Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Святець О.М. звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою у порядку ст. 315 ЦПК України, в якій просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що запис про батька дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) в Книзі реєстрації народження та Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про народження та Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про народження проведено за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дітей записані за вказівкою [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Встановити факт, що [PERSON] ( [INFO] ) є єдиним законним представником та опікуном свого малолітнього сина- [PERSON] та малолітньої доньки- [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , [INFO] позивачка народила доньку [PERSON] . На час народження дітей позивачка у шлюбних стосунках не перебувала. Відомості про батька у свідоцтва про народження зазначені з її слів в порядку ст. 135 СК України. У подальшому вона разом з дітьми виїхала на проживання до Ізраїлю, де виникли питання щодо батька дітей та можливості легалізації прибування дітей на території держави Ізраїль, з огляду на відсутність дозволу їх батька на перебування на території держави Ізраїль. У судовому засіданні представник заявника підтримав заявлені вимоги. Представники заінтересованих осіб у судове засідання не з`явились. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви [PERSON] у повному обсязі, з огляду на наступне. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , [INFO] позивачка народила доньку [PERSON] . На час народження дітей позивачка у шлюбних стосунках не перебувала. Відомості про батька у свідоцтва про народження зазначені з її слів в порядку ст. 135 СК України. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 280/1535/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 761/16799/15-ц та постанові Великої Палати від 23.01.2019 року у справі № 536/1039/17. Суд не погоджується із доводами заявника про те, що є необхідність у судовому порядку встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що запис про батька дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) в Книзі реєстрації народження та Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про народження та Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про народження проведено за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дітей записані за вказівкою [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Встановити факт, що [PERSON] ( [INFO] ) є єдиним законним представником та опікуном свого малолітнього сина- [PERSON] та малолітньої доньки- [PERSON] , оскільки заявниця не вичерпала всі інші можливості встановлення даних фактів. Суд зазначає, що доводити та встановлювати факт внесення відомостей у свідоцтво про народження дітей зі слів матері суд не вправі. Так як свідоцтво про народження видане відповідним державним органом, воно дійсне та не скасоване. Інформація, яка міститься у вказаних свідоцтва відповідає вимогам чинного законодавства України. Щодо питання опікунства над дітьми, то законодавством передбачено інший порядок встановлення опіки чи піклування над дітьми. При цьому, відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Щодо інших аргументів або міркувань заявника, то вони не дають підстав для висновку про обґрунтованість заяви. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, з вищевикладеного вбачається, що факт, який просить встановити заявник, не є юридичним, а чинним законодавством передбачений інший порядок вирішення сімейних спорів.

Outcome: dismissed