Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

[PERSON] [PERSON], через свого представника [PERSON], звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Казкова оселя» про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 05 лютого 2015 року та застосування наслідків недійсності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу майнових прав (далі - Договір), відповідно до якого продавець продає, а покупець купує майнові права на обєкт нерухомості. Відповідно до п. 2.2 Договору сторони домовились, що обєктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є квартира в обєкті капітального будівництва за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Ветеранів, 21, з наступними характеристиками: поверх 5, № квартири 20, загальна площа 38,3 м кв., кількість кімнат 1. Вартість майнових прав на вказаний обєкт нерухомості за Договором становить 30\~946,40 доларів США. Вказано, що позивач сплатив вартість квартири. Однак, при підписанні вказаного договору позивач не розумів його змісту, його істотних умов, оскільки він є іноземцем та не володіє українською мовою, а переклад Договору на час його укладення здійснено не було. Зазначено, що позивач вважав, що укладає договір купівлі-продажу квартири згідно вказаних характеристик, а не договір купівлі-продажу майнових прав на неї. Крім того, позивач розраховував, що з 01 листопада 2015 року матиме змогу вселитися у свою нову вмебльовану квартиру, однак, натомість, відповідач пропонує йому квартиру без проведення будь-яких ремонтних робіт: без дверей, сантехніки, укладення підлоги, тобто в непридатному для негайного використання стані. З огляду на таке, вважає, що в даному випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, а тому, при укладенні спірного правочину мала місце помилка, яка виникла внаслідок нездійснення перекладу тексту Договору та невірного розуміння сторін один одного в ході переговорів. Оскільки укладення Договору було вчинено під впливом помилки, відсутності узгодження всіх істотних умов цього договору, то вважає, що відповідно до ст. 229 ЦК України є підстави для визнання такого договору недійсним. На підставі наведеного, просить визнати недійсним договір купівлі продажу майнових прав від 05 лютого 2015 року та застосувати наслідки недійсності шляхом зобовязання ТзОВ «Казкова оселя» повернути [PERSON] [PERSON] 799\~654,98 грн., а також покласти на відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Просила суд, позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON]В позов заперечував, вважаючи вимоги позивача незаконними, необґрунтованими і безпідставними. В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача, які обґрунтовуються тим, що Договір містить однозначну інформацію про майнові права, як предмет Договору, порядок передачі майнових прав, вартість майнових прав, обовязок продавця зареєструвати права власності на куплені майнові права, тощо. Внаслідок виконання умов Договору позивач отримує повне право володіння, користування та розпорядження майновими правами на обєкт нерухомості, а не квартирою. Вказується, що укладенню спірного правочину передували тривалі переговори між позивачем та директором ТзОВ «Казкова оселя» [PERSON] В ході спілкування, зокрема, шляхом листування через електронну пошту, позивач запитував про можливість отримання Договору англійською мовою, однак, в разі наявності такого лише українською мовою, зазначив, що зможе скористатися послугами перекладача. В одному з листів позивач повідомив, що переклав Договір на португальську мову та відправив його для вивчення своєму юристу в Бразилію. Вважає, що інформація, отримана з такого листування слугує доказом того, що позивач, підписуючи Договір, розумів його зміст, істотні умови. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Просив в позові відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши та оцінивши представлені справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами у справі є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги чи заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що 05 лютого 2015 року між ТзОВ «Казкова оселя», в особі директора [PERSON], та громадянином [PERSON] [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав (а.с.4). Згідно п.2.1 Договору продавець продає, а покупець купує майнові права на обєкт нерухомості в порядку та на умовах, передбачених Договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Пункт 2.2 Договору визначає, що обєктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним Договором, є квартира в обєкті капітального будівництва за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул.. Ветеранів, 21, з наступними характеристиками: поверх 5, № квартири 20, загальна площа 38,3 м кв., кількість кімнат 1. За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч.1-3, 5ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. За змістомст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З розяснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог по визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Сторона позивача в обґрунтування позовних вимог зазначає, що при підписанні Договору не розумів його змісту, істотних умов, оскільки він є іноземцем та не володіє українською мовою, а переклад Договору на час його укладення здійснено не було. Він вважав, що укладає договір купівлі-продажу квартири, а не договір купівлі-продажу майнових прав. Судом встановлено, що [PERSON] [PERSON] є громадянином [PERSON] й українською мовою не володіє. Разом з тим, спірний правочин між сторонами складено українською мовою. Стороною позивача на підтвердження своїх вимог про визнання Договору недійсним в судовому засіданні не надано доказів, що помилка щодо сприйняття позивачем фактичних обставин правочину дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення і обставини, щодо яких помилився позивач існувала саме на момент вчинення правочину. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що волевиявлення [PERSON] [PERSON], яке викладено у оспорюваному правочині, не відповідало його внутрішній волі, сторона позивача суду не надала. Натомість, допитаний в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що він, як директор ТзОВ «Казкова оселя», особисто вів переддоговірні переговори з позивачем. Вказує, що позивач сам проявив ініціативу на укладення спірного правочину, прийшовши до нього в офіс в кінці листопада 2014 року, цікавився умовами договору. Зазначив, що їхні зустрічі відбувались неодноразово, при яких позивачу було докладно розяснено всі істотні умови Договору, вартість майнових прав за Договором та повідомлено, що за планом, строк здачі будинку в експлуатацію - кінець 2015 року, обговорювали й вигляд квартири, й необхідність в подальшому оформлення правовстановлюючих документів. Їхнє спілкування відбувалось через знайому позивача на імя [PERSON], яка його супроводжувала і здійснювала переклад. Крім того, вони також спілкувались через листування електронною поштою та телефоном. На прохання позивача, йому було надано проект Договору для здійснення його перекладу і вивчення юристом. Вказує, що позивач до та після укладення Договору добре розумів, що купує не готову до негайного проживання квартиру, оскільки знав, що будинок, в якій він «купує квартиру» не був закінчений будівництвом. При одній із зустрічей вони разом були на обєкті і [PERSON] [PERSON], оглядаючи квартиру, висловлював свої плани щодо здійснення ним ремонту квартири та просив порадити якогось дизайнера. Також свідок вказував, що з часу укладення оспорюваного правочину позивач часто цікавився ходом будівництва та навіть сам надсилав йому фотоповідомлення на телефон із зображенням будинку за адресою: м. Луцьк, вул. Ветеранів, 21. Розділ 17 Договору містить адреси та реквізити сторін, де покупець, [PERSON] [PERSON], вказав свою електронну адресу: roger.@gmail.com. В матеріалах справи містяться належним чином завірені переклади листів з англійської мови на українську мову, відправлених з електронної адреси roger.@gmail.com., однак суд розцінює такий доказ критично, оскільки позбавлений можливості достовірно встановити, що автором даних листів був саме позивач. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктами 10.2 10.7 Договору визначено, що укладення Договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення щодо укладення та виконання Договору є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, умови Договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості між ними, Договір не приховує іншого правочину і спрямований на настання наслідків, які обумовлені ним, Договором зафіксовано всі істотні умови, необхідні для договору даного виду, мова Договору покупцеві зрозуміла, будь-яких претензій щодо тлумачення змісту та умов Договору у покупця відсутня. Посилання сторони позивача на те, що під час укладання оспорюваного договору [PERSON] [PERSON] не розумів обставин, які мають істотне значення і підписаний ним договір не відповідає його внутрішній волі, скільки він не розумів змісту договору внаслідок незнання української мови, а тому помилявся щодо умов договору, є безпідставним, адже помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. ТзОВ «Казкова оселя» не мала обовязку перед позивачем щодо забезпечення здійснення офіційного перекладу тексту договору. З обставин справи вбачається, що власні дії позивача, що виразилися в підписанні оспорюваного договору, здійснення ним оплати вартості майнових прав за Договором, являється підтвердженням ознайомлення [PERSON] [PERSON] зі змістом укладеного ним правочину та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що укладений між сторонами спірний договір купівлі продажу майнових прав від 05 лютого 2015 року був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення покупця [PERSON] [PERSON] було вільним і відповідало внутрішній волі останнього, а тому вимоги позивача про визнання недійсним Договору та застосування наслідків недійсності задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed