Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

[PERSON] 16 січня 2020 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: - встановити факт, що спадкове майно, а саме: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 52,0 м2, житловою 27,9 м2, з господарськими будівлями та спорудами: літ. Б - сарай, літ. В - вхід в погріб, літ. Г - вбиральня, літ. Д - сарай, літ. К - колодязь, № 1 - огорожі, І - мостіння, розташований за адресою: [ADDRESS] , було спільною сумісною власністю [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] ; - встановити факт прийняття позивачем спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку літ. А-1, загальною площею 52,0 м2, житловою 27,9 м2, з господарськими будівлями та спорудами: літ. Б - сарай, літ. В -вхід в погріб, літ. Г - вбиральня, літ. Д - сарай, літ. К - колодязь, № 1 - огорожі, І - мостіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; - визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку літ. А-1, загальною площею 52,0 м2, житловою 27,9 м2, з господарськими будівлями та спорудами: літ. Б - сарай, літ. В -вхід в погріб, літ. Г - вбиральня, літ. Д - сарай, літ. К - колодязь, № 1 - огорожі, І - мостіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що її батьки [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу в 1966 році побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зазначене домоволодіння належить [PERSON] , оскільки земельна ділянка, на якій розташоване вказане домоволодіння, була надана йому на підставі договору на право забудови та безстрокове користування земельною ділянкою від 21.11.1959 року. [PERSON] та [PERSON] 02.11.1979 року розірвали шлюб. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Позивач фактично прийняла спадщину, оскільки була зареєстрована і проживала в спірному житловому будинку на момент смерті спадкодавця [PERSON] . Із заявою про прийняття спадщини після померлого ніхто до нотаріуса не звертався, спадкова справа не заводилася. [INFO] померла [PERSON] , мати позивача. Так як спадкоємці за законом або за заповітом крім позивача відсутні, вона у визначений законом термін звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса ДМНО Базилєва С.П., однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.10.2019 року приватний нотаріус ДМНО Базилєв С.П. відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2020 року позов було прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження по справі, зобов`язано приватного нотаріуса ДМНО Базилєва С.П. надати належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] . 14 травня 2020 року від представника відповідача - [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому вона, посилаючись на те, що з боку відповідача права позивача не порушені, а також на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року витребувано у Другої Дніпровської держнотконтори належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; витребувано у КП «ДМБТІ» належним чином завірену копію договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для забудови по [ADDRESS] на ім`я « [PERSON] » (рос. мовою). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2020 року цивільну справу було призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року витребувано у Другої Дніпровської держнотконтори належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, натомість її представник - адвокат Лукаш Л.О. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача територіальної громади в особі Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без її участі, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в період шлюбу в 1966 році було побудовано житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09.09.1987 року [PERSON] залишила собі прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 13). 05.12.1987 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 14). Домоволодіння [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для забудови, посвідченого 21.11.1959 року Другою Дніпропетровською державною нот конторою за реєстровим № 2-8090 (а.с. 100-101). Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 02 листопада 1979 року (а.с. 128). Між подружжям [PERSON] було досягнуто згоду про поділ майна. Згідно технічного паспорту, виготовленого ТОВ Укрспецекспертиза, станом на 14.01.2019 року, домоволодіння [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 52,0 м2, житловою 27,9 м2, прибудови а-1, ганку а, сараю Б, входу в погріб В, вбиральні Г, сараю Д, споруди 1-2, І (а.с. 33-37). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 10). Положеннями ст. 526 ЦК УРСР 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця: [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частки домоволодіння, яку фактично успадкувала його донька [PERSON] , оскільки вона єдина зі спадкоємців першої черги була зареєстрована і проживала в житловому будинку [ADDRESS] на момент смерті спадкодавця [PERSON] . Брат позивача [PERSON] у період з 1983 року по 1987 рік у зазначеному житловому будинку не проживав, зареєстрований не був, в установлений законом строк із заявою про прийняття або відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертався, що підтверджується копією відповіді Другої Дніпровської державної нотаріальної контори № 2286/0116 від 06.08.2020 року (а.с. 97). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 113). Із відповіді Другої Дніпровської державної нотаріальної контори № 3676/0116 від 17.12.2020 року вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася (а.с. 119). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частки домоволодіння [ADDRESS] , яку фактично прийняла [PERSON] , оскільки вона залишилась одна зі спадкоємців першої черги та була зареєстрована і проживала в житловому будинку [ADDRESS] на момент смерті спадкодавця [PERSON] (а.с. 74). Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів,що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року № 1063, до переліку включено: зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових і т.д. У відповіді КП «ДМБТІ» ДМР № 14058 від 03.10.2019 року зазначено, що реєстрація права власності на нерухоме майно, станом на 31.12.2012 року, не проводилась. На дату останньої інвентаризації, проведеної 02.11.1984 року, нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] включає в себе: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 52,0 м2, житловою 27,9 м2, літ. Б - сарай, літ. В - вхід в погріб, літ. Г - вбиральня, літ. Д - сарай, К - колодязь, № 1 - огорожа, І -мостіння (а.с. 16). Документи стосовно введення в експлуатацію об`єкту нерухомого майна в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні. Відповідно до акту № 1455 від 14.01.2019 року до технічного паспорта, роботи з будівництва: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 52,0 м2, житловою 27,9 м2, прибудови літ. а-1, ганку літ. а, сараю літ. Б, входу в погріб літ. В, вбиральні літ. Г, сараю літ. Д, споруди 1-2, І не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкти не підлягають вводу в експлуатацію, оскільки побудовані до 05.08.1992 року, а саме - житловий будинок літ. А-1, прибудова літ. а-1, ганок літ. а, сарай літ. Б, вхід в погріб літ. В, вбиральня літ. Г - в 1966 році, сарай літ. Д - в 1980 році (а.с. 39). До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Враховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна та містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Таким чином, житловий будинок [ADDRESS] не є самочинно збудованим і таким, що підлягає вводу в експлуатацію. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.10.2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно. (а.с. 8). Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, який був чинний на час будування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 13/2019, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , позивач у встановлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини (а.с. 54). У положеннях п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 роз`яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, а також враховуючи існування перешкод для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав [PERSON] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved