Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] 05 червня 2018 року звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що рішенням Кремінського районного суду від 03 лютого 2015 року з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пізніше він одружився, у нього 24 квітня 2018 року народився син [PERSON]. Він з дружиною не працюють, існують за рахунок короткочасних доходів, тому просить зменшити розмір стягнутих з нього аліментів до 1/6 частини його доходів на кожну дитину. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача не визнала, оскільки він працює на території РФ, дитиною не цікавиться, вихованням її не займається, проживає з дружиною та дитиною від шлюбу. \~ \~ \~ \~Розглянувши матеріали справи, вислухавши показання сторін, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ст. 12 цього Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 цього Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частина перша статті 192 цього Кодексу передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з\~ п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Докази, які надані суду, свідчать про наступне. Згідно свідоцтва про народження (а.с. 7) сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а не [INFO], як помилково зазначено у позові). Відповідно до копії рішення Кремінського районного суду від 03 лютого 2015 року (а.с. 6) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини. Відповідач 19 грудня 2016 року уклав шлюб з [PERSON], від якого 24 квітня 2018 року народився син [PERSON] (а.с. 8, 9). Всі вони проживають у будинку, який належить позивачу (а.с.10). Народження у відповідача другої дитини не позбавляє його обовязку виконувати рішення суду, який визначив розмір аліментів на одну дитину. Цей розмір узгоджений з положенням ч. 5 ст. 183 СК України щодо стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів. Посилання відповідача на те, що він не працює, існує за рахунок короткочасних заробітків не заслуговують на увагу, оскільки жодного доказу цьому не надано. Позивач не надав доказів про неможливість працевлаштуватися, відомостей про знаходження його на обліку у центрі зайнятості, тому не можна стверджувати про значне погіршення його матеріального стану у звязку з народженням другої дитини. Таку позицію висловив ВСУ у справі № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.

Outcome: dismissed