Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] в інтересах якого діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , на підставі якого просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом надання дозволу на здійснення реконструкції перукарні з надбудовою офісних приміщень на [ADDRESS] з боку [PERSON] , який є власником квартири [ADDRESS] . Третьою особою без самостійних вимог по справі зазначено Мукачівську міську раду. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивачу на праві власності належить нежиле приміщення (перукарня) за адресою: [ADDRESS] (надалі - Перукарня). Відповідач є сусідом та власниокм квартири [ADDRESS] . З метою проведення реконструкції належної йому Перукарні він звернувся до власників сусідніх об`єктів нерухомості для надання згоди. Власники квартири [ADDRESS] та приміщення [ADDRESS] надали свою згоду на проведення реконструкції Перукарні. В свою чергу відповідач безпідставно відмовляється надати свою згоду, чим чинить йому перешкоди у здійсненні права власності. Після звернення до третьої особи з метою отримання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на «Реконструкцію Перукарні», йому було відмовлено, в зв`язку з відсутністю згоди [PERSON] . Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 317, 319, 383, 391 Цивільного кодексу України. У встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позовну заяву не подав. Від уповноваженого представника Мукачівської міської ради надійшли пояснення, у яких вирішення спору залишено на розсуд суду. На підставі частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо усунення перешкод в користуванні [PERSON] шляхом надання дозволу на здійснення реконструкції Перукарні без дозволу відповідача. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо порушення права позивача на проведення реконструкції Перукарні, а також застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. \~Наявні у справі доказові матеріали (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.08.2008, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.08.2008 №19882389, а.с. 11, 12) свідчать про те, що нежиле приміщення, перукарня за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачу. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.03.2021 №249870289 (а.с. 28) вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить відповідачу. \~ \~ \~ \~На підставі нотаріально засвідченої заяви від 27.07.2018 (а.с.8) та письмової заяви від 25.10.2018 (а.с. 9) [PERSON] (власник квартири [ADDRESS] ) та страхова компанія ПАТ «СК «Універсальна» (власник приміщення №2 на площі Духновича Олександра, 6) надали позивачу згоду на реконструкцію Перукарні. \~ \~ \~ \~З даних містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками запланованого об`єкту реконструкції реконструкція Перукарні вбачається, що розміщення об`єкта на земельній ділянці відповідає вимогам будівельних норм ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», земельна ділянка використовується відповідно до цільового призначення. \~ \~ \~ \~ [PERSON] звертався до міського голови м.Мукачево з клопотанням надати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на «Реконструкцію перукарні з надбудовою офісних приміщень на [ADDRESS] ». \~ \~ \~ \~25.03.2021 позивач надіслав відповідачу листа з проханням надати згоду на реконструкцію Перукарні (а.с. 29, 30). \~ \~ \~ \~Третя особа по справі у відповіді управління міського господарства Мукачівської міської ради Закарпатської області від 17.05.2021 №11182/0/99-21 (а.с. 27) щодо надання містобудівних умов і обмежень на реконструкцію Перукарні позивачу рекомендувала узгодити наміри реконструкції з власниками суміжних квартир та нежитлових приміщень. 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У спірній по справі ситуації позивачем заявлена саме вимога щодо усунення перешкод в користування належним йому майном (Перукарнею) шляхом надання дозволу на реконструкцію без згоди відповідача. По відношенню до цього, суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в ненаданні дозволу на реконструкцію Перукарні без згоди відповідача. В свою чергу, надання [PERSON] , як власником квартири [ADDRESS] , згоди на реконструкцію Перукарні є його правом, а не обов`язком. Тобто, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язком для неї. В свою чергу, обмеження свободи власника житла на його використання нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та непорушення прав інших осіб, зокрема власників суміжних жилих приміщень, не є створенням власнику житла перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у розумінні статті 391 Цивільного кодексу України. Враховуюче викладене, позивачем не доведено належними та допустимим доказами створення йому перешкод у користуванні Перукарнею з боку відповідача, тобто не доведено порушення своїх прав з боку відповідача. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного та

Outcome: dismissed