Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] в лютому 2017 року звернулася до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: [PERSON] , про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка в позовній заяві посилалася на те, що їй на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого на товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості» м. Дніпропетровська від 09.02.1999 року, реєстраційний номер 27985978 належала квартира [ADDRESS] в якій вона була зареєстрована та постійно проживала. 16.09.2009 року між позивачкою та [PERSON] (яка на той час була дружиною її рідного брата [PERSON] ), було укладено договір дарування належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] . Вказала, що вказаний договір було нею укладено під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, а тому на підставі ст.233 ЦК України цей договір повинен бути визнаний недійсним. Так, не маючи іншого житла окрім квартири [ADDRESS] , де позивачка була зареєстрована та проживала з 1999 року, з метою запобігання стягнення на її квартиру позикодавцем, уникнення цивільно-правової відповідальності у разі невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором позики від 19.01.2009 р. та Договору №1 від 15.09.2009 року, про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 р, укладеного нею з гр. [PERSON] , 16.09.2009 року нею, за попередньою домовленістю з [PERSON] було укладено договір дарування квартири від 16.09.2009 року. Однак, фактично квартира [ADDRESS] належала позивачці, знаходилася у її розпорядженні та користуванні, іншого житла вона не має, вказана квартира нею як дарувальником не була передана [PERSON] , як обдарованій та ключі від квартири відповідачці не передавалися. Особисті рахунки за комунальні послуги, ремонт, продовжувались сплачуватися позивачкою та її матір`ю - [PERSON] , також вона проводила в квартирі поточні ремонтні роботи. Перед укладанням договору дарування квартири, у позивачки з [PERSON] була домовленість, про те, що вказаний договір дарування є тимчасовим, квартира залишається у її користуванні та після сплати нею коштів за договором позики та уникнення загрози стягнення на квартиру, вони укладуть інший договір щодо переоформлення квартири знову на позивачку. Доказом вищезазначеного, як зазначає позивачка є те, що зазначені обставини встановлені рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровської області від 18.03.2016 року, ухваленому по справі №175/5347/16-ц. Приблизно у квітні 2015 року, за декілька місяців до відчуження квартири [PERSON] , документи на вищевказану квартиру позивачка передала на зберігання своєму брату [PERSON] , так як хвилювалася за їх збереження. [PERSON] скориставшись тим, що вона є формально власником квартири та документами продала квартиру відповідно до договору купівлі-продажу від 10 вересня 2015 року [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Наталією Анатоліївною. Про укладання зазначеного правочину [PERSON] ні позивачку, ні її брата не повідомляла. У зв`язку з тим, що про порушення свого права та про особу, яка її порушила позивачка дізналася від сусідів по квартирі по [ADDRESS] лише в жовтні 2015 року, вважає, що строк позовної давності, який встановлений ст.257 ЦК України не сплив. Просила суд: визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 16 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н.С. та зареєстрований реєстрі за №2-1752 - недійсним; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна №721496412101, номер запису про право власності №11114942), яке було зареєстровано за [PERSON] , та зареєструвати право власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та стягнути з відповідачки на користь позивачки понесені судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2017 року справу розподілено судді [PERSON]., ухвалою якого від 02 березня 2017 року відкрито провадження у справі. 31.07.2017 року позивачкою подано уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Просила суд: визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 16 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н.С. та зареєстрований реєстрі за №2-1752 - недійсним; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна №721496412101, номер запису про право власності №11114942), яке було зареєстровано за [PERSON] ; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 10 вересня 2015 року між [PERSON] так [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за №16078 недійсним; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна №721496412101, номер запису про право власності 11114942), яке було зареєстровано за [PERSON] та зареєструвати право власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати. Справа перебувала у провадженні судді [PERSON] , призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року цивільну справу розподілено судді Слюсар Л.П. , ухвалою якої від 26 жовтня 2018 року її було прийнято до провадження та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача з підстав зазначених в письмових поясненнях на позов від 25.05.2020 р. Вказала, що вимоги є незаконними і необґрунтованими, суперечать нормам матеріального права та порушують законні права відповідачки. Так, підставою недійсності договору дарування будинку позивачка зазначає, що договір укладений, нібито, через тяжку для неї обставину - загрозу втратити житло (ст.233 ЦК України), підставою скасування державної реєстрації права власності позивачка просить застосувати ст.216 ЦК України. Наявність боргових зобов`язань дарувальника на час укладання договору дарування не може вважатися тяжкою обставиною у розумінні положень ч.1 ст.233, ст.717 ЦК України (Ухвала ВССУ від 24 червня 2015 року в справі №6-7273св15). Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Наголосила на тому, що 16 вересня 2009 року [PERSON] уклала з [PERSON] реальний договір дарування квартири, на час його укладання вона в квартирі не проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Прийнявши оригінали документів [PERSON] зареєструвала за собою в КП ДМБТІ право власності на квартиру на підставі договору дарування, отримавши від дарувальника ключі від квартири, переоформивши на себе особисті рахунки у комунальних службах міста та враховуючи те, що [PERSON] перевезла до квартири деякі свої старі речі, свідчить про прийняття обдарованою дарунку. Ні про які боргові зобов`язання [PERSON] , [PERSON] обізнана не була. [PERSON] ніяких грошових коштів на ремонт квартири не витрачала та квартира перебуває у незадовільному, нежитловому стані, що змусило відповідачку продати її, оскільки вона потребувала грошових коштів на утримання та лікування сина інваліда з дитинства, якого відмовився утримувати його батько - [PERSON] . Після того, як Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська був задоволений позов її чоловіка [PERSON] про розірвання шлюбу, він разом зі своєю сім`єю почав здійснювати дії щодо повернення спірної квартири. Спочатку чоловік [PERSON] , брат відповідачки [PERSON] , в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська намагався визнати договір купівлі-продажу зазначеної квартири недійсним з підстав порушення прав неповнолітнього сина та рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ( справа №202/932/16-ц) від 01.12.2016 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.03.2017 р. в позові відмовлено. Зазначеним рішенням встановлено, що 16 вересня 2009 року [PERSON] передала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яку вона прийняла в дар та договір дарування дійсним. Наразі [PERSON] звернулася з позовом про визнання договору дарування недійсним з надуманих підстав. Зазначені позивачем вимоги не є правовими наслідками недійсності правочину, які передбачені ст.216 ЦК України. Позивачка належним чином не визначилася з характером правовідносин щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тому в задоволенні позову повинно бути відмовлено. Поряд з тим, вважає, що позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду через 8 років після укладання правочину, про застосування якого, [PERSON] , просить суд, у випадку якщо при ухваленні рішення суд не погодиться з доводами щодо недоведеності підстав позову [PERSON] про визнання правочину - договору дарування квартири недійсним з підстав ст.233 ЦК України, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Просила суд в позові відмовити. Допитана, в якості свідка відповідач [PERSON] , суду розповіла про те, що з [PERSON] вона проживала в цивільному шлюбі з 2001 року, офіційно шлюб зареєстровано в 2006 році, а в 2008 році народився син. В 2009 році [PERSON] виявила бажання подарувати квартиру, щоб в подальшому було де проживати. Після укладання договору дарування, вона прийняла в дар квартиру та переоформила особисті рахунки на квартиру. В 2014 році захворів син. З чоловіком [PERSON] не склалися сімейні відносини, тому вона вимушена була продати квартиру, оскільки кошти були необхідні для лікування дитини. Після укладання договору купівлі - продажу спірної квартири [PERSON] її чоловік звернувся до суду щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Суд, заслухавши представника позивачки, представника відповідачки, допитавши в якості свідка відповідачку [PERSON] та свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з договором дарування квартири від 16 вересня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н.С., зареєстровано в реєстрі за №2-1752, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №16078, [PERSON] (продавець) передала квартиру у власність [PERSON] (покупцю) квартиру [ADDRESS] . Пунктом 1.4 Договору зазначено, що квартира, що відчужується належить Продавцю на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 16.09.2009 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н.С. за реєстровим №2-1752. Право власності Продавця зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 20.10.2009 року, номер витягу: 24191911. Реєстраційний номер майна: 279875978. Право власності Продавця також зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, наданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А., 10.09.2015 р., індексний номер витягу: 43602533. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 721496412101. Номер запису про право власності: 11114049. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним , є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі ( ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №202/932/16-ц, провадження №2/202/998/2016 року за позовною заявою [PERSON] в інтересах малолітньої особи [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна, Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності. Позивач [PERSON] просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 10 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно з підстав порушення прав неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року в позові [PERSON] відмовлено. Зазначеним рішенням встановлено, що 16 вересня 2009 року [PERSON] передала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яку вона прийняла в дар та договір дарування є дійсним. При розгляді справи була допитана в якості свідка [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем заявлено позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири з посиланням на укладання договору під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки вона не мала іншого житла окрім квартири [ADDRESS] , в якій вона була зареєстрована та проживала з 1999 року. Що саме з метою запобігання стягнення на її квартиру позикодавцем, уникнення цивільно-правової відповідальності у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань за договором позики від 19.01.2009 р. та Договору №1 від 15.09.2009 року, про внесення змін до Договору позики від 19.01.2009 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] і було укладено договір дарування квартири. Квартира знаходилася у її розпорядженні та користуванні, а в подальшому з метою виконання договору позики, щоб не втратити житло вона здавала в оренду квартиру, що також підтверджує той факт, що вказаний правочин було вчинено під впливом тяжкої обставини. Особисті рахунки за комунальні послуги, ремонт, продовжувались сплачуватись позивачем, зазначаючи, що вказані обставини повністю підтверджуються рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року по справі №175/537/16-ц, провадження №2/175/234/16 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та договору поруки. Щодо наявності тяжких обставин при укладанні договору дарування, на які посилається позивачка в своєму позову, то суд виходить з наступного. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 від 06 листопада 2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом не дійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжким обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти цей правочин. Особа ( фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Наявність боргових зобов`язань дарувальника на час укладання договору дарування не може вважатися тяжкою обставиною у розмінні положень ч.1 ст.233, ст.717 ЦК України, зазначена правова позиція висловлена ВССУ в ухвалі від 25.10.2017 року у справі №521/9257/14-ц. Крім того, як вбачається із Постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року по справі №175/537/16-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та договору поруки Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року змінено, виключені з мотивувальної частини рішення встановлені судом обставини, а саме: в абзаці 12 - «Відповідно до договору оренди квартири від 01.09.2009 р. відповідачка [PERSON] передала в оренду строком на 2 роки квартиру [ADDRESS] громадянину [PERSON] . Квартира дійсно належала відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого на товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості» м. Дніпропетровська 09.02.1999 року за № 2-52, зареєстрованого в КП ДМБТІ 17.03.1999 року, записаного в реєстрову книгу № 339п за реєстровим № 14-27. Реєстраційний номер 27985978»; в абзаці 13 - «В подальшому, згідно з договором оренди квартири від 01.10.2010 р. відповідачка [PERSON] передала в оренду квартиру [ADDRESS] громадянці [PERSON] , яка проживала в квартирі до вересня 2015 р. та сплачувала [PERSON] відповідну орендну плату»; в абзаці 22 - «З метою уникнення цивільно-правової відповідальності за Договором позики від 19 січня 2009 р. відповідачка [PERSON] за попередньою домовленістю з громадянкою [PERSON] , яка була дружиною рідного брата [PERSON] , уклали 16.09.2009 року договір дарування квартири [ADDRESS] . Договір було посвідчено Державним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Писарєвою Н.С. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 жовтня 2009 р. Однак, фактично квартира [ADDRESS] [PERSON] , як дарувальником, не була передана [PERSON] , як обдарованій. Особисті рахунки за комунальні послуги продовжувала сплачувати [PERSON] та її мати [PERSON] , також, вони продовжували здавати квартиру в оренду та проводили в квартирі всі поточні роботи. [PERSON] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 19 березня 1999 р. до 13 листопада 2009 р. [PERSON] продовжувала проживати зі своїм чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] , [INFO] в квартирі чоловіка за адресою [ADDRESS] »; в абзаці 26 - «Таким чином, Позичальник свідомо не передав в іпотеку житлову квартиру [ADDRESS] , а провів її відчуження 16.09.2009 р. з метою запобігання звернення на неї стягнення позивачем [PERSON] ». Із зазначеного рішення суду вбачається, що воно не може бути доказом за даною справою, оскільки предметом спору [PERSON] була не квартира, а договір позики, за справою, що розглядалася Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, ані [PERSON] , колишня власниця квартири, ані [PERSON] , дійсний власник квартири до справи не залучалися, а оскільки вищезазначеним рішенням були вирішені питання про права та обов`язки [PERSON] відносно квартири [ADDRESS] , то зазначене рішення було оскаржено [PERSON] в апеляційному порядку та Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року по справі №175/537/16-ц виключені встановлені судом обставини, на які посилається позивачка в своєму позові. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] прийнявши оригінали правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] , отримавши від дарувальника ключі на квартиру, зареєструвала за собою в КП ДМБТІ право власності на квартиру на підставі договору дарування, та переоформила на себе особові рахунки у комунальних службах міста, що свідчить про прийняття [PERSON] , як обдарованою, дарунку. Також встановлено, що в квартирі [ADDRESS] ремонту [PERSON] не здійснювала та орендарів вона не поселяла. Так, відповідно до довідок Голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку по [ADDRESS] від 26.05.2016 року та №37 від 22.03.2017 року (т.1 а.с. 187,188), в квартирі №306 з 16.09.2009 року по 10.09.2015 року ніхто не зареєстрований та не проживав, власником квартири з 16.09.2009 року є [PERSON] , на яку оформлені особисті рахунки. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] (ріелтор), [PERSON] , вказали, що квартира [ADDRESS] була без ремонту в поганому нежитловому стані, ванна кімната була розвалена. Ключі від квартири та документи на квартиру були у [PERSON] . Суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] , сусідки, особистий перукар сім`ї [PERSON] , оскільки інформація їй відома зі слів [PERSON] , в спірній квартирі свідок не була та її покази спростовуються показаннями інших свідків та матеріалами справи. Суд не може прийняти до уваги посилання позивачки на те, що зазначена спірна квартира є її єдиним місцем проживання, оскільки як встановлено судом, під час укладання договору дарування [PERSON] в квартирі не проживала та з 17 листопада 2009 року проживала, та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи. Щодо заяви відповідачки про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивачки, оскільки позивачка звернулася до суду з позовом 20 лютого 2017 року, якій було відомо про укладений 16 вересня 2009 року договору дарування квартири, оскільки сама посилається на підставі позову передбачені ст.233 ЦК України і саме з цього часу почав спливати строк позовної давності, але з 16.09.2009 року по 16.09.2012 року ніяких дій направлених на захист свого порушеного права [PERSON] не вчиняла. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання противолізобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. В судовому ж засіданні встановлено та вбачається із долучених документів, що 16 вересня 2019 року [PERSON] уклала з [PERSON] реальний договір дарування квартири, на час його укладання в спірній квартирі [PERSON] не проживала та з 17 листопада 2009 року проживала та була зареєстрована за іншою адресою. Судове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року, на яке посилається позивачка, скасовано в частині встановлених судом обставин, які є підставою для даного позову, а оскільки договір дарування квартири є дійсним, то дійсним є і договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] 10.09.2015 року, так як він є похідним від договору дарування квартири, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивачки, оскільки її право не порушено, та доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачкою не надано суду жодного належного доказу щодо обґрунтування своїх позовних вимог. Крім того, з приводу щодо заявлених позовних вимог позивачки щодо застосування наслідків недійсності правочинів за правилами двосторонньої реституції на підставі ст.216 ЦК України, то суд звертає увагу позивачки на те, що заявлені позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру не є правовими наслідками недійсності правочину в розумінні ст.216 ЦК України та не ґрунтуються на законі. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивачки в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачці відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed