Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-05 00:00:00

[PERSON] 24 грудня 2015 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 1/4 частина домоволодіння №51 по пров. Львівському в м. Дніпропетровську належить на праві власності позивачці, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 25.12.2007 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-4112; 1/4 частина спірного домоволодіння належить відповідачу, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 25.12.2007 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-4114; 1/4 частина спірного домоволодіння належить [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 25.12.2007 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-4116; 1/4 частина вищезазначеного домоволодіння належить [PERSON], який помер 21 квітня 1984 року. Так, домоволодіння № 51 по пров. Львівському в м. Дніпропетровську було збудоване подружжям [PERSON] та [PERSON] в 1957 році. Правовстановлюючий документ - договір забудови, посвідчений 09 вересня 1957 року Сухачівською селищною радою за реєстром №; 3-10111, зареєстрований в КП „ДМБТІ 10 травня 1989 року за реєстром № 516-24, був оформлений на імя [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів від 14.03.1989 року № 129/1 затверджений акт про закінчення будівництва і спірний будинок введений в експлуатацію. 21 квітня 1984 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини спірного домоволодіння, яку успадкували його дружина [PERSON] та їх син [PERSON], тобто по 1/4 частині кожному. 26 вересня 1987 року [PERSON] померла, залишивши заповіт на 3/4 частини будинку на імя чоловіка позивачки [PERSON]. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.1991 року за чоловіком позивачки [PERSON] було визнано право власності на 3/4 частини спірного домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, на 1/4 його частину за [PERSON]. Разом з тим, [PERSON] своє право власності на 1/4 частину спірного домоволодіння на підставі рішення суду в БТІ не зареєстрував, будинком не користувався і не користується з 1987 року. 03 червня 1995 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 3/4 частин спірного домоволодіння, яку успадкували позивачка по справі [PERSON] і їх діти - відповідачі [PERSON] і [PERSON] по 1/4 кожний. 1/4 частина вищезазначеного домоволодіння до теперішнього часу належить [PERSON] на підставі договору забудови будинку, посвідченого 09 вересня 1957 року Сухачівською селищною радою за реєстром № 3-10111, зареєстрованого в КП „ДМБТІ 10 травня 1989 року за реєстром № 516-24. Разом з тим, з дня смерті [PERSON], а саме з 26 вересня 1987 року по теперішній час позивачка [PERSON], вільно, відкрито та безперервно володіє і користується нерухомим майном - 1/4 частиною спірного будинку, сплачує необхідні комунальні послуги, робить поточний ремонт, що дає підстави для набуття права власності за набувальною давністю на 1/4 частину спірного домоволодіння. Позивач просила анулювати право власності на 1/4 частину домоволодіння № 51 по пров. Львівському в м. Дніпропетровську за [PERSON] на підставі договору забудови будинку, посвідченого 09 вересня 1957 року Сухачівською селищною радою за реєстром № 3-10111, зареєстрованого в КП „ДМБТІ 10 травня 1989 року за реєстром № 516-24; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі договору забудови будинку, посвідченого 09 вересня 1957 року Сухачівською селищною радою за реєстром № 3-10111, зареєстрованого в КП „ДМБТІ 10 травня 1989 року за реєстром № 516-24; визнати за [PERSON], право власності в порядку набувальної давності на 1/4 частину домоволодіння № 51 по пров. Львівському в м. Дніпропетровську, який складається з: житловий будинок літ.А-1 житловою площею 13,2 м2, загальною площею 31,3 м2 , літня кухня літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Б, душ літ. Д, споруди №1-4, К. Від позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилися, про день і час проведення слухання справи сповіщався належним чином, про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів від 14.03.1989 року № 129/1 затверджений акт про закінчення будівництва і введений в експлуатацію житловий будинок № 51 по пров. Львівському в м. Дніпропетровську. Договір забудови, посвідчений 09 вересня 1957 року Сухачівською селищною радою за реєстром №; 3-10111, зареєстрований в КП „ДМБТІ 10 травня 1989 року за реєстром № 516-24, був оформлений на імя [PERSON]. 1/4 частина домоволодіння №51 по пров. Львівському в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON],на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 25.12.2007 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-4112; 1/4 частина спірного домоволодіння належить на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 25.12.2007 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-4114; 1/4 частина спірного домоволодіння належить [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 25.12.2007 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-4116; 1/4 частина вищезазначеного домоволодіння належить [PERSON], який помер 21 квітня 1984 року. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини спірного домоволодіння, яку успадкували його дружина [PERSON] та їх син [PERSON], тобто по 1/4 частині кожному. 26 вересня 1987 року [PERSON] померла, залишивши заповіт на 3/4 частини будинку на імя чоловіка позивачки [PERSON]. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.1991 року за [PERSON] було визнано право власності на 3/4 частини спірного домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, на 1/4 його частину за [PERSON]. Разом з тим, [PERSON] своє право власності на 1/4 частину спірного домоволодіння на підставі рішення суду в БТІ не зареєстрував, будинком не користувався і не користується з 1987 року. 03 червня 1995 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 3/4 частин спірного домоволодіння, яку успадкували позивачка по справі [PERSON] і їх діти - відповідачі [PERSON] і [PERSON] по 1/4 кожний. 1/4 частина вищезазначеного домоволодіння до теперішнього часу належить [PERSON] на підставі договору забудови будинку, посвідченого 09 вересня 1957 року Сухачівською селищною радою за реєстром № 3-10111, зареєстрованого в КП „ДМБТІ 10 травня 1989 року за реєстром № 516-24. Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь -які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які місять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з аналізу норм ст.344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч.1 ст.60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Право власності за давністю володіння, перш за все, може виникнути на придбане для володіння майно, яке відноситься до будь -якої форми власності, крім того, яке вилучено з цивільного обороту. Нерухоме майно може стати предметом набуття за давністю, оскільки вважається, що таке майно існує. В силу ч.1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знеціненні та зміни їх призначення. Також, обов'язковою ознакою нерухомого майна, як об'єкту матеріального світу, в розумінні вимог матеріального закону, є прийняття такого майна в експлуатацію та реєстрація речового права у встановленому законом порядку. Як зазначалось вище, право власності на вказане майно зареєстровано у встановленому законом порядку у Реєстрі прав власності за фізичними особами у відповідних частках, тому спірний об'єкт володіння, що уявляє собою об'єкт нерухомості майна, є законним в розумінні вимог чинного законодавства. Достовірність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст.3 ЦК України). Аналіз вимог чинного законодавства, в яких йдеться про недостовірних учасників цивільних правовідносин, дозволяє зробити висновок, що особу слід вважати добросовісною у тому випадку, коли вона діє без умислу причинити шкоду іншій особі, а також не допускає легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди. З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що фактичне володіння спірним майном не завдало шкоди правам та охороню вальним законом інтересам третіх осіб, а сам факт володіння таким майном х з боку позивача не спрямований на спричинення шкоди іншим особам. Безперервність володіння повинна бути на протязі визначених законом строків і цей строк диференціюється в залежності від об'єкта, в даному випадку для нерухомого майна є таким, що становить 10 років. Також обов'язковою ознакою, необхідною для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України є факт відкритого володіння, очевидного для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. При цьому перебіг строку набувальної давності прочиняється з моменту володіння. Як зазначалось, вище для суду є приюдиційною обставина перебування у користуванні та володінні позивача понад 10 років, у тому числі факт існування таких обставин за три роки до набрання ЦК України в ред.. 2004 року. Суд вказує, що за вказаний період часу, вказана частина спірного майно не була примусово витребувано у позивача в силу індикаційного позову, а фактичне володіння таким майном з боку позивача також не було визнано недобросовісним у встановленому законом порядку. Таким чином, суд прийшов до висновку, що [PERSON]здійснюючи обслуговування зазначеної частини будинку, догляд за ним, добросовісно заволоділа чужим майном, відкрито, безперервно володіє ним в період, більший десяти років. Тому суд вважає, що наявні підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на ? частину домоволодіння № 51 по пров. Львівському в м. Дніпропетровську, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved