Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

[PERSON], [PERSON] позов мотивували тим, що 25.05.2012 року спільними злочинними діями [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] їм було завдано легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30.12.2014 року [PERSON] засуджена за ч. 2 ст. 125 КК України до 30 годин громадських робіт і на підставі п. 1 ч. 3 ст. 106 КК та і. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України звільнена від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.12.2014 року кримінальне провадження відносно [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України закрите на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України в зв`язку з закінченням строків давності. Здійснивши привселюдне побиття відповідачі завдали позивачам значного фізичного та душевного болю і страждань, публічного приниження честі та гідності. Позивачі отримали закриті черепно-мозкові травми струс головного мозку, що супроводжувався головним болем. Вони змушені були тривалий час лікуватись в медичних закладах, приховувати побиті обличчя, уникати людей і це вплинуло на їх нормальні життєві зв`язки. Внаслідок злочинних дій відповідачів позивачі знаходились в депресивному стані, стали замкнутими, втратили сон та спокій, відчували страх. На підставі ст. 23 ЦК України позивачі визначили компенсацію моральної шкоди в сумі по 50\~000 грн. Оскільки на момент вчинення злочину [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були неповнолітніми, їх батьки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] мають нести солідарну відповідальність відповідно до вимог ст. 1179 ЦК України. Позивачі просили стягнути на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди солідарно з [PERSON] і її матері [PERSON] 10\~000 грн.; солідарно з [PERSON] та матері [PERSON] 10\~000 грн.; солідарно з [PERSON] та її батьків [PERSON], [PERSON] 10\~000 грн.; з [PERSON] 10\~000 грн.; з [PERSON] 10\~000 грн. Позивачі просили стягнути на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди солідарно з [PERSON] і її матері [PERSON] 10\~000 грн.; солідарно з [PERSON] та матері [PERSON] 10\~000 грн.; солідарно з [PERSON] та її батьків [PERSON], [PERSON] 10\~000 грн.; з [PERSON] 10\~000 грн.; з [PERSON] 10\~000 грн. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], а також їх представник [PERSON] позов підтримали. Представник пояснив, що правовою підставою позову є ст.ст. 1179, 1182 ЦК України і оскільки шкода завдана спільними діями неповнолітніх, вона підлягає відшкодуванню в частках. Разом з тим, батьки неповнолітніх також притягнуті до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків за ст. 174 КУпАП і оскільки у дітей немає майна, достатнього для відшкодування шкоди, вони повинні відповідати солідарно. Вина всіх відповідачів доведена постановою та вироком суду, тому дані обставини не підлягають доказуванню при вирішенні справи про відшкодування шкоди. Просили позов задоволити. Крім того, [PERSON] і [PERSON] повідомили, що після свята останнього дзвоника у школі вони пішли гуляти, але хтось з відповідачів почав дзвонити з метою з`ясувати стосунки і призначив зустріч на вул. [PERSON]. Вони поїхали, оскільки не хотіли залишати конфлікт. На пустирі біля кафе «Гамбрінус» вже були дівчата. Вони оточили їх, вели себе агресивно і першою нанесла удар [PERSON] [PERSON], а також одночасно [PERSON] вдарила [PERSON] Вони впали на землю і [PERSON], [PERSON], [PERSON]В, [PERSON] і [PERSON] почали бити руками і ногами по різним частинам тіла, внаслідок чого вони отримали тілесні ушкодження і струс головного мозку. Перебуваючи в шоковому стані, зайшли в кафе, щоб привести себе в порядок, але люди побачили на них тілесні ушкодження та розірваний одяг, тому викликали «швидку». Вже в кафе вони відчули біль та почали втрачати свідомість. Іншої бійки після виходу з кафе вони не пам`ятають. Зазначили, що під час стаціонарного лікування до них приходили відповідачі і погрожували, наполягали забрати заяву з міліції, проте медсестри зачинили відділення і викликали працівників міліції. Після побиття вони тривалий час лікувались, відчували біль і страх перед виходом на вулицю. Моральну шкоду оцінили по 50\~000 грн. Відповідачі [PERSON], [PERSON], їх представник [PERSON] позов не визнали. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що тілесних ушкоджень [PERSON] і [PERSON] не завдавала. 25.05.2012 року сестри в дворі школи почали їм погрожувати розбитою пляшкою пива, висловлювались нецензурно, потім вони намагались влаштувати конфлікт і домовились про зустріч на вул. [PERSON]. На пустирі одна із сестер перша вдарила [PERSON], яка впала і отримала синець під оком, тому вона із [PERSON] намагалась перешкодити бійці і робила зауваження. Коли сестри пішли в кафе всі розійшлись. Хто наніс їм тілесні ушкодження не знає, але свідки-очевидці при розгляді кримінальної справи повідомили, що біля кафе їх хтось побив і ця група була в спортивних костюмах. Вважає, що позов є безпідставним. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що тілесних ушкоджень сестри [PERSON] зазнали від дій інших невідомих осіб. Наполягала на тому, що ухвала про закриття кримінального провадження не обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій цієї особи з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Вважає позов не доведеним, а розмір моральної шкоди необґрунтованим. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнала, оскільки відповідно до ст. 1194 ЦК України шкода, яка завдана неповнолітнім, після досягнення повноліття відшкодовується самою особою, тому батько [PERSON] [PERSON] не може бути відповідачем у справі. Крім того, вважає, що вина [PERSON] також не встановлена в судовому засіданні, а відповідно до ст. 61 ЦПК України обовязковим для суду є лише вирок. Просила врахувати, що мала місце віктимна поведінка самих сестер [PERSON] і під час розгляду кримінального провадження було встановлено, що їх били двічі і саме після другого побиття сестри потрапили до лікарні. Оскільки неможливо встановити осіб, які завдали тілесних ушкоджень, а також неможливо розмежувати тілесні ушкодження за часом їх завдання, просила відмовити в позові до [PERSON] Відповідач [PERSON], яка станом на 14.09.2015 року була неповнолітньою і давала пояснення в присутності законного представника матері [PERSON] суду пояснила, що сестри ще за два тижні почали дзвонити, а 25.05.2012 р. самі перші в школі намагались зясувати стосунки, махали розбитою пляшкою, а потім викликали їх на розмову і прийшли на зустріч з хлопцями. [PERSON] перша вдарила її кулаком в пече, від чого вона впала. Їй тоді було 14 років і вона сильно злякалась. Сестер ні вона ні інші подруги не били і коли всі розійшлись на [PERSON] та [PERSON] не було тілесних ушкоджень. Сестри пішли в кафе, а вони по домам. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судові засідання не зявлялись, причини неявок не повідомляли, заяв про розгляд справи у їх відсутність не подавали, позов не оспорили. Повістки надсилались рекомендованим листом завчасно про день та час розгляду справи. Відповідно до ст. 169 ЦПК України справа розглянута у відсутність відповідачів. Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, а також матеріали кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за ч. 2 ст. 125 КК України, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Між сторонами виникли недоговірні зобов`язання щодо відшкодування шкоди, завданої кількома неповнолітніми особами, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми глави 82 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1182 ЦК України, шкода, завдана спільними діями кількох неповнолітніх осіб, відшкодовується ними у частці, яка визначається за домовленістю між ними або за рішенням суду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1179 ЦК України, неповнолітня особа (у віці від 14 до 18 років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Відповідно до ч. 3 ст. 1179 ЦК України обовязок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. Судом встановлено, що 25.05.2012 року приблизно о 19.00 годині [PERSON], [INFO], спільно із [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебуваючи на пустирі, що знаходиться за кафе «Гамбрінус» по пров. К.Маркса, 19А в м. Вінниці, маючи спільний умисел на нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] та [PERSON] на ґрунті взаємних неприязних стосунків, нанесли удари руками по різних частинах тіла потерпілих, завдавши їм легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоровя. Згідно висновків експерта № № 655, 656 від 15.04.2013-14.05.2013 р. у [PERSON], [PERSON] під час стаціонарного лікування у ВОДКЛ з 25.05.2012 року до 01.06.2012 року виявлені тілесні ушкодження «закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, множинні забої мяких тканин голови, обличчя, кінцівок, тулуба», які за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад 6 але не більше 21 дня) розлад здоровя, виникли від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо в строк 25.05.2012 року» (а.с. 76-78, 82-84). Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30.12.2014 року [PERSON] засуджена за ч. 2 ст. 125 КК України до 30 годин громадських робіт. Відповідно до ст. 106 КК України звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрите (а.с. 70-72). Відносно [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] кримінальне провадження за ч. 2 ст. 125 КК України закрите на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, п. 1 ч. 3 ст. 106 КК України відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 30.12.2014 року (а.с. 73-75). Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 61 ЦПК України визначено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Так, вироком суду і ухвалою про закриття кримінального провадження встановлено, що спільними діями [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позивачам [PERSON]І і [PERSON] було завдано тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. В судовому засіданні при розгляді кримінального провадження і при розгляді цивільної справи відповідачі заперечували нанесення тілесних ушкоджень позивачам, проте належних доказів, відповідно до ст. 58 ЦПК України, не надали. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які неодноразово викликались в судове засідання, не з`явились і представник відповідачів [PERSON], яка заявила клопотання про їх виклик, в подальшому не наполягала на їх допиті. Враховуючи такі обставини справа розглянута на підставі доказів, що були в матеріалах справи. Суд вважає, що до уваги слід прийняти показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вони давали при розгляді кримінального провадження і були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, зафіксовані у вироку від 30.12.2014 року. Всі свідки повідомили суду про факт нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] та [PERSON] відповідачами [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і їх дії суд кваліфікував за ч. 2 ст. 125 КК України. Твердження відповідачів в судовому засіданні, що [PERSON] і [PERSON] отримали тілесні ушкодження, від яких втратили свідомість і потрапили в лікарню після того, як їх вдруге побили невідомі особи біля кафе «Гамбрінус», а до цього у [PERSON] був лише синець під оком, а у [PERSON] розбита губа, суд оцінює критично. Такі обставини відповідачі повідомили при розгляді кримінального провадження, проте факт нанесення тілесних ушкоджень самими обвинуваченими був доведений в судовому засіданні. Також суд приймає до уваги, що при судовому розгляді кримінального провадження експерт [PERSON] пояснив, що розмежувати механізм, локалізацію і кількість нанесених тілесних ушкоджень неможливо. Інших доказів в підтвердження невинуватості відповідачі не надали. Закриття кримінального провадження із звільненням осіб від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності не звільняє їх від обов'язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду. При ухваленні рішення суд також враховує роз`яснення, що містяться в п. 7 постанови ПВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких, інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON], [PERSON] суд приймає до уваги характер скоєного злочину, перенесений потерпілими фізичний біль та страждання, яких вони зазнали в зв`язку з ушкодженням здоров`я, глибину душевних страждань та хвилювання внаслідок приниження, побиття і лікування. Вказана шкода є безпосереднім наслідком протиправної поведінки і вини [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує обставини, які встановлені вироком. Так, кримінальне правопорушення було скоєно внаслідок віктимної поведінки потерпілих, які заздалегідь спровокували неправомірні дії обвинувачених на подвір`ї школи та в подальшому. Відповідно до показів свідків [PERSON] і [PERSON] при розгляді кримінального провадження вбачається, що потерпілі самі зателефонували до обвинувачених щоб зустрітись та з`ясувати стосунки і прийшли на зустріч з хлопцями та дівчатами, тобто заздалегідь знаючи, що відбудеться бійка. Також суд враховує роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, вимоги розумності і справедливості і вважає, що з відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON], [PERSON] по 2 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, із застосуванням вимог ст. 23, 1167, ч. 3 ст. 1179, 1182 ЦК України. Обов`язок батьків відшкодувати шкоду припинився, оскільки особи, які завдали шкоди, досягли повноліття. Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 1179 ЦК України позов про солідарне стягнення коштів з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволенню не підлягає. Сторонами понесені такі судові витрати: позивачами [PERSON], [PERSON]І по 500 грн. судового збору (а.с. 1, 2); відповідачем [PERSON] 2679,60 грн. витрат на правову допомогу; відповідачем [PERSON] 2436,00 грн. витрат на правову допомогу; відповідачем [PERSON] 4500,00 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати в сумі 1000 грн., що полягають у сплаті позивачами судового збору, підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках пропорційно задоволеним позовним вимогам (20%) в сумі по 20 грн. з кожної (сума позовних вимог кожного позивача 50 000 грн., задоволено 10 000 грн., що становить 20% від суми позовних вимог (500грн.?20%?100% = 100 грн.; 100 грн. : 5 = 20 грн.). 80% судових витрат, що понесені відповідачкою [PERSON], підлягають стягненню в рівних частках з позивачів [PERSON], [PERSON] по 974,40 грн. (2436 грн. ? 80% ?100% = 1948,80 грн.; 1948,80 грн. : 2 = 974,40 грн.) Оскільки в задоволенні позову до [PERSON], [PERSON] відмовлено, судові витрати, понесені цими відповідачами, підлягають стягненню з позивачів в рівних частках: по 2\~250 грн. на користь [PERSON] і по 1339,80 грн. на користь [PERSON]

Outcome: partial