Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» (далі - відповідач) на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.10.2018 по 26.02.2019 включно у розмірі 58 983,96 гривень. В обґрунтування позову зазначено, що з 25.01.2016 по 24.10.2018 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та наказом №179к від 24.10.2018 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України його було звільнено з роботи за власним бажанням. Оскільки при звільненні з роботи в останній день відповідач в порушення вимог трудового законодавства своєчасно не провів з позивачем остаточного розрахунку, повністю виплативши заборгованість по заробітній платі в строк до 26.02.2019, позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, наведених в позові, зазначивши, що в день звільнення 24.10.2018 він не працював, але прийшов на підприємство та подав заяву про звільнення і отримав трудову книжку. Відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався, надав заяву про розгляд справи без участі представника, зазначив, що оскільки позивач в день звільнення не працював, з вимогою про розрахунок до відповідача не звертався, його вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставною. Ухвалою суду від 04.04.2019 у відповідача витребувані відомості та письмові докази на їх підтвердження (як-то копію наказу про звільнення, табель виходів за місяць, в якому позивач звільнений, тощо) щодо: дати звільнення позивача; виходу позивача на роботу в день звільнення; звернення позивача до відповідача із вимогою про виплату всіх сум, що належать йому від підприємства при звільненні. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач з 25.01.2016 по 24.10.2018 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на відокремленому підрозділі «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» прохідником підземним дільниці ПР-1, таб. № 369. Наказом №179к від 24.10.2018 по ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» позивача звільнено за ст.38 КЗпП України (власне бажання) з 24.10.2018. Як вбачається з витягу з табеля використання з дільниці ПР-1 за жовтень 2018 року позивач 24.10.2018 не працював, був вихідний, що визнано також і позивачем. Записом в книзі отримання трудової книжки та в особовій картці [NUMBER] позивача підтверджується, що трудова книжка на ім'я останнього отримана ним 24.10.2018. Сторонами визнано, що сума заборгованості по заробітній платі була виплачена відповідачем позивачу поступово, остаточно відповідач розрахувався з позивачем 26.02.2019. Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. За приписами ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України). Як встановлено судом, визнано позивачем та підтверджено матеріалами справи, позивач в день звільнення - 24.10.2018 не працював, хоча і був на підприємстві для подання заяви про звільнення, а тому, враховуючи наведені приписи ст.116 КЗпП України, розрахунок з ним повинен був проводитися не у день звільнення, а не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вимоги про розрахунок позивач до відповідача не пред'являв, а заява, в якій працівник просить звільнити його за власним бажанням, не є тотожною вимозі про розрахунок, як помилково вважає позивач. За викладених обставин, оскільки остаточний розрахунок з позивачем був проведений відповідачем до звернення позивача з вимогою про розрахунок, суд доходить висновку, що підстави для твердження про порушення відповідачем вимог трудового законодавства та наявності підстав для відповідальності за затримку розрахунку при звільненні відсутні. Отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed