Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої дії адвокат Орел Руслана Володимирівна звернулася до Вишгородського районного суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що позивач є власником однокімнатної квартири загальною площею 34,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] виданого 23.10.2003 року Вишгородською міською радою, реєстраційний номер 3751794, зареєстрованого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 04.12.2003 року. Позивач є пенсіонеркою та отримує пенсію за віком та її розмір становить 1 679, 47 грн. на місяць. Син позивачки [PERSON] та його співмешканка [PERSON] не зареєстровані, але проживають у спірній квартирі, добровільно звільнити її не бажають, тому позивач позбавлена можливості вільно користуватися своїм житлом. Всі витрати з утримання квартири несе позивач, відповідачі проживають у квартирі, проте не утримують її, не несуть комунальні витрати, перешкоджають позивачу у користуванні її власністю. [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача, систематично погрожує фізичною розправою позивачу, про що неодноразово було повідомлено працівників поліції. На підставі викладеного звернулася до суду та просила суд захистити право особистої приватної власності позивача на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] усунувши перешкоди власнику в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення з неї [PERSON] , [PERSON] . Стягнути з відповідачів суму сплаченого позивачем судового збору. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.03.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.09.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явився, від представника до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачі до суду не з`явилися, про день та час слухання справи були належним чином повідомлені, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходяться у матеріалах справи, заяви про розгляд справи за їх відсутність до суду не надходило, не скористалися своїм правом та не надали суду відзив на позовну заяву і всі письмові докази, а тому суд, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідачів. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] виданого 23.10.2003 року Вишгородською міською радою, реєстраційний номер 3751794, зареєстрованого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 04.12.2003 року [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 04.11.2019 року складеного депутатом Вишгородської міської ради Пінчук С.М., в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] та її син [PERSON] . Власником квартири є [PERSON] . Зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] , не зареєстровані у спірній квартирі, не беруть фінансову участь у створенні побуту, проте проживають у даній квартирі, також власник квартири постійно отримує погрози від останніх зїхати з її житла. Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 09.09.2019 року вбачається, що інспектором Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області Войтенко О.Г. від [PERSON] було прийнято заяву, згідно якої остання повідомила, що 09.09.2019 року вона знаходилась в себе в квартирі за адресою [ADDRESS] та близько 18 год. 30 хв. в неї виник конфлікт зі співмешканкою її сина [PERSON] , яка почала погрожувати їй словесною фізичною розправою. Того ж дня, працівниками поліції від [PERSON] були відібрані письмові пояснення, згідно яких повідомила, що разом з нею у належній їй квартирі проживає її син та його співмешканка, яка постійно погрожує словесною фізичною розправою, на протязі року між ними виникають конфлікти, а також між її сином та його співмешканкою постійно виникають конфлікти. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Одночасно, згідно вимог ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною другою статті 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК України. Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (стаття 157 ЖК України). Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Положення статті 156 ЖК України передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири за умови збереження права власності на квартиру цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Однак, виселення через неможливість спільного проживання (ст. 116 ЖК України) може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому, незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Таким чином, законодавством України встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. Доказів саме систематичного порушення правил співжиття (частина перша стаття 116 ЖК України), що робить неможливим проживання з відповідачем [PERSON] в одній квартирі позивачем, не надано. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Результат аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Установивши, що [PERSON] вселилася у спірну квартиру, як член сім`ї власника, не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені статтею 116 ЖК України та статтею 405 ЦК України, для його виселення відсутні. Позивач та її представник не надали доказів на підтвердження систематичного порушення [PERSON] правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з нею в одній квартирі, а також доказів застосування до нього заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження 14-64цс20). Щодо позовних вимог в частині виселення зі спірної квартири [PERSON] суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог і в цій частині, оскільки позивачем не доведено, що [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі та чинить їй перешкоди, та як на підтвердження своїх доводів долучено акт депутата та протокол про прийняття заяви лише за листопад 2019 року, будь-яких інших доказів до суду не надано. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] зареєстрована у цьому ж будинку в квартирі [ADDRESS] . Позивачем не надано доказів здійснення щодо відповідачів заходів попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, а також заходів громадського впливу. Сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] та [PERSON] чинять будь-які перешкоди у користуванні належною їй квартирою, матеріали справи не містять. Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами фактично склалися відносини, які регулюються ст.156 ЖК України та ст.ст.405, 406 ЦК України. При цьому, позивачем не доведено наявність підстав для припинення у відповідача [PERSON] права на користування спірною квартирою та порушення відповідачами права позивача, як власника квартири, тому відсутні підстави для задоволення позову, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких перешкод у позивача на користування своєю власністю. Таким чином, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed