Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТІБІО» (далі - відповідач-1, ТОВ «СТІБІО»), Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - відповідач-2, ПАТ «Акцент-Банк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «Акцент-Банк»), в якому просить визнати недійсним договір № КО1410 від 14.10.2017 року (далі - договір про надання послуг), укладений між позивачем та ТОВ «СТІБІО»; визнати недійсним договір споживчого кредиту № АВН0Р4185790135938 від 14.10.2017 року (далі - кредитний договір), укладений між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк». В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначає, що 14.10.2017 року між нею та відповідачем-1 було укладено договір про надання послуг, за умовами якого ТОВ «СТІБІО» зобов`язувалосья передати їй товар та надати послуги відповідно до умов договору, а вона зобов`язувалася їх оплатити. Сума оплати - 11 197,60 грн. Оскільки вона не мала таких коштів при собі, їй було запропоновано оформити споживчий кредит в ПАТ «Акцент-Банк». Під час підписання договору про надання послуг на позивача постійно здійснювався тиск: їй розповідали про «цілющі» властивості процедур та товарів; вона постійно знаходилася в оточенні трьох людей, які не давали останній можливості зібратися з думками та визначитися для себе, чи потрібні їй ці послуги чи ні. Врешті-решт позивача, фактично, змусили підписати договір разом з актом приймання передачі товару та наданих послуг, а також, як випливає з формулювань документів, взяти споживчий кредит у ПАТ «Акцент-Банк» шляхом підписання копії заяви позичальника № АВН0Р4185790135938 (далі - заява позичальника). Повернувшись додому, позивач детально ознайомилась з умовами підписаного договору та зрозуміла, що договір не відповідає її матеріальному стану та потребам, інтересам та волевиявленню. Зокрема, вона не мала необхідних коштів для сплати за послуги та товар згідно з договором, однак її змусили взяти кредит. Факт того, що кредит було взято, а кошти перераховано ТОВ «СТІБІО», підтверджується відповідною довідкою з банку про наявність заборгованості за кредитним договором. Користуючись своїм правом, передбаченим ст. 9 та ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 17.10.2017 року [PERSON] подала ТОВ «СТІБІО» заяву про розірвання договору про надання послуг, однак, у листі від 24.10.2017 року № 117 відповідач-1 відмовив у розірванні договору, хоч і не заперечив того факту, що жодних товарів вона не отримувала та жодними послугами не користувалася. Договір про надання послуг містить істотний дисбаланс договірних прав, що виражається у праві відповідача-1 на уникнення відповідальності внаслідок передбачених пунктами 6.3-6.5 Договору обставин, право на отримання пені згідно з п. 6.2 Договору та права вимоги оплати грошових коштів, незважаючи на те, чи виконав відповідач-1 свої обов`язки за договором, чи ні. Крім того, відповідно до п. 9.5 договору про надання послуг останній може бути розірваний тільки за взаємною згодою сторін; жодним іншим пунктом договору, дострокове його розірвання не передбачено. Тобто, цим договором, відповідач-1 позбавив позивача можливості розірвати договір в односторонньому порядку. Також позивач вказувала на те, що заява позичальника на надання кредиту з боку відповідача-2 була підписана не уповноваженою особою, а невідомою особою, що представилася менеджером відповідача-2. Жодної довіреності на перелік дій, які має право вчиняти дана особа від імені відповідача-2 позивачу не було продемонстровано. Тому її повноваження на укладання саме кредитних договорів не визначені і документально не підтверджені. Крім цього, на примірнику, що був наданий позивачу, відсутній оригінальний відбиток печатки банку та підпису уповноваженої особи. В наявності тільки копія печатки та копія підпису, що, ставить взагалі під сумнів чинність укладеної заяви позичальника. На думку позивача договір про надання послуг та кредитний договір укладені із істотним порушенням норм цивільного законодавства, отже, є недійсними. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2018 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Кирилюк (Григоренко) І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.05.2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТІБІО», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про розірвання договору та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 06.08.2018 року. 02.08.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року, у зв`язку із неявкою представників відповідачів та відсутністю доказів про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, а також задоволенням клопотання позивача, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи відкладено до 18.09.2018 року. 06.09.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просить в позові відмовити, а у разі визнання кредитного договору недійсним застосувати наслідки недійсності правочину. В обґрунтування відзиву АТ «Акцент-Банк» зазначає, що договір позивачем підписано власноручно, а відповідачем-2 договір підписано за допомогою факсимільного відбитку підпису та печатки, що чинним законодавством не заборонено; а щодо суми кредиту, то вона була визначено згідно рахунку-фактури від 14.10.2017 року на суму в розмірі 14 876,00 грн., яка була списана з кредитного рахунку та перерахована на транзитний рахунок банку, а в подальшому перераховано ТОВ «СТІБІО». Крім того, АТ «Акцент-Банк» наполягає на застосування наслідків недійсності правочину у разі визнання договору недійсним. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.09.218 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи та відсутності доказів про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи відкладено до 16.11.2018 року. 16.11.2018 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням судді у відряджені, наступне судове засідання призначено на 05.02.2019 року. Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2019 року приєднано до матеріалів справи додаткові пояснення позивача та, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, в судовому засіданні оголошено перерву до 21.03.2019 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.03.2019 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи та відсутністю доказів про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи відкладено до 11.06.2019 року. 21.03.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив. 23.04.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від АТ «Акцент-Банк» надійшли заперечення в яких останнє просило в позові відмовити та розглядати справу за відсутності представника відповідача-2. В судовому засіданні 11.06.2019 року суд заслухав вступне слово позивача та представника позивача та, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, протокольною ухвалою в судовому засіданні оголошено перерву до 12.09.2019 року 19.08.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшли пояснення на заперечення. В судове засідання 12.09.2019 року з`явились позивач та представник позивача. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи, а представник відповідача-2 у запереченнях просив розглядати справу за його відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників відповідачів. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з викладених у позовній заяві та інших заявах по суті справи підстав та просили їх задовольнити. Вислухавши вступне слово позивача та його представника, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Суд встановив, що від 14.10.2017 року між [PERSON] та ТОВ «СТІБІО» був укладений договір про надання послуг № КО1410 за умовами якого відповідач-1 зобов`язався надати клієнту комплекс товарів та послуг по догляду за волосся (далі - комплекс по догляду), а клієнт зобов`язується прийняти цей комплекс по догляду згідно акту приймання передачі та сплатити за нього визначену договором грошову суму (ціну). Під комплексом по догляду мається на увазі: продаж косметичного набору та надання допоміжних супроводжувальних косметологічних послуг. Асортимент, кількість, ціна одиниці товару і загальна сума договору визначаються в переліку № 1 (специфікації), що являється невід`ємною частиною цього договору. На виконання умов договору про надання послуг, сторони підписали акт приймання-передачі товару від 14.10.2017 року, відповідно до змісту якого виконавець передав замовнику, а замовник прийняв товар: набір косметики по догляду за шкірою обличчя та процедури за переліком визначеним в акті. Вартість комплексу товарів та послуг складає 11 119,76 грн. 14.10.2017 року між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір шляхом оформлення заяви позичальника № АВН0Р4185790135938, за умовами якого позичальнику надані грошові кошти в розмірі 13 376,00 грн з процентною ставкою за користування кредитом 0,12 % річних, для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок ТОВ «СТІБІО». 14.10.2017 року [PERSON] звернулась до ТОВ «СТІБІО» із заявою про розірвання договору про надання послуг. На вказану заяву ТОВ «СТІБІО» надало відповідь від 24.10.2017 року № 117 про відсутність правових підстав для розірвання договору та підтвердило готовність щодо дотримання та виконання взятих на себе зобов`язань. Оцінюючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Отже, правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору про надання послуг, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звертаючись до суду з позовом просила визнати недійсним зазначений договір про надання послуг на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на несправедливі його умови та на те, що відповідач-1 позбавив можливості позивача розірвати цей договір в односторонньому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У статтях 18 і 19 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону, тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Із матеріалів справи відомо, що позивач укладаючи договір з відповідачем-1 своїм підписом підтвердила факт надання їй повної інформації про умови послуг, ознайомилась із сукупною вартістю послуг. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно зі ст. 610 та ч. 4 ст. 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання та у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. ст. 901, 902 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Виконавець повинен надати послугу особисто. Згідно зі ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Позивач не надала жодного доказу і на підтвердження підстав визначених частинами 5, 6, 7, 9 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутні докази і нечесної підприємницької діяльності відповідача. Таким чином, позивач не навела обставини, які давали б підстави для визнання договору про надання послуг недійсним. При цьому суд встановив, що вимог про розірвання договору сторона позивача у цій справі не заявляла. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним кредитного договору позивач посилалася на те, що заява позичальника на надання кредиту з боку відповідача-2 була підписана не уповноваженою особою, а невідомою особою, що представилася менеджером відповідача-2. Крім цього, на примірнику, що був наданий позивачу, відсутній оригінальний відбиток печатки банку та підпису уповноваженої особи. В наявності тільки копія печатки та копія підпису, що, ставить взагалі під сумнів чинність укладеної заяви позичальника. Так, за змістом ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 вказаної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до вимог ч. 1-3 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ч.3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису допускається у випадках, встановлених законом або за письмовою згодою сторін у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Аналогічні положення містить Закон України «Про електронну комерцію» у якому зазначено, що електронний правочин може бути підписаний за допомогою використання аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів якщо можливість такого підписання передбачено актом цивільного законодавства або за домовленістю сторін (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином законодавство передбачає можливість використання факсимільного відтворення підпису лише у тому випадку, коли сторони договору домовилися про те, що такий підпис є допустимим. Якщо договір не буде підписано належним чином, то вважається, що договір не укладений у письмовій формі. З матеріалів справи відомо, що позивач підписала заяву позичальника та, відповідно, ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг в банку, які розміщено на сайті. Згідно з п. 1.1.3.2.17 Умов та Правил надання банківських послуг в банку, при укладанні договору банком може бути використано факсимільне відтворення підпису особи, уповноваженої підписувати такі договори, а також відтворення відбитку печатки технічними друкованими засобами. Таким чином позивач надала згоду на використання при укладенні кредитного договору факсимільного відтворення підпису та відтворення відбитку печатки технічними друкованими пристроями, тобто на укладення договору саме у такому порядку. Отже, твердження позивача про те, що при укладанні кредитного договору було використане факсимільне відтворення підпису та відтворення відбитку печатки технічними друкованими пристроями за відсутності його попередньої письмової згоди не відповідає дійсності і спростовується матеріалами справи. Посилання позивача, що вона не підписувала кредитний договір, а лише розписалась у отриманні його копії не заслуговують на увагу, оскільки позивач підписала не лише заяву позичальника, а і паспорт кредиту, і графік погашення кредиту. Ці документи разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг в банку складають у своїй сукупності кредитний договір. При цьому суд враховує, що позивач протягом визначеного Законом України «Про захист прав споживачів» терміну (14 днів) не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору. З огляду на наведене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через його недоведеність. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в позові відмовлено, а учасники справи не надали доказів на підтвердження понесення судових витрат, тому судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 203, 215, 638, 640, 901, 902, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed