Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право на користування житловою квартирою №4 в будинку №26 по вул. Шевченка у с. Чуква Самбірського району Львівської області, яка належить їм на праві спільної часткової власності. [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації з 2001 року, не оплачує комунальних послуг, не несе жодних витрат по утриманню квартири. Позивачі просять у судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] у підтримання позовних вимог посилалися на обставини, викладені в позовній заяві, уточнивши, що звертаються до місцевого суду в тому числі виходячи із захисту права власності. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомленим про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомленим про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку; із заявою про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення до суду не звертався, - тому суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних даних про права та взаємовідносини сторін у заочному провадженні проти чого не заперечили позивачі. Зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням слід задовольнити виходячи з наступного: Судом установлено, що згідно свідоцтва про права власності на нерухоме майно від 27.11.2003 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2285035 від 15.12.2003 року, квартира [ADDRESS], належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на права спільної часткової власності по 1/6 частці кожному. Із договору купівлі-продажу від 22.02.2007 року відомо, що [PERSON] продав [PERSON] 1/6 частину квартири в с. Чуква по вул. Шевченка, 26/4 Самбірського району Львівської області. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ №010307 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] після укладення шлюбу із [PERSON] 30.08.2012 року змінила своє прізвище «Кохановська» на «Заблоцька», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-СГ №187099. Згідно акту обстеження проживання [PERSON] від 22.04.2015 року, - комісією встановлено, що [PERSON] зареєстрований в [INFO], але з 2001 року і по даний час по місцю реєстрації не проживає. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У разі припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняється і право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. У судовому засіданні із представлених документів, пояснень позивачів знайшло своє підтвердження, що відповідач [PERSON] фактично не проживає, а лише формально залишився зареєстрованим у квартирі №4 в житловому будинку №26 по вулиці Шевченка у селі Чуква Самбірського району Львівської області і, відтак, позов підставний і його слід задовольнити. Крім наведеного позивачі уточнили, що звернулися до суду виходячи із захисту права власності. А згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного закону України позивач є субєктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. При цьому суд звертає увагу також на те, що спірні правовідносини поширені на час дії вказаної вище норми Конституції України, а разом з тим Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.97р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції...1950р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає позивачам як власникам право вимагати усунення порушення її права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України на обєкт права власності житло квартиру в с. Чуква Самбірського району по вул. Шевченка, 26/4 Львівської області (ст. 379 ЦК). А право власника квартири визначені ст. 382 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів.\~

Outcome: approved