Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

[PERSON] 04 грудня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача Дніпровського ВДВС міста Кам`янське ГТУЮ у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна, скасування обтяження нерухомого майна, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виключення відомостей з реєстру обтяжень нерухомого майна, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що 23 липня 2014 року постановою № 44140738 Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції (на даний час Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) на все нерухоме майно позивача [PERSON] накладено арешт (номер запису про обтяження 6438102 (спеціальний розділ, зареєстровано 24 липня 2014 року). Також, вказаною постановою № 44140738 відповідачем було накладено арешт на все рухоме майно у державному реєстрі обтяжень рухомого майна (запис 2, зареєстровано: 23 липня 2014 року за № 14461167). Вказані дії були здійснені державним виконавцем Кривеньким Є.В. на підставі виконавчого листа, поданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у справі № 2-2888/2011 на суму 2 436 044.46 грн. В свою чергу, як у 2014 році, так і по теперішній час, позивач навіть не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт. В той же час, 13 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано ухвалу по справі № 2-2888/11 (провадження 6/201/377/2014) про визнання виконавчого листа № 2-2888/2011 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 2 436 044 грн. 46 коп. таким, що не підлягає виконанню. 07 листопада 2018 року позивач звернувся до відповідача з листом щодо зняття арешту з майна позивача з підстави того, що виконавчий лист визнаний таким, що не підлягає виконанню. 16 листопада 2018 року відповідач листом № 20042 повідомив позивача про те, що арешт був накладений в рамках виконання виконавчого провадження у період 23 липня 2014 року - 16 вересня 2014 року. Окрім цього, відповідач повідомив, що виконавче провадження завершено 16 вересня 2014 року, а здійснити перевірку матеріалів виконавчого провадження періоду 2014 року не має можливості через знищення цих документів за закінченням строку зберігання, а тому у відповідача відсутні правові підстави для зняття арешту. З посиланням на норми ЦК України, Конституції України та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» позивач вважає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У позивача виникла необхідність звернення до суду з даним позовом про зняття арешту та поновлення його порушених прав, з урахуванням того, що відповідач відмовляється зняти арешт самостійно, а підставою для накладення вище зазначених арештів відповідача слугував виконавчий лист, який 13 жовтня 2014 року визнаний Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська таким, що не підлягає виконанню. На підставі вище викладеного, накладені відповідачем арешти на все нерухоме та рухоме майно позивача підлягають зняттю, шляхом скасування записів про арешт майна у реєстрі нерухомо та рухомого майна. Позивач вважає за необхідне звернутися з даним позовом про зняття арешту, оскільки на даний час не має підстав для обтяження нерухомого майна, яке йому належить. Наявність обтяжень перешкоджає йому вільно користуватись та розпоряджатись належним позивачу вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Позивач звернувся до відповідача з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. А тому просив скасувати у державному реєстрі обтяжень рухомого майна, запис 2, вид обтяження: публічне обтяження, тип обтяження: арешту рухомого майна, зареєстровано 23 липня 2014 року, за №14461167, реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження: постанова про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, ВП № 44140738, 23 липня 2014 року, Дніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції (заступник начальника відділу Кривенький Є.В.), обтяжувач: Дніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції та скасувати у відомостях державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про обтяження: № 6438102 (спеціальний розділ), від 24 липня 2014 року, вид обтяження: арешт нерухомого майна, державний реєстратор: Івашина А.А. , Дніпродзержинське міське управління юстиції, Дніпропетровська обл., підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: 44140738, виданий 23 липня 2014 року, видавник: Кривенький Є.В., Дніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, Дніпропетровська області, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття в судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, фактично про розгляд справи знає і не заперечує проти розгляду справи без його участі за наявними матеріалами та винесення рішення по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 23 липня 2014 року постановою № 44140738 Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції (на даний час Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) на все нерухоме майно [PERSON] накладено арешт (номер запису про обтяження 6438102 (спеціальний розділ, зареєстровано 24 липня 2014 року). Також, вказаною постановою № 44140738 відповідачем було накладено арешт на все рухоме майно у державному реєстрі обтяжень рухомого майна (запис 2, зареєстровано: 23 липня 2014 року за № 14461167). Вказані дії були здійснені державним виконавцем Кривеньким Є.В. на підставі виконавчого листа, поданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у справі № 2-2888/2011 на суму 2 436 044.46 грн. В свою чергу, як у 2014 році, так і по теперішній час позивач навіть не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт. В той же час, 13 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано ухвалу по справі № 2-2888/11 (провадження 6/201/377/2014) про визнання виконавчого листа № 2-2888/2011 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 2 436 044 грн. 46 коп. таким, що не підлягає виконанню. 07 листопада 2018 року позивач звернувся до відповідача з листом щодо зняття арешту з майна позивача з підстави того, що виконавчий лист визнаний таким, що не підлягає виконанню. 16 листопада 2018 року відповідач листом № 20042 повідомив позивача про те, що арешт був накладений в рамках виконання виконавчого провадження у період 23 липня 2014 року - 16 вересня 2014 року. Окрім цього, відповідач повідомив, що виконавче провадження завершено 16 вересня 2014 року, а здійснити перевірку матеріалів виконавчого провадження періоду 2014 року не має можливості через знищення цих документів за закінченням строку зберігання, а тому у відповідача відсутні правові підстави для зняття арешту. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Таким чином, на даний час у державному реєстрі обтяжень рухомого майна продовжує існувати існує запис 2, зареєстрований 23 липня 2014 року за № 14461167, підстава обтяження: постанова про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, ВП № 44140738, 23 липня 2014 року, видавник: Дніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, Дніпропетровська обл. (заступник начальника відділу Кривенький Є.В.) та у відомостях з державного реєстру речових прав на нерухоме майно міститься запис про обтяження: від 24 липня 2014 року № 6438102 (спеціальний розділ), підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: 44140738, виданий 23 липня 2014 року, видавник: Кривенький Євген Вікторович, Дніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, Дніпропетровська обл.. У позивача виникла необхідність звернення до суду з даним позовом про зняття арешту та поновлення його порушених прав, з урахуванням того, що відповідач відмовляється зняти арешт самостійно, а підставою для накладення вище зазначених арештів відповідача слугував виконавчий лист, який 13 жовтня 2014 року визнаний Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська таким, що не підлягає виконанню. На підставі вище викладеного, накладені відповідачем арешти на все нерухоме та рухоме майно позивача підлягають зняттю, шляхом скасування записів про арешт майна у реєстрі нерухомо та рухомого майна. У відповідності до положень статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення - остання стадія існування зобов`язання, із завершенням якої первісний юридичний зв`язок між сторонами, виражений у конкретному зобов`язанні, втрачається. Наявність обтяжень перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним йому вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, обтяження. Позивач звернувся до відповідача з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, а тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майна. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації обтяження є втому числі і рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього закону дії або бездіяльність державного реєстратора може бути оскаржена до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено наступне: «кожен має право на справедливий … розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…». Згідно до статті 129 Конституції України, «основними засадами судочинства є: законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;…гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом». Згідно до існуючої практики Європейського суду по правам людини, яка згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV, наряду с Конвенцією є джерелом права, наявність безпристрасності по п.1 ст. 6 повинно визначатися по суб`єктивному та об`єктивному критеріям. У відповідності до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Судом в засіданні з`ясовано, що як вбачається з позовної заяви спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, на яке було накладено обтяження та заборону на його відчуження. 23 липня 2014 року постановою № 44140738 Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції (на даний час Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) на все нерухоме майно [PERSON] накладено арешт (номер запису про обтяження 6438102 (спеціальний розділ, зареєстровано 24 липня 2014 року). Також, вказаною постановою № 44140738 відповідачем було накладено арешт на все рухоме майно у державному реєстрі обтяжень рухомого майна (запис 2, зареєстровано: 23 липня 2014 року за № 14461167). Вказані дії були здійснені державним виконавцем Кривеньким Є.В. на підставі виконавчого листа, поданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у справі № 2-2888/2011 на суму 2 436 044.46 грн. В свою чергу, як у 2014 році, так і по теперішній час позивач навіть не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт. В той же час, 13 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано ухвалу по справі № 2-2888/11 (провадження 6/201/377/2014) про визнання виконавчого листа № 2-2888/2011 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 2 436 044 грн. 46 коп. таким, що не підлягає виконанню. 07 листопада 2018 року позивач звернувся до відповідача з листом щодо зняття арешту з майна позивача з підстави того, що виконавчий лист визнаний таким, що не підлягає виконанню. 16 листопада 2018 року відповідач листом № 20042 повідомив позивача про те, що арешт був накладений в рамках виконання виконавчого провадження у період 23 липня 2014 року - 16 вересня 2014 року. Окрім цього, відповідач повідомив, що виконавче провадження завершено 16 вересня 2014 року, а здійснити перевірку матеріалів виконавчого провадження періоду 2014 року не має можливості через знищення цих документів за закінченням строку зберігання, а тому у відповідача відсутні правові підстави для зняття арешту. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, зазначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У пункті 8 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року вказано, що в одному провадженні можуть розглядатися вимоги про визнання права власності та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту. Пунктом 8 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року передбачено що, за подання позовної заяви у випадку об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру (залежно від вартості майна, яке відшукується), так і за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового характеру (зняття арешту з майна). Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Представник позивача звернувся до відповідача з відповідними заявами про зняття арешту з майна, але відповідь не отримав. Таким чином, державним виконавцем виконавче провадження було завершене, але накладений арешт майна знятий не був, тобто державним виконавцем не було виконано норми чинного законодавства. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Отже, оскільки на даний час відсутні підстави для подальшого обтяження нерухомого майна позивача, у зв`язку із тим, що виконавче провадження було закрито, а повторно виконавчі документи для виконання не пред`являлися та строк для їх пред`явлення минув, необхідне зняти вказане обтяження та арешт майна. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків або під час розгляду звернень відповідача, останньому було завдано ушкодження здоров`я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та скасувати у державному реєстрі обтяжень рухомого майна, запис 2, вид обтяження: публічне обтяження, тип обтяження: арешту рухомого майна, зареєстровано 23 липня 2014 року, за №14461167, реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження: постанова про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, ВП № 44140738, 23 липня 2014 року, Дніпровський ВДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції (заступник начальника відділу Кривенький Є.В.), обтяжувач: Дніпровський ВДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції та скасувати у відомостях державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про обтяження: № 6438102 (спеціальний розділ), від 24 липня 2014 року, вид обтяження: арешт нерухомого майна, державний реєстратор: Івашина А.А. , Дніпродзержинське міське управління юстиції, Дніпропетровська обл., підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: 44140738, виданий 23 липня 2014 року, видавник: Кривенький Є.В., Дніпровський ВДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції, Дніпропетровська області. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги, про які у позивача є спір з відповідачем, в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved