Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу між подружжям та стягнення аліментів, в якій вказує, що 08 жовтня 2014 року між нею та [PERSON] (далі - відповідач), було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу мають дочку - [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося через несходження життєвих інтересів, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки. Починаючи з лютого місяця 2017 року подружні відносини між ними припинені. З того часу спільне господарство не ведеться. Подальше збереження шлюбу позивачка вважає неможливим. В зв'язку з тим, що вони проживають окремо відповідач припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та дочка знаходиться на утриманні позивач. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідач фізично здорова особа, працездатний та має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідач має ще одну дитину від попереднього шлюбу, але ніяких стосунків з дитиною не підтримує, стягнення за виконавчими документами з його доходів не проводяться. Позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягувати з відповідача аліменти на свою користь на утримання дитини щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та стягнути судові витрати. Позивач в підготовче судове у засідання не з'явилась, в позовній заяві просила справу розглядати без її участі. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки сторони не підтримують подружні стосунки, не бажають миритися та дитина знаходяться на утриманні позивача. Судом встановлено, що 08 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 1609, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилося на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 17 березня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, батьками [PERSON], [INFO], вказані [PERSON] та [PERSON]. Згідно частини другої статті 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 24 Сімейного Кодексу України, передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя /стаття 110 СК України/. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно статті 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до частини другої статі 114 Сімейного Кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною третьою статті 115 Сімейного Кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Пунктами 15, 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року за № 3 передбачено, що відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно статті 180, частини першої статті 184 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 191 Сімейного Кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Зазначені обставини у їх системному зв'язку свідчать, що є всі підстави для розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та стягнення з [PERSON] аліментів на користь позивача на утримання дочки щомісячно, до досягнення нею повноліття. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 35 Постанови Пленуму від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved