Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

[PERSON] 26.09.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Вінницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому, після уточнення позовних вимог, просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивував тим, що позивач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] та проживає в ній постійно з моменту отримання ордеру на житло (24.12.1992 року). Крім позивача в зазначеній квартирі зареєстровані: його колишня дружина - відповідач [PERSON] (відповідач -1), яка проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Шлюб між позивачем та відповідачем 1 розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.03.2017 року (дата набуття рішенням законної сили 14.03.2017 року). Крім відповідача 1 та позивача за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані також їх спільні діти: син [PERSON] (відповідач - 2), [INFO] , одружений, з 01.05.2016 року проживає зі своєю сім`єю в складі дружини та сина [PERSON] в с. Селище Літинського району; та неповнолітня донька [PERSON] (відповідач -3), [INFO] , яка проживає без реєстрації зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Квартира в якій проживає позивач та зареєстровані відповідачі - не приватизована. Відповідачі не проживають за місцем реєстрації понад 6 місяців, добровільно знятися з реєстрації не бажають, чим порушують та обмежують майнові права позивача, пов`язані з отриманням субсидії на оплату житлово - комунальних послуг. Вони не беруть участі в утриманні житлового приміщення, не подають відомості для отримання субсидії, чим на позивача покладається додатковий тягар з оплати комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих осіб та їх сукупного доходу. Викладене стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 21.11.2017 року без винесення окремого процесуального документа до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради та Вінницьку міську раду (а.с.61-62). Ухвалою суду від 09.01.2018 року без винесення окремого процесуального документа задоволено клопотання представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. про витребування висновку органу опіки та піклування щодо доцільності/відсутності доцільності визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с.79). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні, що відбулось 31.01.2018 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задоволити з тих же підстав, що наведено у позові. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання, що призначено на 13.02.2018 року не з`явилися, надали до суду заяви, в яких позов визнали в повному обсязі, просили судове засідання провести без їх участі. В судовому засіданні, що відбулося 31.01.2018 року відповідачі визнали позов в повному обсязі та не заперечували проти його задоволення. Судом роз`яснено відповідачу [PERSON] як законному представнику неповнолітньої [PERSON] та неповнолітній [PERSON] житлові права неповнолітніх осіб відповідно до приписів чинного законодавства та те, що у разі задоволення позову, всіх відповідачів буде знято з реєстрації за місцем проживання позивача. Суд пересвідчився, що останні розуміють наслідки визнання їх (відповідачів) такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та в подальшому зняття таких осіб за рішенням суду з реєстрації в жилому приміщенні. [PERSON] пояснила, що вона та [PERSON] розуміють наслідки визнання позову, та те, що визнання позову не порушує їх права. Вони не заперечують проти визнання [PERSON] такою, що втратила право проживання в цій квартирі, оскільки вони з донькою проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , та зареєструються в цій квартирі в будь який час, що відповідає інтересам неповнолітньої [PERSON] . На запитання суду повідомили, що вони самостійно обрали собі інше місце проживання, оскільки конфліктні та неприязні стосунки, які склались між позивачем та відповідачами створили умови за яких вони втратили бажання проживати в квартирі позивача. Представник Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Ваколюк О.С. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника департаменту, при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за відсутності представника служби, підтримала висновок органу опіки та піклування про недоцільність визнання дитини [PERSON] , 2001 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Представник Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Суд, дослідивши матеріалами справи, враховуючи зміст пояснень учасників процесу та заяв відповідачів з приводу повного визнання позову, позицію представників третіх осіб, оцінивши докази по справі в їх сукупності та взаємозв`язку дійшов до наступного. Згідно з ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.ч. 4-5 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд; суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 6 п. 11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України. Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявні всі законні підстави для прийняття визнання позову відповідачами, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.12.1992 року [PERSON] з сім`єю у складі 4 осіб було видано ордер №2168 на право зайняття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Позивач [PERSON] та відповідач 1 [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.07.1995 року, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.03.2017 року, дружині при реєстрації розірвання шлюбу змінено прізвище на « [PERSON] » (справа №127/2557/17) (а.с.9). За час шлюбу у подружжя народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка на момент розгляду справи та ухвалення рішення є неповнолітньою та має 16 повних років від народження. (а.с.10). З довідки №05-21/3433, виданої Міським комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора №7» від 05.09.2017 року (копія особового рахунку № [NUMBER] ) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , крім [PERSON] , зареєстровані, зокрема, [PERSON] (з 06.10.1995 року), [PERSON] (з 09.03.2006 року, син), [PERSON] (з 13.08.2001 року, дочка) (а.с.16). Згідно цієї ж довідки [PERSON] тимчасово відсутній за місцем проживання з 01.08.2015 року, [PERSON] \~ з 01.02.2017 року, [PERSON] з 01.03.2017 року. Згідно акту мешканців будинку [ADDRESS] від 14.02.2017 року про відсутність та присутність осіб, зареєстрованих в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі за місцем реєстрації з 01.03.2017 року (а.с.13). В судовому засіданні відповідачі вказували саме на цю дату (01.03.2017 року) як дату коли вони самостійно залишили квартиру в якій проживає позивач та забрали звідти свої речі. Відповідно до довідки №69/118, виданої ОСББ «Москаленка 69» 23.02.2017 року [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] без реєстрації\~ (а.с.14). [PERSON] перебуває на квартирному обліку у військовій частині [NUMBER] з 06.09.1995 року, проживає в службовому приміщенні, не має у власності об`єктів нерухомого майна. По м. Вінниці відомостей про незареєстровані будинковолодіння за [PERSON] немає (а.с.17-18, 20-22).\~ В судовому засіданні встановлено факт непроживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , понад 6 місяців, (починаючи з 01.03.2017 року), однак вони залишаються зареєстрованими за даною адресою, окрім того вказана обставина визнається самими відповідачами. Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ст.4 Декларації прав дитини, дитина повинна мати право на житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Право на звернення з таким позовом мають особи, яким належить право постійного користування цим жилим приміщенням (наймач, члени сім`ї наймача), в тому числі і ті з них, які зберігають це право як тимчасово відсутні. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. На викладене звернув увагу представник Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради в поясненнях щодо позову (а.с.84-85). Статтею 45 ЦПК України регульовано питання щодо забезпечення захисту прав малолітніх або неповнолітніх осіб під час розгляду справи, згідно якої під час розгляду справи, крім прав та обов`язків, визначених\~статтею 43\~цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: 1) безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; 2) отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; 3) здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд роз`яснює малолітній або неповнолітній особі її права та можливі наслідки дій її представника чи законного представника у разі, якщо за віком вона може усвідомити їх значення. Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Неповнолітня [PERSON] має повних 16 років а тому вона може за своїм віком усвідомлювати наслідки своєї процесуальної поведінки, з огляду також і на те, що судом вказаному відповідачу та її законному представнику роз`яснювались наслідки можливого винесення рішення про визнання її такою, що втратила право на користування житлом. [PERSON] суду повідомила, що залишення нею місця проживання позивача це її свідомий вибір, вона не бажає спілкуватись з позивачем та підтримувати жодні стосунки, а тим більше спільно з ним проживати. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена (ч.2 ст. 47 ЦПК України). Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.13 ЦПК України). Частиною 4 ст. 12 Закону № 2623-IV від 02.06.2015 року « Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що неприпустимо зменшення або обмеження прав, охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь яких правочинів стосовно житлових приміщень. Відповідно до практики Верховного Суду України наявність права користування житлом дитиною доводиться її реєстрацією у цьому приміщенні. Службою у справах дітей Вінницької міської ради надано суду висновок Виконавчого комітету Вінницької міської ради №01-00-011-4577 від 30.01.2018 року, згідно якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визнання дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.89). Оскільки висновок органу опіки і піклування є дорадчим і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо визначення місця проживання, реєстрації дітей та користування ними житловим приміщенням, то суд не може ставити його в основу рішення по справі за досліджуваних фактичних обставин справи, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, що встановлені законом. В судовому засіданні [PERSON] повідомила, що вона залишила житлове приміщення, де проживає її батько без поважних причин та це її свідомий вибір, у неї є місце де вона на даний час проживає та може зареєструватись в будь який час (що підтвердила також її законний представник), а тому ухвалення рішення про визнання її такою, що втратила право на користування житлом, де проживає позивач, жодним чином не порушує її права. Враховуючи повне визнання відповідачами позову, та те, що факт непроживання відповідачів за місцем своєї реєстрації понад 6 місяців встановлений, а визнання їх таким, що втратили право користування жилим приміщенням має для позивача важливе юридичне значення та ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити вимоги щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved