Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

[PERSON] (далі -\~позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі -\~відповідач) на свою користь 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому в результаті професійного захворювання. В обґрунтування позову зазначено, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем з 23.08.1991 по 19.12.2005, працював електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем в шахті, гірничим робітником очисного вибою підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, був звільнений за ст.40 п.2 КЗпП України у звязку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя. Медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії від 07.11.2006 № 45/2350, актом розслідування хронічного професійного захворювання від 06.12.2006, довідками МСЕК від 18.11.2005 та від 16.03.2017 підтверджується наявність у позивача професійного захворювання: хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії загострення з тяжкими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, внаслідок чого позивачу встановлена третя група інвалідності за професійним захворюванням, 50% втрати професійної працездатності безстроково, потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні; протипоказано важку фізичну працю, роботу в підземних умовах. Позивач зазначає,\~що стан\~його здоров'я\~залишається досить\~тяжким,\~він відчуває\~дискомфорт,\~потребує лікування\~і надалі.\~Позивач зазнав\~і продовжує\~зазнавати дуже\~сильного фізичного\~болю і\~страждань,\~після отримання\~інвалідності і\~втрати працездатності\~у нього\~змінилися умови\~життя,\~що тягнуть\~за собою\~зниження життєвої\~активності,\~систематичне нездужання\~і послаблення\~організму.Наведеним обґрунтовує спричинення йому моральної шкоди, розмір якого оцінює в 100\~000 грн. Позивач правом участі в судовому засіданні не скористався, до позову надав заяву про розгляд справи без його участі за станом здоровя (а.с.4). Відповідач проти задоволення позову заперечував, про що подав відзив на позов. Мотиви незгоди зводяться до такого. Позивач не надав доказів, у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникнення профзахворювання у позивача, про умови праці відповідачу було розяснено при прийнятті на роботу; весь період роботи у відповідача позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач, відповідала функціональним можливостям організму, загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. Відповідного підтвердження виписки фахівців профпатологічного відділення та призначеного рекомендованого лікування позивачем до матеріалів справи не долучено, що визиває сумнів, що позивач дотримується рекомендацій лікарів, немає також і висновку МСЕК або інших медичних органів про спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідач вважає, що позивачем не доведено існування на час розгляду справи повної втрати ним у зв'язку із захворюванням працездатності, що спричиняють йому моральну шкоду та перешкоджають звичайній організації його життя. На думку відповідача, відсутні жодні правові підстави для задоволення позову, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, навівши доводи, аналогічні викладеним у відзиві. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Копією трудової книжки серії БТ-ІІ №4694256 на ім'я позивача підтверджується, що останній перебував з відповідачем у трудових відносинах з 23.08.1991 по 19.12.2005, працював електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем в шахті, гірником очисного вибою підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, був звільнений за ст.40 п.2 КЗпП України у звязку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя (а.с.8-10). Згідно з довідкою МСЕК позивачу 18.11.2005 вперше встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням (а.с.13). Відповідно до висновку Центральної лікарсько-експертної комісії Клініки профзахворювань Інституту медицини праці АМН України від 07.11.2006 №45/2350 позивачу вперше встановлено захворювання професійне змішаної етіології (фізичні навантаження та вертеброгенна патологія): хронічна переважно правостороння попереково-крижова радикулопатія в стадії нерізко вираженого загострення з больовим компонентом та статико-динамічними порушеннями помірно вираженими (а.с.18). За змістом [PERSON] розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 06.12.2006, затвердженого Головним державним лікарем м.Красноармійська [PERSON] 19.12.2006, комісія, до складу якої входять, в тому числі, працівники ДП «ВК «Краснолиманська», провела розслідування причин виникнення у позивача вказаного професійного захворювання. За пунктами 16-19 вказаного [PERSON] професійне захворювання у позивача виникло у звязку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах. Визначена причина професійного захворювання: по атестаційній картці №9 важкість праці: динамічна праця за участю м'язів нижніх кінцівок та тулуба 189,6 Вт (при нормі 90), з переважною участю м'язів плечового поясу 186,7 Вт, (при нормі 45). Маса вантажу, що підіймається та переміщується 35кг (при нормі 30кг), перебування у вимушеній позі 15% часу зміни, нахили корпусу 30° до 180 разів за зміну (норма 50, 100 разів). З метою ліквідації та запобігання професійним захворюванням (отруєнням) пропонується начальнику медслужби ДП «ВК «Краснолиманська» [PERSON] посилити контроль за проведенням періодичних медоглядів. В акті також зазначено, що осіб, які допустили порушення нормативно-правових актів з питань охорони праці, які привели до даного професійного захворювання, встановити немає можливості, у звязку з тривалим часом праці в підземних умовах (а.с.11-12). Висновком Центральної лікарсько-експертної комісії Інституту медицини праці АМН України від 17.11.2010 №36/1195 позивачу підтверджено професійне захворювання, встановлене 07.11.2006 (а.с.17). Зверненню позивача до Інституту медицини праці АМН України передували факти його неодноразового амбулаторного та стаціонарного лікування з діагнозом: хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії загострення з тяжкими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом захворювання професійне, про що свідчать копії виписок амбулаторної картки. Після 2010 р. позивач неодноразово перебував на лікуванні з вищевказаним діагнозом професійного захворювання, надходив зі скаргами, зокрема, на постійні виражені болі в поперековому відділі хребта, іррадіюючі в обидві ноги, більше праву, обмеження руху в поперековому відділі хребта, відчуття заніміння та слабкість в ногах, судоми у м'язах правої гомілки, затруднена ходьба (а.с.53-54, 56-58, 60-62). 16.03.2017 позивач був повторно оглянутий на МСЕК за професійним захворюванням та йому встановлено 50% втрати професійної працездатності безстроково, третя група інвалідності безстроково (довідки №0047030, №0882002). Рекомендовані заходи для відновлення працездатності: «Д»-нагляд, лікування у невролога, стаціонарне, медикаментозне, санаторно-курортне лікування (а.с.14). На підставі наведених доказів суд доходить висновку, що аргументи, наведені позивачем щодо спричинення йому відповідачем моральної шкоди, є слушними та заслуговують на увагу з огляду на такі норми права. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами ст.173 КЗпП України за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Обовязки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. В своєму Рішенні від 27.01.2004 Конституційний Суд України визначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Враховуючи викладені обставини справи та наведені норми права з урахуванням розяснень Верховного Суду України та Конституційного Суду України, суд доходить висновку, що факт отримання позивачем на підприємстві відповідача професійних захворювань, які призвели до втрати його професійної працездатності на 50% та встановлення 3 групи інвалідності безстроково, необхідність медикаментозного та санаторно-курортного лікування такого захворювання, потреба у медичній та соціальній допомозі, апріорі свідчить про спричинення позивачу моральних страждань, втрати нормального життєвого укладу, притаманного віку позивача, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, вказує на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди. Доводи відповідача щодо ознайомлення позивача з умовами праці, відсутність з його боку будь-яких скарг на умови праці та продовжування працювати до самого звільнення не спростовують факт того, що професійне захворювання отримане позивачем саме внаслідок тривалого, майже 15 років, періоду роботи в шкідливих умовах у відповідача. Крім того, наведені доводи відповідача, як і інші його аргументи не спростовують наявність у відповідача обовязку дотримуватись вимог ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання приписів законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №3, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість отриманих захворювань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до наслідків, що наступили, які підтверджуються наведеними вище медичними документами, а саме, встановлення позивачу 50% втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності безстроково, глибину фізичних та моральних страждань позивача, обумовлену необхідністю постійного лікування, особливо в період з 2007 р. по 2014 р., а також необхідністю постійного медикаментозного лікування, наявністю обмежень у рухах у поперековій області та постійно вираженої болі в попереку, обмеженням у тривалості ходьби, певним положенням тіла, що викликає необхідність докладання додаткових зусиль, зважаючи на те, що позивач отримав професійне захворювання, працюючи у відповідача протягом достатньо тривалого часу (з 23.08.1991 по 19.12.2005) в незадовільних умовах, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що в рахунок відшкодування моральної шкоди позивача з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 40\~000 грн. З приводу покликань відповідача щодо відсутності відповідного висновку МСЕК про спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які б мали бути підставою для відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 №1-рп/2004 визначено, що за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Оскільки позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності (до якої відноситься будь-яка її втрата (встановлення групи інвалідності, встановлення групи інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності, а також встановлення лише ступеня втрати професійної працездатності), визначена медико-соціальними експертними комісіями на обумовлений термін або безстроково), необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК відсутня. За викладених обставин позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд зазначає, що згідно з пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Отже, стягнута за рішенням суду моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я не є об'єктом оподаткування доходу платника податку. Окремо суд відмічає, що за змістом ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Враховуючи приписи ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 282 грн. (40% від 704,80 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial