Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

[PERSON]. , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2) про стягнення боргу за позиками. Позовні вимоги обґрунтували тим, що 31.07.2013 року [PERSON] , під розписку, позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000 євро та дав зобов`язання щодо повернення грошових коштів на першу вимогу протягом одного місяця. 16.04.2020 року [PERSON]. через свого адвоката звернулась листом до відповідача [PERSON] з вимогою повернення позики протягом одного календарного тижня з моменту отримання даного повідомлення. 26.05.2020 року вказане відправлення повернулось на адресу адвоката [PERSON]. за закінченням терміну зберігання в пункті доставки. 26.12.2014 року відповідач [PERSON] під розписку позичив у [PERSON] (далі - позивач-2) грошові кошти у розмірі 2190 доларів США та дав зобов`язання щодо повернення грошових коштів до 25.04.2015 року. 05.12.2017 року [PERSON] частково повернув позивачеві-2 грошові кошти у сумі 2000 грн. по курсу 27,1 що становило 74 долари США, що підтверджується відміткою у розписці. Більше повернень позики [PERSON] не здійснював, таким чином станом на дату подання позову його заборгованість перед [PERSON] станом на дату подання позову складає 2116 доларів США. 26.12.2014 року [PERSON] під розписку позичив у [PERSON] (далі - позивач-3), грошові кошти у розмірі 8050 доларів США та дав зобов`язання щодо повернення грошових коштів до 25.04.2015 року. Відповідач [PERSON] частково повернув позивачеві-3 грошові кошти у наступному розмірі: 16.06.2015 року - 227 доларів США; 03.09.2015 року - 425 доларів США; 11.12.2015 року - 200 доларів США; 19.02.2016 року - 185 доларів США; 14.04.2016 року - 388 доларів США;. 11.10.2016 року - 20000 грн./курс 26,0 = 769 доларів США; 09.11.2016 року - 20000 грн./курс 26,1= 766 доларів США; 22.12.2016 року - 2000 грн./курс 26,9 = 74 доларів США; 26.01.2017 року - 2000 грн/курс 28,2 = 71 доларів США; 20.02.2017 року - 2000 грн./курс 27,4 = 73 доларів США; 05.12.2017 року - 2000 грн/курс 27,2 = 74 доларів США. Таким чином, станом на дату подання позову заборгованість [PERSON] перед [PERSON] складає 4798 доларів США. 04.02.2014 року [PERSON] під розписку позичив у [PERSON] (далі - позивач-4) грошові кошти у розмірі 60000, 00 грн. та дав зобов`язання щодо повернення грошових коштів на першу вимогу протягом двох тижнів. 22.04.2020 року позивач-4 через свого адвоката звернувся з листом до [PERSON] з вимогою повернення позики протягом двох календарних тижнів з моменту отримання даного повідомлення. 26.05.2020 року вказане відправлення повернулося на адресу адвоката позивача за закінченням терміну зберігання у пункті доставки. Як стверджують позивачі, відповідач [PERSON] ухиляється від повернення позик, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Позивачам зі слів [PERSON] відомо, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб зареєстровано 14.02.2003 року ДРАЦС Березанського району Київської області. Отже, з посиланням на приписи ч. 4 ст. 65, ч. 2 ст. 73 СК України, позивачі вважають, що презумується правовий статус спільної сумісної власності подружжя на все та будь-яке набуте подружжям у шлюбі майно, а поєднання вказаних умов Сімейний кодекс України дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника), так як на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, який не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї, що, спрямовано, перш за все, на забезпечення інтересів кредиторів. За наведених обставин, позивачі просять стягнути з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти як із солідарних боржників. Відтак, позивачі просять стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивачів: на користь [PERSON]. загальну суму боргу за позикою у розмірі 10000 (десять тисяч) євро 00 центів; на користь [PERSON] загальну суму боргу за позикою у розмірі 2116 доларів США, 3 % річних у розмірі 7239,29 грн. та інфляційні втрати в розмірі 23145,41 грн.; на користь [PERSON] загальну суму боргу за позикою у розмірі 4798 доларів США, 3 % річних у розмірі 1633, 86 грн. та інфляційні втрати у розмірі 5223,76 грн.; на користь [PERSON] загальну суму боргу за позикою у розмірі 60000,00 грн. Судові витрати покласти на відповідачів солідарно. 28.10.2020 року за вх. № 3237 відповідачкою [PERSON] в порядку ст. 178 ЦПК України було подано відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за позиками. Вказала, що вимоги позивачів, викладені в позовній заяві, не визнаються нею у повному обсязі, оскільки тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Жодних підтверджуючих документів, що кошти, взяті [PERSON] , були витрачені в інтересах сім`ї немає, а відтак, якщо не встановлено, що кошти використані в інтересах сім`ї, у другого з подружжя не виникає солідарного обов`язку щодо їх повернення. 09.11.2020 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , який обґрунтував свою позицію тим, що гроші позивачам були повернуті. 01.11.2012 року [PERSON] та партнерами [PERSON] і [PERSON] було створено ТОВ «Сінільга», а з часом і ТОВ «Сфера Пак». Паралельно у 2012-2014 роках відповідач був одним із співвласників ТОВ «Полісся-Спецпартнер», товариство займалось закупкою макулатури для різних паперовокартонних комбінатів. Для закупівлі макулатури були потрібні кошти. [PERSON] залучив своїх працівників [PERSON] та [PERSON] з їхніми коштами, [PERSON] - своїх знайомих [PERSON]. та [PERSON] , а відповідач [PERSON] написав відповідні розписки. Позивачі більше року отримували відсотки з прибутку ТОВ «Полісся-Спецпартнер». У листопаді 2014 року у зв`язку із девальвацією гривні партнери по ТОВ «Полісся-Спецпартнер», зрозумівши, що не в змозі виплачувати кредиторам такі кошти, виключили відповідача [PERSON] із співвласників, не повернувши гроші кредиторів. Всі позивачі - [PERSON]. , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - були повідомлені про ситуацію в той же термін. Використавши старі розписки, гроші по яких були повернуті позивачам, як стверджує [PERSON] , колишні партнери намагаються позбутися його як конкурента. Відповідач вказує, що гроші позивачам були повернуті в повному обсязі, про що свідчить таке пізнє їх звернення до суду. Додає, що у боргових розписках сплив термін позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, позивачі були повідомлені ним в 2014 році. В двох розписках для [PERSON] та [PERSON] з 2015 року стоять не його підписи, що видно неозброєним оком та термін виконання розписок 25 квітня 2015 року, відтак, в силу приписів ч. 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. В розписках не вказані паспортні дані позивачів, не вказано місце їх складення, відсутній договір позики, відсутні свідки факту передачі коштів, тому відповідач просить вважати розписки нікчемними. Враховуючи викладене вище, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 19.11.2020 року представник позивачів адвокат Кидалов І.М. подав до канцелярії суду відповідь на відзив відповідачки [PERSON] від 26.10.2020 року, у якому він вказав, що вважає її позицію необґрунтованою, з огляду на те, що саме на неї, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15-ц, покладений обов`язок доводити свої посилання на те, що позики брались її чоловіком для ведення ним підприємницької діяльності і не використовувались в інтересах сім`ї, адже, згідно з приписом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. На підставі викладеного, вважає позов цілком обґрунтованим, позовні вимоги загалом, і в частині відповідачки, зокрема, повністю відповідають вимогам закону, а тому підлягають задоволенню. Крім того, 25.11.2020 року представником позивачів надано відповідь на відзив відповідача [PERSON] від 09.11.2020 року, аргументований тим, що всі позивачі заперечують факт повернення їм відповідачем коштів по відповідних розписках та посилаються на наявність у них оригіналів відповідних розписок, а, отже, наявність оригіналів боргових розписок у позивачів підтверджує наявність боргу. Будь-які докази, що свідчили б про виконання зобов`язання з повернення боргів за розписками, як того вимагають приписи ст. 545 ЦК України, [PERSON] не надаються. Щодо того, що в розписках на ім`я позивача [PERSON] та [PERSON] при дописках про часткове виконання грошового зобов`язання стоять не підписи відповідача [PERSON] , то вони там і не мали стояти, адже сам кредитор, який тримає оригінал розписки, в силу ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові; у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Оскільки відповідач [PERSON] частково виконував грошове зобов`язання, у відповідних кредиторів не наставали підстави повернення оригіналів боргових документів (розписок), а тому, на виконання припису ч. 2 ст. 545 ЦК України, саме кредитори вказували про це в розписках - зазначали дати і отримані суми. Представник позивачів стверджує, що правова позиція відповідача [PERSON] ґрунтується на хибному розумінні норм матеріального права, а позов є цілком обґрунтованим, позовні вимоги повністю відповідають вимогам закону. 04.03.2021 року надійшла заява представника відповідача [PERSON] адвоката Числовської І.В. про застосування строків позовної давності, у якій вона вказала, на те, що, як вбачається із тексту розписки від 26 грудня 2014 року, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] суму у розмірі 2190 доларів США та зобов`язався повернути у строк до 25 квітня 2015 року, таким чином, умовами договору позики, яким за своєю суттю є боргова розписка, визначено кінцевий строк повернення суми позики, а саме до 25 квітня 2015 року. В той же час, щодо запису у розписці «05.12.2017 2000 грн. курс=27,2», то повернення грошових коштів за вказаною борговою розпискою [PERSON] не здійснювалося, а підпис, виконаний після запису про 2000,00 грн. не належить ні [PERSON] , ні [PERSON] . Як було зазначено в судовому засіданні, грошові кошти за договорами позики ніби-то були отримані [PERSON] , який, у свою чергу, не виступає позикодавцем за даною розпискою. У випадку, якби часткове повернення дійсно мало б місце 05 грудня 2017 року, розписка про виконання цих дій знаходилася б у відповідача-1 для доведення розміру заборгованості, що зменшилася. За вказаних вище обставин, в силу вимог ст. 253 ЦК України, перебіг позовної давності, який розпочався з 26 квітня 2015 року сплив 26 квітня 2018 року, а позовну заяву до Березанського міського суду Київської області позивачами подано 10 липня 2020 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення заборгованості у розмірі 2116 доларів США. Щодо застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 4798 доларів США за розпискою від 26.12.2014 року, то в силу вимог ст. 253 ЦК України, представник відповідача-1 вважає, що перебіг строку позовної давності, який розпочався з 26 квітня 2015 року, в силу вимог ст. 264 ЦК України, перервався частковими платежами, здійсненими [PERSON] , 16 червня 2015 року, 03 вересня 2015 року та 11 грудня 2015 року, у зв`язку із чим перебіг трирічного строку позовної давності розпочався від 12 грудня 2015 року та сплив 12 грудня 2018 року. Як вбачається із тексту розписки від 31 липня 2013 року, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] суму у розмірі 10 000 євро та зобов`язався повернути на першу вимогу протягом одного місяця. Як стверджує представник [PERSON] , як вбачається з конструкції останнього речення розписки, повернення позики має бути здійснене впродовж місяця, тобто до 31 серпня 2013 року, отже, за вказаною розпискою перебіг строку позовної давності розпочався 31 серпня 2013 року та сплив 31 серпня 2016 року. Відтак, представник відповідача [PERSON] адвокат Числовська І.В. просить суд застосувати до позовних вимог [PERSON]. , [PERSON] , [PERSON] строки позовної давності, у зв`язку з чим відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON]. , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі. Представник позивачів адвокат Кидалов І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві. Щодо спливу терміну позовної давності, зазначив, що стосовно розписок на ім`я [PERSON]. та Блез Жеремі, по яких термін повернення боргу не встановлений, позовна давність обраховується відповідно до приписів ч. 1 ст. 1049 ЦК України, тобто, з моменту пред`явлення вимоги про повернення грошових коштів. Щодо розписок на ім`я [PERSON] та [PERSON] , то позовна давність по них переривалась, відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, частковим виконанням [PERSON] своїх зобов`язань, про що свідчать відповідні вказівки на оригіналах розписок. На рахунок того, що в розписках на ім`я позивачів [PERSON] та [PERSON] при дописках про часткове виконання грошового зобов`язання стоять не підписи відповідача-1, то вони там і не повинні стояти в силу ст. 545 ЦК України. Щодо того, що [PERSON] ніколи не отримував від [PERSON] грошових коштів в часткове повернення позики від [PERSON] та [PERSON] , цей аргумент представник позивачів спростовує тим, що в розписці від 26.12 2014 року на ім`я [PERSON] , перший підпис [PERSON] стоїть в дату повернення 16.06.2015 року, потім йде підпис [PERSON] в дату повернення 14.04.2016 року. Пізніший підпис [PERSON] та підпис [PERSON] свідчить про те, що такий спосіб внесення відомостей про часткове повернення позик відповідав усталеним і прийнятним для сторін правилам, а тому [PERSON] не може заперечувати факти вчинення часткових повернень позик [PERSON] та [PERSON] з тих підстав, що він повертав грошові кошти не позикодавцям в уповноваженій ними особі, яка мала на момент часткового повернення позик оригінали відповідних розписок. Представник відповідача -1 [PERSON] - адвокат Числовська І.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, з огляду на пропуск позивачами строку позовної давності. У частині вимог щодо солідарного стягнення з відповідачів коштів за договорами позики наголосила, що [PERSON] своєї згоди на укладення договорів позики чоловіком не надавала, їй взагалі не було про них відомо. Звернула увагу на незастосовність до даної справи правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року, на яку посилається представник відповідача, з огляду на те, що у вказаній справі були інші фактичні обставини, а саме наявна нотаріально засвідчена згода дружини на укладення чоловіком відповідного договору. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Заяв чи клопотань про відкладення судового засідання ними надано не було. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Нипорка О.В., належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Заслухавши представника позивачів, представника відповідача [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 31.07.2013 року [PERSON] взяв у борг 10000 (десять тисяч) євро у [PERSON] . Зобов`язався повернути на першу вимогу протягом одного місяця, що вбачається з розписки від 31.07.2013 року за підписом [PERSON] (а.с. 40). Судом встановлено та сторонами не оспорюється факт отримання відповідачем [PERSON] вказаної вище суми грошових коштів та написання ним розписки про їх отримання. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 липня 2013 року, [PERSON] та [PERSON] 10 липня 2013 року зареєстрували шлюб, про що 10 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було складено відповідний актовий запис за № 725 (а.с. 44). Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу: [PERSON] . 16.04.2020 року адвокатом [PERSON]. направлено [PERSON] вимогу про сплату грошових коштів по розписці від 31.07.2013 року (а.с. 41). Матеріали справи містять докази направлення такої вимоги (а.с. 42-43). Як вбачається з розписки від 04 лютого 2014 року [PERSON] взяв в борг у BLASE JEREMIE 60 000, 00 грн. (шістдесят тисяч) гривень. Зобов`язався повернути всю суму на першу вимогу протягом 2 тижнів (а.с. 47). Сторонами не оспорюється факт отримання відповідачем [PERSON] вказаної вище суми грошових коштів від [PERSON] та написання ним розписки про їх отримання. Адвокатом позивача Блез Жеремі 22.04.2020 року було направлено [PERSON] вимогу, датовану 21.04.2020 року, про сплату грошових коштів по розписці від 04.02.2014 року (а.с. 48), що підтверджується поштовою накладною з описом вкладення та відстеженням поштового відправлення з офіційного сайту АТ «Укрпошта» (а.с. 49-50). Крім того, 26.12.2014 року відповідач [PERSON] взяв у борг у [PERSON] суму у розмірі 2190 доларів США. Зобов`язався повернути до 25 квітня 2015 року (а.с. 45). На зазначеній розписці міститься напис наступного змісту: «05.12.2017 2000 грн. курс=27,2», засвідчений підписом третьої особи без розшифрування прізвища та ініціалів. Сторонами не оспорюється факт отримання відповідачем [PERSON] у борг від [PERSON] 2190 доларів США та його зобов`язання повернути вказані кошти до 25 квітня 2015 року. Разом з тим, відповідач [PERSON] та його представник заперечують проти того, що він повертав [PERSON] 05.12.2017 року кошти у сумі 2000,00 грн. і стверджують, що таке дописування у розписці є намаганням перервати перебіг строку позовної давності за його борговим зобов`язанням. 26.12.2014 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 8050 доларів США та зобов`язався повернути до 25 квітня 2015 року (а.с. 46). На розписці зазначено дати та суми коштів, частково повернутих позичальником [PERSON] : 16.06.2015 року - 227 доларів США борг=7823; 03.09.2015 року - 425 доларів США борг= 7398; 11.12.2015 року - 200 доларів США борг=7198; 19.02.2016 року - 185 доларів США борг=7013; 14.04.2016 року - 388 доларів США борг=6625;.11.10.2016 року - 20000 грн./курс 26,0 ; 09.11.2016 року - 20000 грн./курс 26,1; 22.12.2016 року - 2000 грн./курс 26,9; 26.01.2017 року - 2000 грн/курс 28,2; 20.02.2017 року - 2000 грн./курс 27,4; 05.12.2017 року - 2000 грн/курс 27,2. Таким чином, станом на дату подання позову заборгованість [PERSON] перед [PERSON] згідно наданих представником позивачів розрахунків складає 4798 доларів США. Відповідач [PERSON] не заперечує проти факту отримання ним у борг від [PERSON] 8050 доларів США та зобов`язання повернути їх до 25 квітня 2015 року. Проте, відповідач стверджує, що в розписці на ім`я позивача [PERSON] при дописках про часткове виконання грошового зобов`язання стоять не його ( [PERSON] ) підписи, а останній платіж, виконаний ним з повернення грошових коштів за договором позики, було здійснено 11 грудня 2015 року у розмірі 200 доларів США. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини перша та друга статті 1047 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України визначено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Дослідивши в судовому засіданні оригінали розписок від 31.07.2013 року на ім`я [PERSON] , 26.12.2014 року на ім`я [PERSON] , 26.12.2014 року на ім`я [PERSON] , від 04.02.2014 року на ім`я [PERSON] , суд приходить до висновку про безпідставність посилань відповідача-1 на те, що оскільки в розписках відсутні паспортні дані позивачів, не вказано місце складання розписки, відсутній договір позики, відсутні свідки факту передачі грошей, то це свідчить про нікчемність таких розписок. Так, розписки містять, зокрема, дату їх складання, дані про отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, щодо даних про особу позикодавця в них вказано прізвище, ім`я та по батькові позикодавців. Оцінивши зміст розписок, з урахуванням того, що оригінали розписок знаходяться у позивачів, суд вважає, що між сторонами доведено факт існування правовідносин, що виникли з договору позики. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Щодо позовних вимог позивачів до [PERSON] , суд приходить до такого висновку. Сторонами не оспорюється факт, що з 14.02.2003 року відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Позивачі вважають, що правовий статус спільної сумісної власності подружжя презумується на все набуте подружжям у шлюбі майно, що дозволяє прийти до висновку, що [PERSON] як дружина є зобов`язаною особою (боржником), оскільки на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, який не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину, якщо об`єктивно договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. За наведених обставин, позивачі просять стягнути з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти як із солідарних боржників. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Представник позивачів, обґрунтовуючи позовні вимоги до [PERSON] посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц. Дійсно, у згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Так само, у ній вказано, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Суд звертає увагу на невідповідність фактичних обставин розглядуваної справи та справи, при касаційному перегляді якої було винесено постанову, на яку посилається представник позивачів, а саме: наявність у справі нотаріально завіреної згоди дружини на укладення чоловіком договору позики. Матеріали ж справи не містять жодних письмових доказів на підтвердження надання відповідачкою [PERSON] письмової згоди чоловіку на укладення договорів позики. Крім того, як вбачається зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року, ключовим мотивом касаційної скарги було спростування покладення саме солідарного обов`язку з повернення боргу на подружжя та доведення неправильного застосування судами ст. 541 ЦК України. В той час представник відповідача заперечує щодо виникнення самого обов`язку у [PERSON] щодо повернення боргу за договором позики через недоведеність її отримання [PERSON] з її згоди та використання отриманих коштів в інтересах сім`ї. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку позивачів та їх представника, те, що відповідачка [PERSON] жодного дня за 7 років, а саме з моменту, що передував отриманню першої позики та за які витребувана судом інформація, не працювала і отримувала соціальні виплати, тобто, знаходилась на утриманні її чоловіка, а доходи її чоловіка за ці 7 років, більш ніж майже на 60 відсотків складаються саме з поворотних безвідсоткових позик (ознака доходу 153 з довідки ДПС України № 757/5/99/00-04-02-02-05 від 26.01.2021 року) (а.с. 206-209) і лише на 40 % з інших видів доходу як заробітна плата, з відчуження майна, тощо (ознаки доходу 101, 104, 126, 127 із згаданої вище довідки), та те, що згідно довідки не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] , що відповідач [PERSON] займався підприємницькою діяльністю особисто, як фізична особа-підприємець, і брав позики для власного бізнесу, свідчить про обізнаність відповідачки про джерела коштів її чоловіка, відповідача [PERSON] , і що саме його позики були джерелом коштів для існування сім`ї, тобто позики використовувались в інтересах сім`ї. Так, матеріали справи не містять доказів надання [PERSON] у письмовій формі згоди на укладення договорів позики. Також матеріали справи не містять достатніх доказів укладення договорів позики в інтересах сім`ї та, відповідно, витрачення отриманих грошових коштів в інтересах сім`ї. Посилання на те, що за сім років відповідачка отримувала лише соціальну допомогу та не мала інших офіційних джерел доходу, без зазначення інших доказів, на підтвердження того, що кошти, отримані за договорами позики були використані в інтересах сім`ї, має характер припущення, а доказування, в силу приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України, на припущеннях ґрунтуватися не може. Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163 цс 12 та застосований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено факт надання [PERSON] у письмовій формі згоду на укладення договорів позики та використання коштів за спірними договорами позики в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для солідарного стягнення боргу з обох з подружжя. Щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики, окрім наведеного вище обґрунтування щодо укладення договорів та відповідності закону змісту розписок, слід вказати наступне. Наявність оригіналів боргових розписок у позивачів свідчить про те, що виникле перед ними у [PERSON] боргове зобов`язання не виконане. Оскільки [PERSON] в обумовлений договором позики строк борг не повернув, а належних та допустимих доказів зворотнього ним не надано та в судовому засіданні не встановлено, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про стягнення з нього боргу за договорами позики є доведеними та такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Разом з тим, суд вважає обґрунтованими посилання представника відповідача-1 на сплив строку позовної давності за вимогами позивачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Зі змісту розписки від 26 грудня 2014 року, вбачається, що [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 2190 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 25 квітня 2015 року. Відтак, умовами договору позики визначено кінцевий строк її повернення, а саме до 25 квітня 2015 року. [PERSON] категорично заперечує факт повернення грошових коштів за вказаною борговою розпискою. В той же час, вона містить наступний запис: «05.12.2017 2000 грн. курс=27,2», виконання підпису після якого так само заперечує [PERSON] . Як було з`ясовано в судовому засіданні, зазначена сума коштів в погашення позики була отримана [PERSON] , який і поставив свій підпис. За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами частини другої статті 527 ЦК України кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно зі статтею 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Підстави заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 ЦК України. Так, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Позивачем [PERSON] не надано будь-яких доказів, які б підтверджували надання ним повноважень [PERSON] на отримання від [PERSON] грошових коштів за договором позики, так само як і відсутні підстави стверджувати, що [PERSON] набув право вимоги за вказаним договором позики в порядку ст. 512 ЦК України. Позивачу [PERSON] стало відомо про порушення свого права 26.04.2015 року, тобто після закінчення визначеного сторонами кінцевого строку повернення позики -25 квітня 2015 року. Отже, перебіг позовної давності для пред`явлення [PERSON] позову про стягнення з [PERSON] , [PERSON] боргу за договором позики закінчився 26 квітня 2018 року, проте позивач звернувся до суду 17.07.2020 року, тобто, з пропуском строку позовної давності. Суд наголошує на тому, що позивачем [PERSON] не доведено, що [PERSON] вчиняв дії, які свідчать про часткове виконання ним грошового зобов`язання, та, як наслідок, переривання перебігу позовної давності, тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог [PERSON] з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Відносно позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 26.12.2014 року представником відповідача-1 заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Так, відповідач [PERSON] не заперечує проти факту отримання ним у борг від [PERSON] 8050 доларів США та зобов`язання повернути їх до 25 квітня 2015 року. Проте, відповідач стверджує, що в розписці на ім`я позивача [PERSON] при дописках про часткове виконання грошового зобов`язання стоять не його ( [PERSON] ) підписи, а останній платіж, виконаний ним з повернення грошових коштів за договором позики, було здійснено 11 грудня 2015 року у розмірі 200 доларів США. Зі змісту розписки від 26.12.2014 року слідує, що [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 8050 доларів США та зобов`язався повернути їх до 25 квітня 2015 року. Умовами договору позики визначено кінцевий строк її повернення - до 25 квітня 2015 року. [PERSON] заперечує факт часткового повернення грошових коштів за вказаною борговою розпискою після здійсненого ним 11 грудня 2015 року у розмірі 200 доларів США, стверджує, що в розписці на ім`я позивача [PERSON] при дописках про часткове виконання грошового зобов`язання стоять не його підписи. В судовому засіданні представником позивачів було надано пояснення, що грошові кошти за договором позики були отримані [PERSON] , який і ставив свій підпис на борговому документі. Позивач [PERSON] не надав будь-яких доказів, які б підтверджували надання ним повноважень [PERSON] на отримання від [PERSON] грошових коштів за договором позики, так само як і відсутні підстави стверджувати, що [PERSON] набув право вимоги за вказаним договором позики в порядку, встановленому законом. Так, обов`язок відповідача-1 по сплаті боргу за договором позики настав 25.04.2015 року, закінченням визначеного сторонами кінцевого строку повернення позики є 25 квітня 2015 року. Проте, [PERSON] , визнаючи свої боргові зобов`язання, 16.06.2015 року, 03.9.2015 року, 11.12.2015 року, повернув частину боргу, тобто часткове виконанням зобов`язання призвело до переривання перебігу позовної давності. Таким чином, перебіг позовної давності для пред`явлення [PERSON] позову про стягнення з [PERSON] , [PERSON] боргу за договором позики розпочався 12.12.2015 року та закінчився 12.12.2018 року, проте позивач звернувся до суду 17.07.2020 року, тобто, з пропуском строку позовної давності. Позивачем [PERSON] не доведено, що [PERSON] після 11.12.2015 року вчиняв дії, які свідчать про часткове виконання ним грошового зобов`язання, та, як наслідок, переривання перебігу позовної давності, тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог [PERSON] з підстав пропуску позовної давності. Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог [PERSON] на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Щодо позовних вимог [PERSON]. та [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за позиками, суд виходить з наступного. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Суд враховує, що відповідач [PERSON] не заперечує ані факту написання ним розписок, ані факту отримання ним грошових коштів у розмірі, вказаному у них. З дослідження тексту розписок від 31.07.2013 року та 04.02.2014 року випливає, що у них строк повернення позики визначений моментом пред`явлення вимоги про її повернення. Тобто, застосовною до виниклих правовідносин правовою нормою є ч. 1 ст. 1049 ЦК України, яка встановлює: якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з матеріалів справи позивачі [PERSON]. та [PERSON] через свого адвоката звернулися до відповідача [PERSON] із вимогою про повернення боргу у квітні 2020 року. Тому, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача-1 на те, що з конструкції останнього речення розписки наданої [PERSON] 31.07.2013 року [PERSON] , повернення позики має бути здійснене впродовж місяця, тобто до 31 серпня 2013 року, а, отже, за вказаною розпискою перебіг строку позовної давності розпочався 31 серпня 2013 року та сплив 31 серпня 2016 року. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази, встановивши характер правовідносин сторін та справжню правову природу розписок від 31.07.2013 року та 04.02.2014 року, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON]. та [PERSON] боргу за договорами позики. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18. Зважаючи на викладене вище, оскільки предметом договору позики від 31.07.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] були грошові кошти у іноземній валюті (10000 (десять тисяч) євро), в силу приписів ст. 533 ЦК України, до стягнення з відповідача [PERSON] підлягає сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на винесення рішення по справі, тобто станмо на 12.04.2021 року: 33,1522 грн.Х10 000=331 522 (триста тридцять одна тисяча п`ятсот двадцять дві) гривні 00 копійок. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні з позовною заявою до суду позивачкою [PERSON]. сплачено судовий збір у розмірі 3042 (три тисячі сорок дві) гривні 95 копійок, позивачем [PERSON] - 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок. Отже, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивачки [PERSON]. у розмірі 3042 (три тисячі сорок дві) гривні 95 копійок, на користь позивача [PERSON] - 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок, зважаючи на задоволення їх позовних вимог до відповідача. За приписами п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Представник позивачів у позовній заяві на виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України зазначив, що орієнтовний розмір витрат позивачів на правову допомогу становить щодо кожного з позивачів 3000,00 грн., на підтвердження чого надав копії договорів про надання правової допомоги. У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Однак, позивачами не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження понесення ними витрат на правничу допомогу, а саме: детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивачів [PERSON]. та [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial