Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

[PERSON] 30 вересня 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом посилаючись, що 04 лютого 2015 року помер його батько [PERSON], якому належав житловий будинок з господарськими будівлями в с. Недогарки вул. Приморська, 10 Кременчуцького району Полтавської області. Він являється спадкоємцем його майна за заповітом, а мати [PERSON] є спадкоємцем обовязкової частки. 20 листопада 2015 року державний нотаріус Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями в с. Недогарки вул. Приморська, 10 Кременчуцького району Полтавської області в порядку спадкування за заповітом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] сільська рада Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання свого представника не направили, надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечують. Третя особа Третя кременчуцька державна нотаріальна контора Полтавської області в судове засідання не зявилися, надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутність. Суд, дослідивши надані матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах встановлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин. Судом встановлено, що 04 лютого 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ № 282471 виданим 05 лютого 2015 року Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис № 05. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. З заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області звернувся [PERSON], який є спадкоємцем за заповітом, посвідченим 30 липня 2013 року секретарем Недогарківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області та зареєстрованим в реєстрі за № 69. [PERSON] від обовязкової частки у майні померлого чоловіка [PERSON], як непрацездатна за віком, відмовилася, подавши 18 листопада 2015 року відповідну заяву. Спадкова справа зареєстрована в Спадковому реєстрі за номером 57631422. 20 листопада 2015 року державний нотаріус Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з посиланням на відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок з господарськими будівлями, порушивши його законні права і інтереси, які необхідно поновити. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з довідки виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 червня 2015 року за № 576/02-22 на підставі запису в погосподарській книзі за № 0716-1 [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями в с. Недогарки вул. Приморська, 10 Кременчуцького району Полтавської області. Згідно технічного паспорта виданого 04 листопада 2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації міжрегіональне» зазначений житловий будинок складається з житлового будинку літ. «А», погрібу з шийкою літ. «Б», веранди літ. «а», сараю літ. «В», убиральні літ. «Г», літньої кухні літ. «Д», сараю-гаражу літ. «Е», колодязя питного літ. «к», воріт № 1, інвентаризаційна вартість якого становить 185 576 грн. Державна реєстрація вказаного житлового будинку не була проведена, як зазначено в довідці Комунального підприємства «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» від 04 листопада 2015 року за № 61/4227. Виходячи з нормативних актів, зокрема, змісту положень ЦК України 1963 року (глави 12), вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. При таких обставинах суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями в с. Недогарки вул. Приморська, 10 Кременчуцького району Полтавської області належав померлому 04 лютого 2015 року [PERSON], тому [PERSON] набуває на нього право власності в порядку спадкування. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Outcome: approved