 року рішення Харківського районного суду від 10.06.2010 року про визнання за [PERSON] права на частку домоволодіння було чинним і підлягало обов'язковому виконанню. Також позивач вважає заповіт нікчемним, оскільки в ньому не передбачено право позивача на обов'язкову частку у спадщині як інваліда з дитинства, згідно ст. 1241 ЦК України. З приводу наведеного суд зазначає, що право на обов'язкову частку у спадщині визначено частиною 1 статті 1241 ЦК України, згідно з якою малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Враховуючи, що позивач претендує на спадщину [PERSON] за правом представлення, у зв'язку зі смертю [INFO] її батька [PERSON], і не є дитиною спадкодавця, права на обов'язкову частку у спадщині [PERSON] вона не має. До того ж, порушення права на обов'язкову частку у спадщині при складанні заповіту, згідно статті 1257 ЦК України, не є підставою для визнання заповіту недійсним. Стосовно посилання позивача на те, що волевиявлення [PERSON] при складенні заповіту не було вільним і не відповідало його справжній волі (тяжкі хвороби, інсульт), то вказані доводи перевірені судом шляхом призначення судово-психіатричної експертизи, згідно з висновком якої [PERSON] за життя ознак стійкого хронічного психічного розладу не виявляв, за своїм психічним станом при підписанні заповіту 20.12.2011 р. був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Будь-яких доказів стосовно того, що волевиявлення [PERSON], викладене у заповіті, не відповідало його внутрішній волі, позивачем всупереч вимог частини 1 статті 60 ЦПК України суду не надано. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed