Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

[PERSON] 27.12.2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому позивач просила стягнути з АТ «ПУМБ» на користь [PERSON] незаконно списані банком з основного рахунку кошти в сумі 11574,50 грн. та судові витрати. Позов мотивований тим, що відповідно до Заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування між підприємством позивача та АТ «ПУМБ», для фізичних осіб працівників підприємства з відкриттям для них поточного рахунку по договору № 9856505 від 04.11.2010 року та додатковим договором № 9856506 від 04.11.2010 року на використання електронного платіжного засобу (платіжної карти), та ще був відкритий по договору № 10150996 від 14.12.2010 року доступ до системи «GSM BANKING» та відкрито номер рахунку клієнта № [NUMBER] -UAH в цій системі. Була видана картка (на цей час діюча за № 51….37), на яку підприємство, з яким позивач заходиться у трудових відносинах, перераховувало заробітну плату. Карткою № [NUMBER], на яку позивачу щомісячно перераховують заробітну плату, оплачувалися платежі та рахунки в магазинах, між різними майновими та фінансовими структурами, та банкоматами. Номер картки був завжди відомий партнеру по оплаті, але інших даних по моєму рахунку ніхто і ніколи за запрошував, тому ці інші дані, а саме: код, вміщений на звороті картки, пін-код тимчасової ідентифікації карточки, та будь-яку інформацію щодо картки та власного рахунку, позивач ніколи нікому не повідомляла. Зараховані грошові кошти на картку № [NUMBER] позивач завжди знімала особисто. 02.03.2019 року ввечері, після декількох дзвінків з невідомих номерів у позивача перестав працювати персональний телефон за номером [NUMBER] , який є також її фінансовим номером. Одразу ж після цього, надійшло повідомлення на електронну пошту позивача про зміну пароля в «Приват 24». За допомогою чоловіка позивач змогла з його телефону заблокувати усі свої рахунки в Приватбанку. З інших банків ніяких повідомлень не надходило, тому позивач вирішила, що атака була тільки на рахунки у Приватбанку. Після цього, позивач з чоловіком, відразу ж звернулася у найближче відділення «VODAFONE» м. Дніпро, з`ясувати причини блокування телефону. З`ясувалось, що картка позивача була дистанційно перевипущена сторонніми особами. І вже з часу блокування телефону позивача, шахраї користувалися номером телефону позивача [NUMBER] , а позивач - ні. Поки позивач знаходилась у відділенні «VODAFONE», її чоловікові, [PERSON] , надійшов дзвінок з того ж номера, що і позивачу. Але він вже встиг у цьому відділенні встановити заборону дистанційного перевипуску сім-карти, тому його номер шахраї не заблокували. Десь після сьомої години ранку 03.03.2019 року був аналогічно заблокований телефон батька позивача [PERSON] та інших колег позивача по роботі. Спеціалісти компанії «Водафоне Україна» заявили, що їх компанія не має відношення до блокування сім-картки, що це дії інших осіб та повідомили, що вірогідніше за все 02.03.2019 року шахраями було зроблено дублікат сім-картки позивача на номер [NUMBER] , який є фінансовим телефоном позивача та порекомендували з`ясувати події в банках, де є цей телефон як фінансовий. Після відновлення номеру в відділі продажу «VODAFONE», м. Дніпро, по запиту позивача на гарячу лінію АТ «ПУМБ» з`ясувалось, що всі кошти з поточних рахунків (також депозит) було переведено на карту іншого банку ( [NUMBER] ?), та ще в доповнення до основного банківського рахунку, замовлено кредитну суму, яку теж перевели на свої картки. Таким чином, платіжну систему позивача перевели в так званий режим овердрафту, або інакше в режим кредитних відносин. Названу банком суму потім позивач достроково оплатила за свій кошт. Відразу після з`ясування про незаконне списання коштів з рахунку позивача, вона проінформувала банк, передавши власноруч свою заяву по встановленому банком зразку, про незаконне списання коштів з її платіжної картки. Відповіді з боку банку не надходило. 04.03.2019 року позивачем також була подана подібна письмова заява до Новокодацького районного відділення поліції м. Дніпра, зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 12019040690000786 від 04.03.2019 року за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 190 КК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] письмово просила розглядати справу без застосування технічних засобів фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача АТ «ПУМБ» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 04.11.2010 року між [PERSON] та ПАТ «ПУМБ» було укладено договір № 9856505 на обслуговування платіжних карток (а.с. 8-10). 14.12.2010 року між [PERSON] та ПАТ «ПУМБ» укладений договір № 10150996 про надання сервісу віддаленого доступу до рахунку системою «GSM BANKING» (а.с. 10-11). 02.03.2019 року після декількох дзвінків з невідомих номерів у позивача перестав працювати персональний телефон за номером [NUMBER] , який є також її фінансовим номером. Після відновлення номеру в відділі продажу «VODAFONE», м. Дніпро, за запитом позивача на гарячу лінію АТ «ПУМБ» з`ясувалось, що всі кошти з поточних рахунків (також депозит) було переведено на карту іншого банку ( [NUMBER] ?) та замовлено кредитну суму, яку також переведено на іншу картку. На підставі заяви позивача від 04.03.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення № 12019040690000786 за ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 13). В ході проведення досудового розсування встановлено, що внаслідок протиправних дій з персональними даними потерпілої [PERSON] , якими володіють в банку «ПУМБ», так як остання є клієнтом даного банку, та ТОВ «VODAFONE», так як потерпіла користується мобільним зв`язком даного оператора, у зв`язку з чим не встановлені особи, шахрайськими діями, заволоділи цими даними та використовуючи їх в подальшому заволоділи грошовими коштами [PERSON] у розмірі 11567,32 грн. (а.с. 14). Постановою слідчого СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 27.03.2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019040690000786 від 19.02.2019 року закрито. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до положень ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно з приписами ч. 1 ст. 1071 ЦК України банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта. Тобто тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк в свою чергу зобов`язаний ідентифікувати його особу. Встановлення, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою - запорука належного виконання банком умов договору. Саме тому у випадку допущення працівником банку халатності, внаслідок чого незаконно списуються гроші з поточного рахунку клієнта, фінансова установа повинна нести відповідальність. Позивач не вчиняв розрядження щодо списання/перерахунку коштів, та не вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунків. Приписами ст. 1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. п. 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30 квітня 2010 року банкові у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Отже, з аналізу зазначених правових норм випливає передбачений законодавством прямий обов`язок банку, в разі виявлення незаконного списання коштів, повернути їх на рахунок клієнта. У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів. Згідно з п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку, повернення платникові цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Згідно з Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Так, згідно із п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 % суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до п. 8 та п. 9 Розділу VI Постанови НБУ № 705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів» емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Згідно з п. 9 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ № 705 від 05 листопада 2014 року, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів. Відповідно до п. 18.3 ст. 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу. Згідно з п. 39.2.3 ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» АТ КБ «ПриватБанк» не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку. Згідно зі приписами ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові у справі № 6-71цс15 від 13 травня 2015 року «…не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності позичальника». Крім того, згідно з положеннями частини другої ст. 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам ст. ст. 76, 81 ЦПК України. Отже, доводи позивача про те, що він жодним чином не порушував умови договору про обслуговування карткового рахунку, негайно повідомив обслуговуючий банк про несанкціоноване списання грошових коштів з його рахунку, звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, звернувся з офіційною письмовою вимогою про повернення коштів в обслуговуючий банк знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим надані суду письмові докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення даного позову. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно розрахунку до договору про надання правничої допомоги № 45 від 04.03.2019 року, вартість наданих адвокатом послуг становить 10000,00 грн. (а.с. 27). 04 березня 2019 року позивачем здійснено оплату юридичних послуг за договором у розмірі 10000,00 грн. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, понесені позивачем, у розмірі 10000 грн. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] при поданні позову до суду була звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved