Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

[PERSON] в особі адвоката Темненко В.О. звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила на те, що 01 червня 2009 року вона на підставі рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради №121 від 28.05.2009 року отримала ордер на квартиру [ADDRESS] та зареєструвала своє місце проживання у ній. Позивач зазначає, що на теперішній час вона є єдиним наймачем квартири. До вселення в вищеназвану квартиру [PERSON] була зареєстрована за наступними адресами: з 12.12.1973р. по 26.08.1986р.- [ADDRESS] (вибула на навчання) з 25.02.1993р. по 12.10.1993р.- [ADDRESS] з 19.10.1993р. по 10.07.2009р.- [ADDRESS] з 24.07.2009р. по теперішній час - [ADDRESS] Проживаючи в квартирі [ADDRESS] позивач вирішила використати своє право на приватизацію державного житлового фонду, тобто, приватизувати вищезазначену квартиру. Але при поданні документів посадовими особами органу приватизації позивачу було зазначено на те, що невикористання житлових чеків в період часу та місця проживання з 01.01.1992 року по 25.02.1993 рік нею не підтверджено. Але позивач зазначає, що в період часу з 01.01.1992 року по 25.02.1993 рік її місце проживання дійсно не було зареєстровано, проте фактично вона в цей час навчалася та мешкала в [ADDRESS] . Ця обставина доводиться копією диплому, а також в довідці №2160 від 12.08.2019 року зазначено на те, що [PERSON] була знята з реєстрації в м. Енергодар 26.08.1986 року на навчання. Також у позивача залишилась деяка кореспонденція з печаткою пошти, яка була отримана позивачем саме у м. Харків. З дати вселення у квартиру і по теперішній час позивач зареєстрована та проживає у ній, що на думку позивача дає їй право на участь у приватизації державного житлового фонду. Але скористатись таким правом позивач фактично позбавлена можливості, оскільки діюче законодавство передбачає надання довідок з місць проживання, починаючи з 01.01.92 року. У зв`язку з відсутністю вищезазначеної довідки за період з 01.01.1992 року по 25.02.1993 року, позивач вважає, що в цілому порушується її право на приватизацію квартири, тому для захисту свого конституційного права вона вимушена звернутися до суду. Позивач є громадянкою України, іншого житла у власності або постійному користуванні не має, своє право на безоплатну приватизацію раніше займаного житла не використала. Просить суд визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право на приватизацію квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.09.2019 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження (а.с.21). Ухвалою суду від 10.10.2019 року справу призначено до розгляду по суті (а.с.35). Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Темненко В.О. у судове засідання не з`явились, через канцелярію суду надали заяви про розгляд справи без їхньої участі, вимоги, викладені в позові, підтримують у повному обсязі (а.с.28,43.). Відповідач - Виконавчий комітет Енергодарської міської ради, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.24,33,41), до суду не з`явився, відзиву та клопотань по справі від відповідача до суду не надходило. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» Енергодарської міської ради через канцелярію суду надало заяву про розгляд справи за відсутністю представника (а.с.26). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України). У відповідності до ст.ст. 13, 82 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються сукупністю досліджених доказів та підлягають задоволенню з наступних підстав. 01 червня 2009 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради №121 від 28.05.2009 року отримала ордер на квартиру [ADDRESS] (а.с.8). У вищеназваному житловому приміщенні вона зареєструвала своє місце проживання та є зареєстрованою до теперішнього часу, що доводиться паспортом [PERSON] (а.с.7) та довідкою №8499 від 20.08.2019р. (а.с.9 зворот. бік). Згідно довідки №8160 від 12.08.2019 року (а.с.8 зворот. бік), до вселення в вищеназвану квартиру [PERSON] була зареєстрована за наступними адресами: з 12.12.1973р. по 26.08.1986р.- [ADDRESS] (вибула на навчання) з 25.02.1993р. по 12.10.1993р.- [ADDRESS] з 19.10.1993р. по 10.07.2009р . - [ADDRESS] з 24.07.2009р. по теперішній час - [ADDRESS] . Факт проживання позивача в період з 01.01.1992 року по 25.02.1993 року в м. Харків підтверджується дипломом, відповідно до якого позивач навчалась з 1986 року по 23.06.1992 рік (а.с.9), конвертами та поштовими відправленнями в цей період (а.с.10-11). Відсутність власного житла, набутого на будь-яких підставах, підтверджується Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.08.2019р. (а.с.13). Відповідно до ст. ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Згідно з ч. 3 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонд», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до офіційного тлумачення положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фон» Рішенням Конституційного Суду № 15 р-п/2010 від 10.06.2010 року, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Згідно з п. 1 рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла) в аспекті конституційного звернення положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Задля реалізації свого права на приватизацію, позивач звернулася до КП «Енергодарське БТІ», на якого покладено функції органу приватизації, зі зверненням щодо проведення приватизації спірної квартири, але листом у проведенні приватизації відмовлено (а.с. 14 зворот. бік). Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірну квартиру позивача не розповсюджується. Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; особа - фізична особа; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Відповідно до ст. 2 відповідного Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 11, ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно змісту ч.1 ст.177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є також майно, майнові права. Згідно приписів частини 3 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Слід також врахувати і рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, №7-рн/2009 по справі №1-9/2009, за змісту якого вбачається, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Тобто, у світлі положень ст.74 Закону (280/97-ВР) належне виконання органами місцевого самоврядування і їх посадовими особами обов`язків втілює гарантію стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене. Відповідно до частини 1 статті 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності; приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ст. 5 Житлового кодексу УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Згідно зі статтею 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності. Оскільки наявність заяви громадянина, який виявив намір отримати у власність наймане ним житло, та відсутність перешкод, передбачених Законом, є необхідною та достатньою умовою для прийняття відповідним владним органом рішення про приватизацію, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачем права на приватизацію вказаної квартири. Відтак позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам, зокрема житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям житлових приміщень у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до норм Цивільного процесуального законодавства суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 ро-ку та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно зі ст.310 ЦК фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Відповідно до п.4 ст.31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. Згідно зі ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. theUnitedKingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010). У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. theUnitedKingdom», п.63). Конституція Україниу ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved