Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

[PERSON] 18.04.2017 року звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], ТОВ «Паллант Трейд» про стягнення грошових коштів. 07.09.2017 року Оболонським районним судом постановлено ухвалу про роз'єднання в самостійні провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], ТОВ «Паллант Трейд» про стягнення грошових коштів, виділено в окреме провадження вимоги [PERSON] до ТОВ «Паллант Трейд» про стягнення грошових коштів (а.с.29), а цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів передано на розгляд до Шаргородського районного суду Вінницької області (а.с.37). В позові позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за розпискою від 30.08.2016 року у загальній сумі 116552,54 грн., яка складається із позичених коштів в сумі 109791,04 грн., трьох процентів річних в сумі 1398,71 грн., з інфляційних нарахувань в сумі 5362,79 грн.; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі в сумі 5000 грн.; стягнути судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 30.08.2016 року [PERSON] було складено розписку про отримання від нього грошових коштів у розмірі 4300 доларів США. За умовами розписки відповідач зобов'язувався повернути кошти в розмірі 4300 доларів США протягом двох місяців, тобто до 30.10.2016 року, у разі невиконання певних робіт, які зазначені в розписці. Оскільки позичені кошти відповідач не повернув у обумовлений в розписці строк, зокрема, до 30.10.2016 року, то це, на думку позивача, свідчить про порушення та невиконання відповідачем зобов'язань за розпискою в частині повернення грошових коштів у тій сумі, що були передані позикодавцем позичальникові. Статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України встановлено порядок укладення договору позики, в тому числі, підтвердження факту укладення договору позики розпискою позичальника, а також обов'язок повернення позики, а саме, обов'язок повернення грошових коштів у такій самій сумі, що була передана позичальникові позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, відповідно до вимог ст.625 ЦК України, відповідач внаслідок прострочення грошового зобов'язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Вважає, що відповідач, крім боргу в сумі 4300 доларів США, що в еквіваленті становить 109791,04 грн., повинен сплатити йому за період з 31.10.2016 року по 03.04.2017 року, тобто за 155 днів, три проценти річних в сумі 1398,71 грн. та інфляційні втрати в сумі 5362,79 грн. Загальна сума грошових коштів, що підлягають поверненню відповідачем, становить 116552,54 грн. 16.02.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Паллант Трейд» було укладено договір поруки за вказаним договором позики, п.1.1. якого встановлено, що поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань за договором позики, засвідченим розпискою від 30.08.2016 року. Крім того, позивач вважає, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів, переданих ним та підтверджених розпискою, йому заподіяно моральної шкоди, яка, відповідно до вимог ст.23 ЦК України, полягає у фізичних та душевних стражданнях, тривалих майнових та немайнових втратах, на відшкодування яких потрібні значні зусилля. Зокрема, зазначає, що у нього змінився стан здоров'я через нервові переживання, стреси. Моральну шкоду він оцінює в 5000 грн. В судове засідання позивач та його представник за довіреністю [PERSON] не прибули, при цьому представник позивача подав заяви про розгляд справи у його та позивача відсутності, підтримує позовні вимоги, просить позов задовольнити з підстав, що наведені в позові, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.95, 99). Крім того, 09.01.2018 року представником позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] надіслано до суду письмові пояснення, відповідно до яких останній просить позов задовольнити, оскільки до теперішнього часу відповідачем кошти в сумі 4300 доларів США, отримані від позивача по розписці від 30.08.2016 року, не повернуто, чим порушено права [PERSON] щодо виконання зобов'язань за договором позики, посвідченим вказаною розпискою. Відповідач [PERSON] в судовий розгляд не прибув повторно, будучи належним чином повідомленим про місце, дату і час судового засідання. Судові повістки на ім'я відповідача про виклик в судові засідання, призначені на 22.12.2017 року та на 23.01.2018 року, повернуті до суду відділенням Укрпошти з довідкою про причини повернення - відсутність за місцем проживання за адресою - м. Шаргород Вінницької області на вул. Героїв Майдану, 279/9, та із відміткою про те, що адресат «тимчасово не проживає» (а.с.86, 90). Проте, відповідно до вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано в [ADDRESS], що вбачається із інформації виконавчого комітету Шаргородської міської ради (а.с.42). Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, не прибув до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, що викладена в ухвалі Шаргородського районного суду про призначення попереднього судового засідання від 02.11.2017 року, відповідно до норм ЦПК України в ред. 2004 року, не подавав. Так як в судове засідання для розгляду справи по суті сторони не прибули, при цьому представник позивача [PERSON] заявив клопотання про розгляд справи у його та позивача відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.99), а відповідач не прибув повторно без поважних причин, заперечень щодо позову до суду не подавав, у зв'язку із чим, суд, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснює. 23.01.2018 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку договору позики грошей в сумі 4300 доларів США, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 30.08.2016 року 4300 доларів США для виготовлення документів про право власності на об'єкт нерухомості, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на 30.10.2016 року (на час повернення позики, зазначений в розписці) становить 109791,04 грн., із зобов'язанням повернути борг повністю протягом двох місяців. Факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики на суму 4300 доларів США підтверджується борговим документом - розпискою від 30.08.2016 року, відповідно до якої відповідач власноручно зазначив про позику у позивача означеної суми грошових коштів на виготовлення документації, а також зазначив про те, що у випадку невиконання зобов'язань, зобов'язується повернути суму позики у повному обсязі - 4300 доларів США. Тобто, таким чином повернення коштів повинно відбутися не пізніше 30.10.2016 року (а.с.9). Факт написання розписки та наявність боргу перед позивачем не заперечуються відповідачем [PERSON], оскільки останній заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 02.11.2017 року, яка надавалася судом позивачеві за нормами діючого на той час ЦПК України в ред. 2004 року, не надав. Боргова розписка, що написана відповідачем [PERSON] та надана позивачеві [PERSON], відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] грошей в кількості 4300 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом складає 109791,04 грн., та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а відповідача - сплатити позивачеві 4300 доларів США, а також зобов'язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено протягом двох місяців - до 30.10.2016 року. Оскільки у розписці зазначено, що відповідач отримав кошти в борг від позивача, і, з врахуванням того, що розписка знаходиться у позивача [PERSON], то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобов'язання відповідача перед позивачем за договором позики. До даного часу відповідач суму позики позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, а також підтверджується тією обставиною, що борговий документ - розписка, до теперішнього часу знаходиться у позивача та не повернутий останнім відповідачеві у випадку, якби відповідач сплатив борг за договором позики. Вказана обставина підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 3, 4 ст. 77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Проте, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту погашення боргу перед позивачем в сумі 4300 доларів США, оскільки, відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, обов'язок доказування покладається на сторони. Навпаки, судом встановлено, що боргова розписка знаходиться у позивача [PERSON], що підтверджує факт наявності боргу відповідача перед позивачем на суму, зазначену в ній. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо позикових зобов'язань, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.210 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договір є обов'язковим для виконання (ст.629 ЦК України). Оскільки факт повернення боргу відповідачем позивачеві не доведено, то право позивача невиконанням зобов'язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню, оскільки наявність боргового документа - розписки, у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов'язання перед останнім на суму 4300 доларів США. Тому, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сума боргу - 4300 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на 31.10.2016 року (на час виконання зобов'язання) складає 109791,04 грн., за договором позики, укладеним між відповідачем та позивачем, оскільки, відповідно до вимог ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. До того ж, ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, а, відповідно, до вимог ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Крім того, суд вважає, що відповідно до вимог ст.ст.625, 1050 ЦК України, підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь суми трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 1398,71 грн., відповідно до розрахунку, поданого позивачем (а.с.4), оскільки в договорі позики, що викладений у формі письмової розписки від 30.08.2016 року, не вказано про розмір процентів, які відповідач повинен сплатити на користь позивача за користування позикою, тому, на думку суду слід виходити із загальної норми, встановленої вказаними вище нормами ЦК України. Крім того, як вбачається з розрахунку позивача, наведеного у позовній заяві, з листопада 2016 року по лютий 2017 року індекси інфляції складали - 101,80 %, 100,90%, 101,10%, 101,00%, сукупний індекс інфляції за вказаний період - 104,88%, тому сума боргу разом з інфляційними втратами за вказаний час прострочення, починаючи з листопада 2016 року по лютий 2017 року, становитиме: 115153,83 грн., з яких збитки від інфляції, зокрема, становлять 5362,79 грн. (а.с.4). Суд вважає наведені позивачем розрахунки понесених ним інфляційних втрат такими, що заслуговують на увагу і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, яким є боргова розписка від 30.08.2016 року (а.с.9). Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. Так, відповідно до вимог статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Таким чином, згідно діючого цивільного законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Статті 23 та 1167 ЦК України на вказані спірні правовідносини не поширюються, так як регулюють позадоговірні (деліктні) відносини, тоді як між позивачем та відповідачем виник спір щодо невиконання договірних зобов'язань. Оскільки судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором позики - розпискою позичальника не було передбачено відшкодування моральної шкоди, то позовна заява [PERSON] в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Частиною 1 ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь держави сплато судовий збір в сумі 640 грн. Отже, виходячи з аналізу досліджених судом доказів та аналізу законодавства, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Outcome: partial