Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) 16.08.2016 звернулася до Миронівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона проживає у [INFO]. Перед виїздом попередні власники будинку створили звалище непобутових та будівельних відходів. На звернення до голови [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області [PERSON] із вимогою прибрати сміттєзвалище їй було відмовлено, а в письмовій відповіді від 20.07.2016 сільський голова взагалі вказала, що за вищезазначеною адресою сміттєзвалища виявлено не було. Позивач вважає, що голова сільської ради, використовуючи своє службове становище, наносить їй морально шкоду, примушуючи жити в умовах антисанітарії, тому просить зобовязати відповідача власноруч та за свій рахунок ліквідувати звалище не побутових та будівельних відходів навпроти будинку №23-Б по вул. Моргунівка, с. Козин, Миронівського району, Київської області та стягнути із відповідача на її користь 50\~000 грн. за завдану моральну шкоду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з мотивів і підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, подали до суду письмові заперечення, в яких зазначили, що до квітня 2016 року у будинку №23 с. Козин Миронівського району Київської області проживала родина Немеш. Згодом вони уклали договір міни і в будинку стала проживати позивач. На звернення позивача 20.07.2016 комісією сільської ради проведено обстеження домоволодіння по вул. Моргунівка, 23, с. Козин, однак сміттєзвалища будівельних та побутових відходів виявлено не було. Також 23.08.2016 за завою позивача відбувся виїзд комісії Миронівської райдержадміністрації з метою обстеження земельної ділянки по вул. Моргунівка, 23 в с. Козин. За результатами обстеження позивачу було надано ряд рекомендацій, проте сміттєзвалище також виявлено не було. Відповідач вважає, що жодним чином не завдала шкоди відповідачу, а тому просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 23.06.2016 позивач звернулася до голови сільської ради с. Козин Миронівського району Київської області із заявою щодо надання інформації, а також фіксації ряду побутових порушень, допущених попередніми власниками житлового будинку №23-Б по вул. Моргунівка, с. Козин, Миронівського району Київської області. Зокрема, у заяві було порушено питання стосовно створення звалища будівельних та непобутових відходів через дорогу від вказаної садиби /а.с.38 /. Комісією в складі сільського голови [PERSON] сільської ради [PERSON], секретаря сільської ради [PERSON], дільничого інспектора поліції [PERSON], в присутності позивача 20.07.2016 було проведено обстеження та складено акт обстеження домоволодіння, згідно п. 1 якого встановлено, що через дорогу від даного житлового будинку, який знаходиться в селі Козин по вул. Моргунівка, 23-Б, не було виявлено сміттєзвалища будівельних та побутових відходів /а.с. 37/. [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області від 29.07.2016 за № 02-42/478 [PERSON] було поінформовано про результати розгляду її звернення та висновки, встановлені згідно акту обстеження домоволодіння від 20.07.2016, зокрема у п. 4 вказаного листа зазначено, що через дорогу від даного житлового будинку, який знаходиться в селі Козин по вул. Моргунівка, 23-Б, не було виявлено сміттєзвалища будівельних та побутових відходів /а.с. 39/. Також 23.08.2016 року комісією у складі заступника голови Миронівської РДА - [PERSON], начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури Миронівської РДА [PERSON], головного спеціаліста відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури Миронівської РДА [PERSON], сільського голови с. Козин [PERSON], секретаря сільської ради с. Козин [PERSON] було складено [PERSON] обстеження земельної ділянки. За змістом вказаного акту питання ліквідації сміттєзвалища будівельних та непобутових відходів у вказаному акті не висвітлювалося /а.с. 40/. Водночас листом Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 29.08.2016 №6/26-3361 було витребувано пояснення у голови [PERSON] сільської ради Миронівського району [PERSON], зокрема, і щодо питання створення звалища по вул. Моргунівка с. Козин Миронівського району Київської області /а.с. 41/. [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області від 30.08.2016 №02-41/602 було надіслано інформацію щодо питань, порушених у листі Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 29.08.2016 №6/26-3361 /а.с. 42/. Також листом Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 05.09.2016 №6/14-3659 було повідомлено позивача, зокрема, що її звернення стосовно ліквідації стихійного сміттєзвалища, створеного через дорогу від її садиби, розглянуто, та 31.08.2016 №6/26-3594 надіслано листа до [PERSON] сільської ради, в якому підняте питання ліквідації даного сміттєзвалища та найближчим часом роботи будуть проведені. /а.с. 43/. У своїх усних поясненнях представник позивача [PERSON] зазначила, що до цього часу жодних робіт щодо ліквідації сміттєзвалища сільською радою не проводилося. Як на підтвердження своїх пояснень послалася на роздруківку фотографії з цифрового носія /а.с. 15/, зробленої з її слів на місці створення вказаного сміттєзвалища. Стосовно спричиненню її довірительці моральної шкоди представник зазначила, що моральна шкода полягає у неналежному виконанні відповідачем її посадових обовязків, неправдивості відомостей, вказаних у листі, що надсилався на адресу позивача, у поведінці відповідача, яка виразилася у фактичному ігноруванні проблеми виникнення стихійного сміттєзвалища. Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються ст. 23, 1167 ЦК України, Законом України «Про благоустрій населених пунктів, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону благоустрій населених пунктів передбачає: розроблення і здійснення ефективних і комплексних заходів з утримання територій населених пунктів у належному стані, їх санітарного очищення, збереження об'єктів загального користування, а також природних ландшафтів, інших природних комплексів і об'єктів. Відповідно до ст. 5 зазначеного Закону управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють: Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 10 вказаного Закону до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 18 зазначеного Закону підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов'язані: у процесі утримання об'єктів благоустрою (їх частин) дотримуватися відповідних технологій щодо їх експлуатації та ремонту, регулярно здійснювати заходи щодо запобігання передчасному зносу об'єктів, забезпечення умов функціонування та утримання їх у чистоті й належному стані Згідно п. 44 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 30 вказаного Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян. Таким чином, системний аналіз зазначених норм законодавства не встановлює прямого обовязку відповідача здійснити власноруч та за свій рахунок ліквідацію звалища непобутових та будівельних відходів навпроти будинку позивача. Крім того, стосовно позовної вимоги про зобовязання голови [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області [PERSON] власноруч та за свій рахунок ліквідувати звалище непобутових та будівельних відходів навпроти будинку позивача за адресою: вул. Моргунівка, 23-Б, с. Козин Миронівського району, судом встановлено наступне. Згідно із ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З огляду на зміст вказаної позовної вимоги, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, які в межах заявлених позовних вимог захисту не підлягають, а тому суд, визначивши, що між сторонами існує спір про право, в подальшому не може поєднати дану позицію із вирішенням спору по суті і безпідставно задовольнити позовні вимоги про зобовязання вчинити певні дії. Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.02.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно із постановами Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року та № 1 від 27.02.2009 року) відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я та в порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів. Вирішуючи спір, суд виходить із того, що настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1167 ЦКУ необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода у зменшенні майнової сфери потерпілого, що своєю чергою тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.\~ Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; Стаття 614 ЦК України розрізняє дві форми вини: умисел та необережність. Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає. Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обовязку її передбачити. Таким чином, стаття 1167 Цивільного кодексу України містить законодавче визначення деліктної відповідальності за моральну шкоду, завдану позивачу та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка заподіювача шкоди; 3) причинно-наслідковий зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача; 4) вина. Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд України в постанові Пленуму від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». У судовому засіданні не було доведено наявності факту вини [PERSON] у завданні моральної шкоди позивачу [PERSON], а саме: не встановлено, що [PERSON] завдала своїми діями, чи бездіяльністю моральних страждань позивачу. Представником позивача не було доведено та не надано жодного доказу наявності факту моральних страждань позивача, спричинених саме відповідачем. Не було встановлено факту протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) відповідача. Не було доведено причинно-наслідковий зв'язок між шкодою і поведінкою відповідача. Не встановлено факту вини відповідача у порушенні прав та законних інтересів позивача. До вказаного висновку суд прийшов, детально проаналізувавши докази у справі та покази учасників судового засідання, а також виходить із того, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, кожна обставина у справі повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі\~статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 58, 59 та 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин суд вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами порушення відповідачем її прав. Такий висновок суду ґрунтується на повному, всебічному та неупередженому вивченні всіх обставин справи та оцінки їх на основі свого внутрішнього переконання. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] слід відмовити повністю. На підставах вищевказаного

Outcome: dismissed