Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що її батько [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Зазначає, що у вказаному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідачі фактично не мешкають в будинку з 2005 року, оскільки виїхали за межі міста. Факт реєстрації в будинку відповідачів заважає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, змушує безпідставно сплачувати зайві кошти за комунальні послуги. Відповідачі добровільно знятися з реєстрації не можуть, що змусило позивача звернутися до суду з вказаним позовом. В супереч вимогам ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явились про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та своєчасно, проте представником позивача надано заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду повідомлялись належним чином та своєчасно, проте надали до суду заяви в яких просять розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги визнають в повному обсязі та не заперечують проти їх задоволення. Підписи відповідачів завірено нотаріально. Представник третьої особи ГУ ДМС у Донецькій області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності, з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно від 07 серпня 1961 року посвідченого нотаріусом авдіївської державної нотаріальної контори, реєстр № 1899, що підтверджується штампом Ясинуватського бюро технічної інвентаризації. З домової книги вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 05.07.2018 року підписаною секретарем Очеретинської селищної ради. З акту від 03.07.2018 року підписаного депутатом Очеретинської селищної ради вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані, але фактично з 2005 року не проживають за адресою: [ADDRESS] Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 72 ЖК України встановлено визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Члени сім`ї власника житла втрачають право на користування житловим приміщенням у разі відсутності їх без поважних причини понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Проте відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], в будинку не мешкають більше року, перешкод їм в цьому не чиниться, витрат по утриманню житла [PERSON], [PERSON], [PERSON] не несуть, не є членами сім`ї власника, оскільки з врахуванням тривалості їх мешкання окремо один від одного, їх не можна вважати членами однієї сім`ї, їх реєстрація в будинку порушує охоронюване законом право власності позивача, позивач заперечує проти реєстрації відповідачів у його житлі, суд вважає, що відповідачів слід визнати такими, що втратили право на користування житлом позивача, а задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття осіб з реєстрації місця проживання. Позивач також просить суд зняти [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстрації у вказаному житловому приміщенні. Проте це питання віднесено до компетенції виконавчого органу міської ради на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі закон №1382-IV) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на те що закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вимога позивача до суду про зняття відповідачів з реєстрації за місцем проживання є зайвою і не підлягає задоволенню. Враховуючи, вищевикладене, суд знаходить всі підстави для ухвалення рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовною заяву сплачений судовий збір у сумі 704,80 гривень, враховуючи, що позов задоволено частково, сума судового збору, підлягає стягненню солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача.

Outcome: partial