Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

[PERSON] 01 липня 2015 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання права власності на вклад в порядку спадкування за законом. Позивач у своєму позові посилається на те, що 06 січня 2014 року помер її син [PERSON], після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді частини квартири в м. Херсон і грошових коштів на рахунках в ПАТ КБ ПриватБанк, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, спадкова справа відкрита, нотаріус зробив запит до вказаного банку про вклади сина, але банк відмовляється надати інформацію про ці вклади; потім позивачка особисто звернулася до банку письмово з питанням надання інформації про рахунки сина і залишок коштів на них, але відповіді на своє звернення не отримала. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті сина, позивач просив суд визнати за ним право власності на ці вклади, які належали померлому. Раніше не мав можливості звернутися, оскільки оформляв документи, нотаріус (ще в 2014 році) відмовив в видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно (вклади), їй рекомендовано звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просив позивача визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на вказані вклади в банку на суму 9417 грн. і 400 євро, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що позивачем не вказано та не доведено, чи є заповіт, чи є інші спадкоємці, з яких причин пропущено встановлений строк для прийняття спадщини, фактично ще немає спору і звернення позивача до суду передчасне. Крім того, згідно вказаного позивачкою, вклади були на території нині окупованої частини України, а тому через особливий стан і окупування агресором Криму вони не мають ніякої інформації про ці договори, а тим більше - не мають можливості повертати чи виплачувати їх. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них на цій стадії безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження є матірю [PERSON], 06 січня 2014 року помер її син [PERSON], після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири в [ADDRESS] і грошових коштів в сумах 9417 грн. і 400 євро (два рахунки) на рахунках в ПАТ КБ ПриватБанк, з метою отримання спадщини звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті сина, спадкова справа відкрита, нотаріус зробив запит до вказаного банку про вклади, рахунки сина, але банк відмовляється надати інформацію про ці вклади, посилаючись на банківську таємницю; потім позивачка особисто звернулася до банку письмово з питанням надання інформації про рахунки сина і залишок коштів на них, але відповіді на своє звернення, з її слів, не отримала. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті сина, просила суд визнати за нею право власності на ці вклади, які належали померлому. Раніше позивача не мав можливості звернутися, оскільки оформляв документи, нотаріус (ще в 2014 році) відмовив в видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно (вклади), їй рекомендовано звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просила захистити її законні права. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження є матірю [PERSON], 06 січня 2014 року помер її син [PERSON], після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири в [ADDRESS] і грошових коштів в сумах 9417 грн. і 400 євро (два рахунки) на рахунках в ПАТ КБ ПриватБанк, з метою отримання спадщини звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті сина, спадкова справа відкрита, нотаріус зробив запит до вказаного банку про вклади, рахунки сина, але банк відмовляється надати інформацію про ці вклади, посилаючись на банківську таємницю; потім позивачка особисто звернулася до банку письмово з питанням надання інформації про рахунки сина і залишок коштів на них Статтею 1216 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав набуття права власності є спадкування, яке визначається законом як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 ЦК України (1-5 черги спадкоємців за законом). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця (ст.1261 ЦК України). Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до п. 1. 2 гл. 10 1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,затвердженого наказом Мін'юсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при зверненні спадкоємця у звязку з відкриттям спадщини нотаріус зясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Згідно зі ст. 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 4.14 гл. 10 вказаного Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Частиною 1 ст. 1228 ЦК України встановлено, що вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Згідно з ч. 2 ст. 1228 ЦК України право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Оскільки право на грошовий вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (заповіт, заповідальне розпорядження), а тому, для оформлення своїх спадкових прав спадкоємцям вкладника необхідно звернутися на протязі шести місяців з дня смерті вкладника до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини для отримання свідоцтва про право на спадщину. Крім того, статтею 1241 ЦК України закріплено право на обов'язкову частку у спадщині, згідно якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Отже, ч. 1218 ЦК України встановлює два можливих види вираження волі спадкодавця-вкладника: заповіт та спеціальне розпорядження банківській установі: якщо спадкодавець зробив розпорядження банківській установі або застереження щодо вкладу в загальному заповіті, то вклад переходить у власність особи, вказаної в розпорядженні чи заповіт; якщо розпорядження банку чи застереження у заповіті не було, або заповідальне розпорядження на вклад у банку скасовано чи змінено заповітом, свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад видається спадкоємцям за законом на загальних підставах. Положення про те, що право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним, визначає, що порядок і умови переходу прав на вклад відповідають звичайній процедурі спадкування; до оформлення права на такий вклад у порядку спадкування застосовується режим оформлення спадщини; право на частину вкладу можуть отримати й спадкоємці за правом на обов'язкову частку, якщо такі є. Але позивачем не доведено: чи відсутній заповіт, чи відсутні інші особи, що мають право на спадщину за законом чи на обов'язкову частку у спадщині, чи є позивач єдиним спадкоємцем права на вклад після померлого [PERSON] Прийняття спадщини та відмова від прийняття спадщини вимагає наявності певних умов: здійснення спадкоємцем цивільного права повинно бути вільним та на власний розсуд, без фізичного чи психічного тиску з боку інших спадкоємців, направленим на набуття спадщини в цілому, оскільки часткове прийняття спадщини, прийняття спадщини з умовою або із застереженням не допускається; прийняття спадщини або відмова від її прийняття повинні бути здійснені в установленому законом порядку та в установлений законом строк. Крім того, суд приймає до уваги також і ті обставини, що договори, на які посилається позивач, було укладено на території м. Севастополя. У відповідності до положень ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. Згідно з п. 5 постанови Національного Банку У № 260, банки, у тому числі ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Окупаційна влада ще з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: приміщень банку, банкоматів, терміналів, транспортних засобів та т.і. У зв'язку з цим відповідач не мав доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи на території АРК, не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки. Були арештовані також права за зобов'язаннями банку, у тому числі і права вимоги, і борги за всіма зобов'язаннями. Крім того, відповідно до постанов ДР Республіки Крим № 2085-6/14 від 30 квітня 2014 року, № 2474-6/14 від 03 вересня 2014 року, до майна, яке підлягає націоналізації, та обліковується як власність Республіки Крим, віднесено також майно ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться на території АРК та міста Севастополя. Виходячи з вищенаведеного, та враховуючи обмеженість доступу відповідача до первинної інформації на паперових носіях за договорами, що укладались з Філією Кримське РУ, вважається, що обов'язок щодо доведення існування правовідносин має покладатись на позивача. Спірні правовідносини регулюються ст. ст. 626-639, 1058, 1059, 1068 Цивільного кодексу України, п. 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 та п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Згідно зі ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі, яка вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно з пунктом 1.4 Положення, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Згідно з пунктом 2.9 глави IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» розділу 2 «Приймання готівки» Інструкції № 174, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Таким чином, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Вказана позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-96цс14 (реєстраційний номер рішення 39689404). Проте позивач не надав суду документів, які б підтверджували факт укладання депозитних договорів та внесення коштів за ними. У своєму позові позивач навіть не зазначає рахунків за якими просить визнати право власності, а тому вважаємо що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 постанови від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення», обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У статті 50 Закону України «Про нотаріат» йдеться про оскарження нотаріальної дії, відмови у вчиненні нотаріальної дії. Оскарження відбувається в порядку позовного провадження. У разі подання позову до приватного нотаріуса відповідачем буде сам приватний нотаріус. У випадку пред'явлення вимог до державного нотаріуса відповідачем буде відповідна державна нотаріальна контора. Це зумовлено тим, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус - працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори. При цьому до участі у справі залучається також відповідне управління юстиції (див. коментар до ст. 27 Закону України «Про нотаріат»). Оскарження нотаріальної дії може мати місце у випадку, якщо особа вважає її вчинення неправомірним або таким, що не відбулося. У такому разі предметом спору буде правомірність вчинення нотаріальної дії, питання про визнання її недійсною або не вчиненою. Слід зазначити, що правомірність вчинення нотаріальної дії існує доти, доки інше не доведено в судовому порядку. Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов'язково обґрунтовуватися причини такої відмови (коментар до ст. 49 Закону України «Про нотаріат»). Вказане також зазначається ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в Узагальненні судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 07 лютого 2014 року. Також, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання права власності на вклад в порядку спадкування за законом відмовити. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності на вклад в порядку спадкування за законом в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed