Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] 22 лютого 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини (своє утримання) до досягнення неповнолітньою дитиною трирічного віку. Позивач у своєму позові посилається на те, що з відповідачем зараз перебувають в шлюбі, відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], вона є мамою цієї дитини. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини участі не приймає, стоїть питання про розлучення, разом не мешкають. Вона зараз не працює, доглядає дитину. Матеріально погано забезпечена. Просила стягнути з відповідача на її користь щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу відповідача на її утримання до досягнення дочкою трьох років, задовольнивши позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, позовні вимоги визнав повністю і не заперечував проти розгляду справи без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07 листопада 2009 року. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] і дочку [PERSON], [INFO]. Стосунки у сторін не склалися, стоїть питання про розірвання шлюбу, разом не мешкають, спільне господарство не ведуть, стало питання про утримання не працюючої дружини і виховання та утримання спільних дітей. На теперішній час позивач мешкає разом зі своїми неповнолітніми дітьми, займається їх вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання цих дітей та дружини регулярну матеріальну допомогу не надає. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. На підставі ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.. Судом встановлено, що дочка сторін [PERSON] неповнолітня, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від батька, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дружини до досягнення вказаною дочкою трьох років в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу відповідача щомісячно. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач не виплачує аліменти в добровільному порядку, працює, має доходи і суттєве матеріальне становище. А дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2014 рік» та ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що: установити у 2014 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня - 1176 гривень, з 01 липня - 1207 гривень, з 01 жовтня - 1256 гривень та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 01 січня - 1032 гривні, з 01 липня - 1059 гривень, з 01 жовтня - 1102 гривні; з 01 грудня - 1167 грн., дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 1286 гривень, з 01 липня - 1320 гривень, з 01 жовтня - 1373 гривні; працездатних осіб: з 01 січня - 1218 гривень, з 01 липня - 1250 гривень, з 01 жовтня - 501 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 01 січня - 949 гривень, з 01 липня - 974 гривні, з 01 жовтня - 1014 гривень; установити у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 грудня - 1330 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2015 року - 1032 гривень, з 1 грудня - 1167 гривень, дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2015 року - 1286 гривень, з 1 грудня - 1455 гривень, працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень, осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 грудня - 1074 гривні . Передбачені цим законом зміни про підвищення мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму, які повинні бути з 01 грудня, введені в дію з 01 вересня 2015 року. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволення. Враховуючи те, що позивачка не працює, державну грошову допомогу отримує, але незначну, інших джерел доходу не має, а також вимоги ст. 191 СК України, суд вважає можливим визначити початок виплати цих аліментів з 22 лютого 2016 року, а також допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача слід також стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 487 грн. 20 коп.. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача та їх вказаної дочки по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та предмета спору, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідача стосовно не погодження з деякими положеннями позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягувати з відповідача [PERSON], [INFO], уродженця м. Красний Луч Луганської області, Україна, аліменти на користь дружини [PERSON] на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, до досягнення їх дочкою [PERSON], [INFO], повноліття, тобто до [INFO] включно, починаючи стягнення з 22 лютого 2016 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць, а також стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved