Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області (далі - відповідач-1), ГУ Держгеокадастру у Черкаській області (далі - відповідач-2), [PERSON] (далі - відповідач-3), Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» (далі - відповідач-4), СТ «Машинобудівник» (далі - відповідач-5)про визнання частково недійсними наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, рішення Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку та його припинення, внесення змін до Державного земельного кадастру. В обґрунтування позову зазначалося, що позивач є власником земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,12 га, кадастровий номер 7125186400:08:000:1164, розміщеної в СТ «Машинобудівник» (відповідач-5), на підставі державного акта. 13 жовтня 2006 року він уклав договір з Чорнобаївським РВ Черкаської РФ ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» на розробку технічної документації із землеустрою вказаної земельної ділянки та отримав відповідну технічну документацію з визначенням та погодженням зовнішніх меж земельної ділянки в натурі з прийняттям обмінного файлу і складенням опису земельної ділянки. Крім того, зазначене державне підприємство на підставі заявки позивача зареєструвало його державний акт, внесло записи до поземельної книги та бази даних АС ДЗК. Водночас належна позивачу земельна ділянка передана відповідачу-1 на підставі наказу відповідача-2 та акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність. Позивач звертався до державного реєстратора прав на нерухоме майно для реєстрації своєї земельної ділянки, однак йому було відмовлено у зв`язку з невідповідностями відомостей про належну йому земельну ділянку відомостям, що містяться в ДЗК щодо її розташування та належності. При цьому право власності на земельну ділянку позивача зареєстроване за відповідачем-3 на підставі належного йому державного акта, а у відомостях ДЗК інформація щодо номерів належних йому земельних ділянок не відповідає тій, що зазначена в його державному акті. Враховуючи викладене позивач просив визнати частково недійсним наказ відповідача-2 щодо передачі у комунальну власність належної йому земельної ділянки; частково недійсним рішення відповідача-1 в частині прийняття у комунальну власність земельної ділянки, належної йому на підставі державного акта, та в частині затвердження акта приймання передачі; скасувати державну реєстрацію права комунальної власності земельної ділянки, зареєстрованої за відповідачем-1 в частині належної йому земельної ділянки, та припинити право комунальної власності на неї; надати дозвіл державному кадастровому реєстратору при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки внести до ДЗК відомості про земельну ділянку та її розташування відповідно до державного акта виданого на ім`я позивача. Відповідач-1 направив на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що він не вчиняв дій, які порушили право власності позивача. При цьому відповідач-2 видав наказ та на підставі акта приймання передачі передав йому у комунальну власність землі державної власності, куди входила і земельна ділянка позивача. Крім того, відповідач-1 вважав, що відповідачем-2 порушено вимоги Закону України «Про державний земельний кадастр» щодо внесення відомостей про земельні ділянки, оскільки останній не встановив, які земельні ділянки віднесені до земель державної власності, а тому він не повинен бути у цій справі відповідачем, а лише третьою особою. Водночас відповідач-1 позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі та просив розгляд справи проводити без участі представника (а.с. 109-110). Відповідачем-2 також направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив, що підставою для реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7125186400:08:000:1541 стала технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель, яка розроблена відповідачем-4. Водночас координати, конфігурація і площа земельної ділянки з кадастровим номером 7125186400:08:000:1164, що належить позивачу на підставі державного акта, виданого на його ім`я, не відповідають інформації, зазначеній в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на неї. Крім того, земельна ділянка позивача знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 7125186400:08:000:1541, що перебуває у користуванні відповідача-5, а тому відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р передана відповідачу-1. До того ж відповідач-2 стверджує, що для визнання та захисту порушеного права позивача необхідно здійснити поділ земельної ділянки з кадастровим номером 7125186400:08:000:1541 з метою визнання права власності та реєстрації речового права. При цьому вказує, що позивач звертався до відповідача-1 з відповідним зверненням, однак отримав відмову, яка ним не оскаржена. Враховуючи викладене, відповідач-2 вважав скасування права комунальної власності не ефективним способом захисту позивача на землю, а тому в задоволенні позову просив відмовити (а.с. 112-115). Крім того, представником позивача [PERSON] подано до суду уточнені позовні вимоги, в яких остання з посиланням на вимоги Закону України «Про державний земельний кадастр» пункт 5 позовних вимог просила уточнити у наступній редакції: «Зобов`язати державного кадастрового реєстратора відділу у Чорнобаївському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області внести до Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку та її розташування відповідно до даних державного акта серії ЯГ № 648786, виданого 24 лютого 2007 року на ім`я [PERSON] (позивача)». Позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити з підстав, викладених у позові, з урахуванням уточнених позовних вимог. Відповідач-2 свого представника у судове засідання не направив, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 161). Відповідач-3 у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій проти задоволення позову не заперечувала (а.с. 121-122). Відповідач-4 свого представника у судове засідання не направив, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 162). За час розгляду справи відзиву на позовну заяву не надіслав,жодних заяв чи клопотань не подавав. Представник відповідача-5 проти задоволення позову не заперечувала. Додатково пояснила, що на даний час у 40 власників земельних ділянок садового товариства є проблеми з оформленням права власності на земельні ділянки, оскільки вони також передані у комунальну власність відповідача-1, а державні акти, що посвідчують їх право власності на земельні ділянки, виготовлені без зазначення кадастрових номерів. Крім того, частина власників земельних ділянок уже звернулися за захистом своїх прав до суду. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні до них правовідносини. Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 648786 від 24 лютого 2007 року позивач є власником земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1200 га, кадастровий номер 7125186400:08:000:1164, розташованої в СТ Машинобудівник» Чорнобаївського району Черкаської області, земельні ділянки №№ [NUMBER] , [NUMBER] (а.с. 10). 13 жовтня 2006 року позивач уклав договір на розробку науково-технічної продукції із землеустрою № 343, відповідно до якого Чорнобаївський РВ Черкаської РФ ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» прийняв на себе обов`язки по складанню технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку для ведення садівництва, яка розташована в СТ «Машинобудівник», ділянки №№ [NUMBER] , [NUMBER] (а.с. 12). Позивач отримав технічну документацію із землеустрою на свою земельну ділянку, що підтверджується наявною в матеріалах справи її копією (а.с. 15-32) з прийняттям 29 листопада 2006 року Черкаською РФ ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» обмінного файлу. Крім того, 8 грудня 2006 року позивач звернувся до ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» із заявкою № 24/22/2650 про реєстрацію свого державного акта; внесення записів до поземельної книги; внесення записів до бази даних АС ДЗК; перевірки та обробки земельно-кадастрової інформації; надання витягів з державного реєстру земель та отримав такі послуги, що підтверджується відповідним актом (а.с. 13). 26 вересня 2018 року на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області (відповідач-2) № 23-3971/14-18-СГ (а.с. 76) та акта приймання передачі земельних ділянок від 27 вересня 2018 року (а.с. 52) Іркліївській сільській раді Чорнобаївського району Черкаської області (відповідач-1) передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення із державної власності загальною площею 983,2620 га у комунальну власність. Рішенням Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 7 листопада 2018 року № 15-12/VII «Про затвердження акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність», затверджено акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 27 вересня 2018 року, за винятком двох земельних ділянок, загальною площею 975,3767 (а.с. 79). Судом встановлено, що земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,4179 га, що передана відповідачу-1 у комунальну власність згідно з додатком до акта від 27 вересня 2018 року та наказу від 26 вересня 2018 року № 23-3971/14-18-СГ з кадастровим номером 7125186400:08:000:1541 має у своєму складі земельну ділянку площею 0,12 га, що належить позивачу на праві власності відповідно до державного акта серії ЯГ № 648786 від 24 лютого 2007 року та має кадастровий номер 7125186400:08:000:1164. 10 січня 2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області Яковенком С.В. зареєстровано за відповідачем-1 право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,4179 га з кадастровим номером 7125186400:08:000:1541 на підставі вказаних наказу, акту приймання-передачі та рішення сільської ради, що підтверджується копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 лютого 2020 року № 201822781 (а.с. 50). 25 вересня 2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача-1 про поділ земельної ділянки загальною площею 0,4179 га, кадастровий номер 7125186400:08:000:1541, на дві земельні ділянки площею 0,1200 га та площею 0,2979 га (а.с. 69), однак у своєму рішенні від 28 листопада 2019 року № 30-25/VIІ Іркліївська сільська рада Чорнобаївського району Черкаської області(відповідач-1) відмовила в наданні дозволу на виготовлення технічної документації щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 7125186400:08:000:1541 на дві земельні ділянки, оскільки земельна ділянка площею 0,1200 га перебуває у приватній власності позивача згідно з державним актом серії ЯГ № 648786 (а.с. 70). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Чорнобаївської РДА Базіла О.М. від 2 жовтня 2019 року № 48961736 позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7125186400:08:000:1164, оскільки згідно з поданими документами є невідповідності відомостей про земельну ділянку в ДЗК відомостям, що містяться у державному акті серії ЯГ № 648786. При цьому у відомостях ДЗК право власності зареєстровано за відповідачем-3 на підставі державного акта серії ЯГ № 648786. Водночас поданий оригінал вказаного державного акта, виданий на ім`я позивача. Крім того, є відмінність щодо розташування земельної ділянки, зокрема у ДЗК зазначено, що земельна ділянка розташована у СТ «Машинобудівник» Чорнобаївського району Черкаської області (відповідач-5) 64, 88, а у державному акті - у СТ «Машинобудівник» Чорнобаївського району Черкаської області (відповідач-5) 65, 89 (а.с. 80). Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних (далі - Конвенція) свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до п. 1 ст. 1 Конвенції право особи на доступ до суду, зокрема, включає в себе право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо оцінки доказів, встановлення обставин, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення ЄСПЛ від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії»; п. 155 рішення ЄСПЛ від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії»). Згідно зі ст. 5 ЗК України принципами земельного законодавства України, серед інших, є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення раціонального використання та охорони земель. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, відносить визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, та передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. За правилами ч. 3 ст. 152 ЗК України захист порушених прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Крім того, ч. 1 ст. 393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Положеннями ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та ст. 193 ЗК України передбачено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів. Статтею 194 ЗК України встановлено, що призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти державного земельного кадастру під час внесення їх до державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. Відповідно до ст.ст. 79, 79-1 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. У разі якщо кадастрові номери земельних ділянок були визначені (в тому числі на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку), але не присвоєні до 1 січня 2013 року, такі кадастрові номери вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа та стягнення плати за державну реєстрацію земельної ділянки, у разі якщо така документація із землеустрою була затверджена до 1 січня 2013 року в порядку, встановленому законом (п. 2 розділу VII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»). У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень (п. 4 розділу VII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Згідно з п.п. 9, 10 розділу VII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Згідно зі ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд, відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). Так, у п.п. 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (29979/04) ЄСПЛ, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, п. 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, п. 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, п. 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, п. 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, «inter alia», санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, п. 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, п. 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), № 35298/04, п. 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38). З урахуванням положень п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (Заява № 63566/00) від 18 липня 2006 року суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше суд не виконає свої зобов`язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції. Отже, встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач відповідно до вимог закону отримав у власність земельну ділянку для ведення садівництва з присвоєнням їй кадастрового номера, замовив та розробив технічну документацію із землеустрою, однак відповідачем-2 всупереч вимогам законодавства видано оскаржуваний наказ, яким передано його земельну ділянку у складі іншої земельної ділянки у комунальну власність відповідача-1. При цьому конфігурація, площа вказаної земельної ділянки та її розміщення не змінювались з часу передачі позивачу у приватну власність та виготовлення ним технічної документації, що підтверджується копіями каталогу координат кутів зовнішніх меж землекористування (а.с. 29), і каталогу координат кутів зовнішніх меж землекористування станом на 5 лютого 2020 року (а.с. 45). Судом встановлено, що позивач вжив всіх залежних від нього і передбачених законом заходів щодо отримання у власність спірної земельної ділянки, проте з незалежних від нього причин прийнято рішення органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, якими порушено його право власності, що підлягає судовому захисту. Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Мелахер та інші проти Австрії», «Бурдов проти Росії», «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії», «ПайнВеліДевелопмент Лтд.» та інші проти Ірландії» визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно законодавства країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності, (рішення ЄСПЛ в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Суд вважає, що прийняттям оскаржуваних наказу відповідача-2 в частині передачі в комунальну власність земельної ділянки № [NUMBER] згідно з додатком до акта, частина якої належить позивачу відповідно до вказаного державного акта, і рішення відповідача-1 в частині прийняття в комунальну власність земельної ділянки № [NUMBER] та затвердження акта приймання-передачі цієї земельної ділянки, здійснено втручання у право позивача на мирне володіння майном. В даному випадку, відсутній як «публічний інтерес», так і «пропорційність» в світлі наведеної практики ЄСПЛ, оскільки позивач вже володів на праві приватної власності земельною ділянкою, їй присвоєно кадастровий номер, виготовлена технічна документація. При цьому відповідач-2 при прийнятті оспорюваного рішення в порушення вимог законодавства в достатній мірі не перевірив і не встановив вказаних фактів та не надав їм належної оцінки. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. З наведеної норми слідує, що документами, на підставі яких було проведено державну реєстрацію прав, є оскаржуваний наказ відповідача-2 і акт приймання-передачі, а також оскаржуване рішення відповідача-1, а тому можливим є внесення до державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав відповідача-1 на комунальну власність земельної ділянки площею 0,4179 га, до складу якої входить земельна ділянка позивача площею 0,12 га. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем-1, відповідачем-3, відповідачем-5 позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У контексті оцінки кожного аргументу (доводу) позивача та відповідачів суд звертає увагу на позицію ЄСПЛ, зокрема у справах «Проніна проти України» (п. 23) і «Серявін та інші проти України» (п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід ЄСПЛ до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що більшість доводів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, отримали достатню оцінку з боку суду в тій мірі, щоб вважати рішення суду обґрунтованим.

Outcome: approved