Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

[PERSON] 29 січня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради і Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на об'єкт нерухомості - гараж. Позивач у своєму позові посилається на те, що рішенням міського виконкому йому було дозволено збудувати гараж, гараж збудовано, він знаходиться в [ADDRESS], є розпорядження про присвоєння адреси вказану гаражу. Побудувавши гараж за власні кошти і власними силами, зі своїх матеріалів, позивач тривалий час вільно і безперешкодно користується ним, несе витрати по його утриманню та інш.. Але право власності до цього часу так і не зареєстроване. Звернувся в БТІ для отримання технічного паспорту на вказаний гараж, 17 січня 2014 року отримав його і йому рекомендовано питання про право власності на гараж вирішити в судовому порядку. Просив визнати за ним право власності на вказаний спірний гараж, задовільнивши позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що ними стосовно позивача порушень не допущено, звернення до них з питань позовних вимог також не було, позивачем порушено питання про належне оформлення правовстановлюючих документів на гараж, тому позов безпідставний. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не обгрунтованими і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представники відповідача Дніпропетровської міської в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що ними також стосовно позивача порушень не допущено, звернення позивача до них з питань позовних вимог також не було, позивачем порушено питання про належне оформлення правовстановлюючих документів на гараж, цей об'єкт нерухомості не введений в експлуатацію, а отже і не може бути зареєстрованим, тому позов безпідставний. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не обгрунтованими і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представники третіх осіб КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради і Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином (в матеріалах справи містяться розписки), про причини неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і представників відповідачів, з'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення № 595 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 вересня 1979 року позивачу [PERSON] дозволено збудувати гараж боксового типу для автомобіля власного користування на місці існуючих гаражів по [ADDRESS]. Побудувавши гараж за власні кошти і власними силами, зі своїх матеріалів, позивач тривалий час вільно і безперешкодно користується ним, несе витрати по його утриманню та інш.. Згідно розпорядження № 523-р міського голови м. Дніпропетровська від 07 листопада 2013 року відповідно до листа [PERSON] присвоєно індивідуальному гаражу, розташованому в групі гаражів по [ADDRESS], адреса - [ADDRESS]. Але право власності до цього часу так і не зареєстроване. Звернувся позивача в БТІ для отримання технічного паспорту на вказаний гараж, 17 січня 2014 року отримав його і йому рекомендовано питання про право власності на гараж вирішити в судовому порядку, оскільки, на його думку, оформити документи про право власності на спірний гараж позивач в іншому передбаченому законом порядку не може; ніяким іншим чином вирішити питання немає можливості. Тому, у зв'язку з необхідністю узаконити вищевказаний об'єкт нерухомості позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач не обґрунтував та не навів жодного доказу, який би підтверджував існування факту порушення, невизнання або оспорюваності його прав, свобод чи інтересів. Зокрема, із змісту позовної заяви вбачається, що позивач перелічує дії, які ним зроблені, а також норми, що регулюють принципи інституту права власності без зазначення осіб, що порушують, не визнають або оспорюють право позивача. Відповідно до п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року: «Суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.». Отже ВСС України зазначеним листом було роз'яснено, що право на пред'явлення позову про визнання права власності на самочинне будівництво виникає у особи лише після його звернення в установленому законом порядку до компетентного державного органу. І вже рішення такого органу або його відмова визначають наявність спору про право. Така сама позиція знайшла своє відображення у п. 9 постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» (про правовий режим самочинного будівництва). Судом встановлено в судовому засіданні, що позивач з питанням оформлення правовстановлюючих документі в передбаченому законом порядку до міськради чи її компетентних уповноважених органів не звертався, відповіді на своє звернення з цих питань не отримував, а отже спір про право не виник і у позивача відсутні підстави для такого звернення до суду, оскільки його права не порушені та не є оспорюваними. Підстави набуття права власності визначені в главі 24 ЦК України. Зокрема, ст. 328 цього кодексу визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено: «Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту ііого прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.». Перелік об'єктів нерухомого майна, стосовно яких проводиться державна реєстрація прав визначений у ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: «У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об' єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.». Враховуючи наведені норми, можна зробити висновок про те, що право власності на новозбудоване нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на таке нерухоме майно, яка проводиться після завершення будівництва та прийняття нерухомого майна до експлуатації. При цьому, умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначені в Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності», а порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів затверджено Постановою Кабінету міністрів України № 461 від 13.04.2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів». Зазначені норми передбачають прийняття в експлуатацію нерухомого майна за наявності наступних умов: подання замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (п. 2 Порядку, ст. 39 Закону); наявність проектної документації на об'єкт (п. 9 Порядку, ст.ст. 26, 27,31 Закону); виконання на об'єкті всіх робіт, передбачених проектною документацією згідно із державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи (п. 9 Порядку). Таким чином, у зв'язку із не завершенням будівництва, передумовою якого є неприйняття об'єкта в експлуатацію, - відсутні підстави для виникнення права власності позивача на нерухоме майно, а тим більш, відсутні підстави для реєстрації такого права. Крім того, земельна ділянка, на якій відбулось будівництво гаражу за адресою м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] не передавалась а ні у власність позивача, а ні у користування. Таким чином, будівництво відбувалось за відсутності у позивача права користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наведені ознаки, за наявності хоча б однієї з них, дають змогу характеризувати нерухоме майно як самочинне будівництво. Позивачу не відводилась земельна ділянка, і у нього відсутній належним чином затверджений проект, що визначає гараж по [ADDRESS] у м. Дніпропетровську як самочинне будівництво. Частиною 2 ст. 376 ЦК України прямо і безумовно визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Крім того, враховуючи, що на час вирішення цього спору земельна ділянка не відводилась у користування позивача, нормою ч. З ст. 376 ЦК України виключається можливість визнання права власності на таке нерухоме майно в судовому порядку: «Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно». Постановою Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» було роз'яснено, що визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК. (п. З постанови). Зазначене також закріплене в п. 6 зазначеної постанови: абзац 1 п. 6: «Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці...», абзац 2 п. 6: «Це майно не є об'єктом права власності...». Розпорядження міського голови № 523-р м. Дніпропетровська від 07 листопада 2013 року про присвоєння індивідуальному гаражу, розташованому в групі гаражів по [ADDRESS], адреса - [ADDRESS] в пункті 2 містить зобов'язання для позивача звернутися до міськради або її виконавчих органів для вирішення питання щодо можливості оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку згідно з чинним законодавством. Позивачем цього зроблено не було. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків чи інш., які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-якi домовленості i зобов'язання стосовно позивача відносно спірного об'єкту нерухомості, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідачів. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач самовільно без належного дозволу чи належно затвердженого проекту провів будівництво гаражу, наданий позивачем «Технічний висновок про стан будівельних конструкцій гаражу в районі будинку № 10 по вул. Шевченко у м. Дніпропетровську» від 28 серпня 2013 року не свідчить про усунення вказаного порушення, в ньому не відображено конкретно відповідність будівельним нормам і правилам гаражу, не надано документального підтвердження про належне будівництво позивачем. Крім того, сама по собі добровільна сплата податків і комунальних платежів не свідчить про визнання уповноваженими органами держави чи місцевого самоврядування їх права належного користування та самовільного будівництва об'єктів нерухомості без належного дозволу чи належно затвердженого проекту будівництва; згідно ст. 376 ЦК України судом може бути визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно про умові, що при будівництві не було порушено прав інших фізичних та юридичних осіб, інших співвласників і власників сусідніх будинків (в даному випадку сусідів) і гаражів; саме будівництво позивачем було проведено без належного дозволу та проекту. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджені. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимоги до КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради і Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на гараж відмовити. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності на гараж в такому вигляді не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вони не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed