Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON], 28.08.2018 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про анулювання реєстрації фізичної особи та втрату права користування жилим приміщенням, а саме: будинком з надвірними будівлями № 56 по вул. Переможній в м. Харкові. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.06.2007 року належить житловий будинок з надвірними будівлями № 56 по вул. Переможній в м. Харкові, де вона фактично проживає та зареєстрована. Також, у вказаному будинку зареєстровані її син [PERSON], онук [PERSON], його дружина [PERSON] та правнук [PERSON]. Син позивача [PERSON] з вересня 1998 року не проживає в житловому будинку № 56 по вулиці Переможній в м. Харкові. В вересні 1998 року він поїхав до Російської Федерації, де залишився проживати, і де мешкає на теперішній час в місті Нижній Новгород. На даний момент позивач не підтримує ніяких стосунків з відповідачем. Позивач вважає, що оскільки [PERSON] в житловому будинку № 56 по вулиці Переможній в місті Харкові не проживає більше девятнадцяти років, його реєстрація повинна бути анульована. Також, відповідач не сплачує комунальні послуги, не підтримує жилий стан будинку. [PERSON] є людиною похилого віку, пенсіонерка, не має можливості сплачувати комунальні послуги за [PERSON] Особисті речі та майно в вищевказаному будинку відсутні. Таким чином, вважає, що відповідач втратив право користування будинком і його реєстрація повинна бути анульована. Також, зазначає, що вона не має можливості розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд, чим порушуються її права. Просить суд позов задовольнити. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав, про слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та обєктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, позивач [PERSON], є власником будинку з надвірними будівлями № 56 по вулиці Переможній в місті Харкові, що підтверджується копією витягу № 14825094 від 07.06.2007 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 28). Також, в вищевказаному будинку зареєстровані син позивача [PERSON], онук [PERSON], його дружина [PERSON] та правнук [PERSON], що підтверджується матеріалами справи. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою підтверджується також відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 25.10.2018 року (а.с. 31). З позовної заяви вбачається, що [PERSON] з вересня 1998 року виїхав до Російської Федерації та мешкає в місті Ніжній Новгород. Житловим будинком з надвірними будівлями № 56 по вулиці Переможній в місті Харкові відповідач не користується, комунальні послуги не сплачує, не підтримує жилий стан будинку. Особисті речі та майно в вищевказаному будинку відсутні. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. У відповідності\~ до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,\~оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі\~-\~ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК)\~із зняттям\~останнього з\~реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. З викладених підстав, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про анулювання реєстрації фізичної особи та втрату права користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved