Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON], [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON], у якій просять визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON], посвідчений 6 лютого 2007 року приватним нотаріусом, усунути [PERSON] від права на спадкування за [PERSON], визнати [PERSON] та [PERSON] спадкоємцями першої черги за померлою [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що [PERSON] та [PERSON] є онуками померлої [INFO] [PERSON], з якою проживали у квартирі [ADDRESS] та яка за життя склала заповіт на ім'я свого сина [PERSON] та онука [PERSON] Позивачі посилаються на те, що [PERSON] у момент складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій, а також фізично не могла підписати заповіт через хворобу. Крім того, позивачі вважають, що [PERSON] має бути усунуто від права на спадкування за [PERSON], а їх визнано спадкоємцями першої черги за [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із зустрічною позовною заявою (а.с.51-53) до [PERSON], [PERSON], що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], у якій просять визнати за [PERSON], [PERSON] право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] на підставі заповіту від 6 лютого 2007 року, зобов'язати відповідачів не чинити позивачам перешкод у користуванні даним майном, вселити їх у дану 1/5 частину квартири, стягнути з відповідачів солідарно витрати по оплаті житла у розмірі 16000 гривень на користь [PERSON], стягнути з відповідачів солідарно витрати у розмірі 50000 гривень на користь [PERSON], а також стягнути з відповідачів солідарно на користь [PERSON] витрати на поховання у розмірі 4700 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивачі за зустрічним позовом посилаються на те, що відповідачі за зустрічним позовом перешкоджають їм у вселенні у спірну 1/5 частину квартири, що спричинило їм збитки у зв'язку із необхідністю винаймати житло, а також моральну шкоду. Також відповідачі за зустрічним позовом не відшкодували [PERSON] витрати на поховання [PERSON] [PERSON], її представник та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підримали, проти задоволення зустрічного позову заперечували. [PERSON] та представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підримали, проти задоволення первісного позову заперечували. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання сповіщений належним чином, про поважні причини неявки у судове засідання не сповістив. В матеріалах справи міститься заява з проханням розглянути справу у його відсутність ( а.с.208). Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала. Третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання представника не направив, про дату, час та місце судового засідання сповіщений належним чином, про поважні причини неявки у судове засідання не сповістив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із відмовою у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів та пояснень сторін та їх представників. [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 червня 2002 року. 25 серпня 2007 року [PERSON] уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 25 серпня 2007 року. [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 8 жовтня 2002 року. [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 15 липня 2011 року, була донькою [PERSON], та, відповідно, [PERSON] та [PERSON] є онуками [PERSON], що підтверджується сторонами по справі. [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується записом акта про народження № 831 від 4 травня 1959 року та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00011136082 від 1 жовтня 2012 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно, серії [NUMBER] від 19 травня 2012 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частини квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 6 грудня 2006 року, виданого УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради. Право власності [PERSON] на 1/5 частину квартири було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» під № 47 в книзі 610пр-23, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12940142 від 18 грудня 2006 року. За життя 6 лютого 2007 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 831. Заповіт записано власноручно нотаріусом на нотаріальному бланку серії ВЕЕ № 116656, посвідчувальний запис нотаріуса виконано за допомогою технічного засобу. Заповіт містить рукописний запис від імені [PERSON]: «Мною прочитано вголос, з моїх слів записано вірно» та рукописний підпис від імені [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 942 від 22 жовтня 2012 з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію. У цій квартирі за життя була зареєстрована та проживала й [PERSON], що підтверджується сторонами та свідченнями допитаних у судовому засіданні свідків. [PERSON], [PERSON], [PERSON] у даній квартирі не зареєстровані та не проживають. Згідно листів № 290 від 5 жовтня 2012 року, № 112 від 25 квітня 2013 року КУ «Міська поліклініка № 14», [PERSON] зверталась до поліклініки з діагнозами: 3 липня 2011 року - церебральний атеросклероз, 28 листопада 2001 року - остеохондроз хребта, 13 листопада 2002 року - гострий бронхіт, 13 жовтня 2003 року - цукровий діабет П тип, 12 серпня 2003 року - ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба П.СН І, 11 лютого 2008 року - ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба П.СН І. Згідно даних журналів обліку викликів на дім оглянута 25 лютого 2010 року дільничним терапевтом. Діагноз: наслідки гострого порушення мозкового кровообігу. 5 березня 2010 року оглянута на дому невропатологом, діагноз: церебральний атеросклероз, наслідки гострого порушення мозкового кровообігу. Згідно листа № 786 від 8 жовтня 2013 року КУ «Міська лікарня № 5», [PERSON] знаходилась на лікуванні у терапевтичному відділенні за направленням СМП з 17 травня 2009 року по 21 травня 2009 року (історія хвороби № 2499/655). Клінічний діагноз: Хронічне обструктивне захворювання легенів ІІ ст., загострення. Емфізема легенів. Дифузійний кардіосклероз ЛН ІІ ст. Ішемічна хвороба серця. Стабільна стенокардія ІІІ ФК. Атеросклеротичний кардіосклероз. СН ІІ Б ст. ФК IV . Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. Залишкові явища перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу у 1999 році у вигляді правостороннього геміпарезу с порушенням мовлення. Цукровий діабет ІІ тип. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст. За час перебування у відділенні постійно знаходилась притомною, звернення розуміла, проте відповідати на питання не могла. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що для посвідчення заповіту її викликали на дім. [PERSON] її зустріла особисто, провела її у свою кімнату і вони з нею почали обговорювати питання по складанню заповіту, вона виявила свою волю, сказала, що їй належить частина квартири і вона хоче розпорядитися нею. Жінка давала звіт своїм діям, була в твердій пам'яті, здоровому розумі, проте погано ходила, пересувалась з паличкою. Від виклику свідків, які би були присутні при складанні заповіту, [PERSON] відмовилась, сказала, що вона може читати, сама підписувати і взагалі нормальна людина. Вся воля була її виконана, [PERSON] записана. Заповіт було записано рукою [PERSON] зі слів [PERSON], було передано [PERSON] прочитати, [PERSON] прочитала, була згодна і підписала заповіт. Дієздатність [PERSON] [PERSON] виявила через спілкування з нею, [PERSON] було чітко роз'яснено причину її виклику, [PERSON] під диктовку записала текст заповіту, питань з приводу дієздатності [PERSON], чи з приводу її психологічного стану у неї не виникло. Вона бачила, що людина хвора, але хвора фізично, жінка була повна, тому погано пересувалась, а от сумніви, що вона була у здравому умі і твердій пам'яті у неї не було. Крім того, перед тим, як підписати заповіт [PERSON] сама, хоча й з трудом, але сама прочитала і сама підписала текст заповіту, власноручно. [PERSON] зустріла її біля своєї кімнати. При складанні заповіту в квартирі можливо були ще якісь люди - вона не пам'ятає, але з заповідачем при складанні заповіту вони залишились один на один у кімнаті. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що по квартирі [PERSON] пересувалась сама, виходила у коридор, після смерті дочки їй стало гірше. Вона хотіла, щоб квартира дісталась її сину та онуку. На момент 2007 року проблеми зі здоров'ям у [PERSON] були, вона перенесла інсульт, вона не виходила на вулицю, проте пресувалась по квартирі та була нормальною людиною. [PERSON] розповідала їй завжди всі новини, була в курсі всіх подій, дивилась телевізор, читала книги, газети. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою родини [PERSON] з 2004 року. Безпосередньо з [PERSON] вона не може сказати, що спілкувалась, так як вона не могла розмовляти, їй також доводилось допомагати [PERSON], робити чай, купувати памперси. [PERSON] часто плутала її з іншими людьми (не визнавала її). Це було у 2006-2007 роках. Вона бачила її останніх півроку життя лежачою у памперсах. Вона (свідок) є сусідкою знизу, тому щоразу, коли [PERSON] було погано, або вона чогось хотіла, вона стукала палкою по полу і штукатурка падала свідкові на голову. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] вона познайомилась у 2012 році, коли [PERSON] її попросила доглянути за свекрухою (тобто [PERSON]). По [PERSON] вона бачила, що вона все розуміє, але не могла розмовляти, не могла пересуватись. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 2000 року спілкується з [PERSON], онукою [PERSON], вони разом навчались у школі. У квартирі вона була неодноразово, [PERSON] вже бачила лежачою. Стан [PERSON] був дуже слабим, вона не піднімалась, не виходила не балкон, її потрібно було садити в крісло, дуже погано розмовляла, не зрозуміло було, що вона говорить, вона вже не впізнавала людей. Згідно висновку № 98 посмертної судово-медичної експертизи, виконаної з 20 квітня 2014 року по 21 липня 2014 року судово-медичною експертною комісією КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», експертна комісія вважає, що [PERSON] після першого ішемічного інсульту у 1993 році до настання смерті супроводжували грубі залишкові явища з порушенням мовлення, рахування, письма та читання, отже, 6 лютого 2007 року [PERSON] через афазію, дізартрию, окорухові та зорові порушення не могла членороздільно розмовляти та/або читати вголос, у тому числі через правосторонній геміпарез та паркінсонізм, не могла адекватно власноручно писати та виконувати підписи на документі. З довідки про причину смерті [PERSON] № 1291 від 17 квітня 2012 року вбачається, що причиною смерті [PERSON] став повторний інфаркт міокарда, задньосептальний. З замовлення на організацію та проведення поховання № 123190 від 17 квітня 2012 року вбачається, що [PERSON] замовила організацію та проведення поховання [PERSON] та зобов'язалась сплатити за ці послуги 731,32 гривень (а.с.45). З договору-замовлення на організацію проведення поховання від 17 квітня 2012 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , вбачається, що [PERSON] замовив організацію та проведення поховання [PERSON] та зобов'язався сплатити за ці послуги 4700 гривень (а.с.57). Судом також встановлено, що 27 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди квартири, відповідно до умов якого [PERSON] отримала в оренду квартиру [ADDRESS] строком з 28 лютого 2012 року по 28 серпня 2012 року зі сплатою орендної плати у розмірі 1600 гривень. Згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст.ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Аналогічні положення містяться також у п.п. 157, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 3 березня 2004 року, яка була чинною на момент складення [PERSON] заповіту. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що при відсутності бажання заповідача, наявність свідків при посвідченні заповіту нотаріусом є обов'язковою, лише у разі повної фізичної неспроможності заповідача самостійно причитати вголос текст заповіту. Одночасно з цим, оцінюючи досліджені в межах справи докази, суд доходить до висновку, що жодний з них окремо та усі вони у сукупності у повній мірі не спростовують можливості [PERSON] прочитати вголос та власноручно підписати заповіт 6 лютого 2007 року. Так, висновок посмертної судово-медичної експертизи констатує лише неможливість [PERSON] говорити членороздільно та писати «адекватно», тобто, як пояснив судовий експерт [PERSON] у судовому засіданні, розбірливо. При цьому даний висновок повністю не виключає можливості [PERSON] у день складання заповіту писати та говорити. У свідченнях допитаних у судовому засіданні свідків надається різна оцінка здібності [PERSON] говорити, проте жодний зі свідків, за виключенням [PERSON], яка познайомилась із [PERSON] лише у 2012 році, тобто через 5 років після складання нею заповіту, не вказав на повну неможливість [PERSON] розмовляти. Суд також зауважує, що членороздільність, розбірливість, «адекватність» письма та, особливо, мови є оціночними категоріями та кожною особою сприймаються суб'єктивно. Об'єктивні критерії, з якими б могло бути співставлене членороздільне, розбірливе мовлення та письмо у розумінні свідків, відсутні. Відсутнє посилання на такі критерії й у висновку експертизи. Суд окремо зауважує, що жодний з допитаних у судовому засіданні свідків не був присутній безпосередньо при складанні [PERSON] заповіту. Однак, при цьому той факт, що текст заповіту був прочитаний [PERSON] вголос самостійно підтверджений самою [PERSON] 6 лютого 2007 року шляхом здійснення власноручного напису: «Мною прочитано вголос, з моїх слів записано вірно» та підписування тексту заповіту. Дані напис і підпис здійснені нерівним почерком, проте є цілком розбірливими. Будь-яких доказів, які б підтверджували той факт, що дані напис та підпис виконані не [PERSON], а іншою особою, позивачами за первісним позовом не надано. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, оскільки позивачами за первісним позовом не доведено того, що оскаржуваний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення та того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо визнання заповіту [PERSON] від 6 лютого 2007 року недійсним. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Дана норма закону встановлює підстави для усунення особи від спадкування за законом, а не за заповітом. Оскільки суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, з огляду на що дана норма на спірні правовідносини не розповсюджується, а відповідна вимога у даному випадку є необґрунтованою. Щодо вимоги позивачів за первісним позовом про визнання їх спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 15, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право [PERSON] та [PERSON] спадкувати за [PERSON] замість їх померлої матері [PERSON] за законом відповідачем за первісним позовом не оспорюється, з огляду на що дана вимога у даному випадку не спрямована на захист прав позивачів за первісним позовом та задоволенню не підлягає. Стосовно вимог за зустрічним позовом суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме, зокрема, право власності на нерухоме майно. У відповідності до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За таких обставин, оскільки [PERSON] та [PERSON] не отримано свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно та не зареєстровано на це нерухоме майно право власності у встановленому законом порядку, вони не набули права власності на це майно, з огляду на що їхні права не підлягають захисту у спосіб, визначений ст. 392 ЦК України. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним у постанові від 23 січня 2013 року по справі № 6-164цс12 за результатами перегляду судових рішень з підстав, передбачених п. 1 ст. 355 ЦПК України, обов'язковість якої встановлена ст. 3607 ЦПК України, в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Таким чином, із зверненням [PERSON] 7 вересня 2012 року до Першої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], він отримав право користування 1/5 частиною квартири [ADDRESS]. Одночасно з цим, будь-які докази, які б свідчили про перешкоджання з боку відповідачів за зустрічним позовом позивачам за зустрічним позовом у здійсненні такого користування у матеріалах справи відсутні, з огляду на що вимога про усунення перешкод у такому користуванні та вселення, спрямована до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є безпідставною. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У відповідності до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Відповідно до абз. 3 п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази, які б прямо, чи опосередковано підтверджували факт будь-яких протиправних дій з боку відповідачів за зустрічним позовом по відношенню до позивачів за зустрічним позовом, з огляду на що підстави для відшкодування шкоди, рівно як і вартості оренди [PERSON] квартири - відсутні. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України, спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. При цьому згідно ч. 1 ст. 1222, ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Таким чином, за наявності дійсного заповіту спадкоємцями [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], а не [PERSON] та [PERSON], з огляду на що вимоги до цих осіб про відшкодування витрат на поховання є безпідставною.

Outcome: dismissed