Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

[PERSON] в інтересах своєї малолітньої доньки [PERSON] звернулася до суду з позовом до страхової компанії «Провідна», в якому просила стягнути на користь доньки 5000 гривень моральної шкоди. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 29 вересня 2013 року об 11 годині [PERSON], керуючи автомобілем «Хюндай-Туксон» р/н [NUMBER], не вибрав безпечну швидкість руху, скоїв наїзд на громадян [PERSON] та [PERSON], які являються батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В результаті ДТП батькам дитини були спричинені тілесні ушкодження. Внаслідок того, що у присутності дитини відбувся наїзд на батьків та в силу того, що дитина отримала травми при падінні, сильно перелякалася, дитині причинена моральна шкода. Результатом винних дій [PERSON] були забиття м'яких тканей голови та обличчя дитини, а також пережитий дитиною нервовий стрес від переляку та болі. У дитини спостерігається порушення сну, беззвітний страх, гіперзбудливість. У судове засідання представник відповідача не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до поштового повідомлення судова повістка уповноваженій особі відповідача була вручена 13 жовтня 2014 року. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, у разі неявки в судове засідання представника відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, представник відповідача у судове засідання не з'явився без поважних причин, а представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів та такого вирішення справи, то суд дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON] народилася [INFO], її батьками є: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Відповідно до постанови слідчого СВ Дергачівського РВ ГУМВС України в Харківській області від 11 листопада 2013 року встановлено, що 29.09.2013 року об 11 годині на вул. Енергетична №1 в сел. Солоницівка Дергачівського району Харківської області, водій [PERSON], керуючи автомобілем «Хюндай Туксон» р/н [NUMBER] здійснив наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON] Встановлено, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] порушень вимог п.12.1, 12.3 ПДР України, оскільки він не вибрав безпечну швидкість для руху та не прийняв заходів щодо зменшення руху під час виявлення небезпеки. При цьому, у резолютивній частині зазначеної вище постанови указано, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12013220280001917 від 30.09.2013 року закрито у зв'язку з відсутністю в діях водія складу злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а матеріал у відношенні [PERSON] направити для складання адміністративного протоколу для притягнення до адміністративної відповідальності. Постановою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 9 грудня 2013 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП щодо події, яка мала місце 29 вересня 2013 року, закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 05.11.2014 року провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди закрито у зв'язку зі смертю відповідача. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних мотивів. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.4 своїй постанові №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз'яснив судам, що Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних и юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з постанови судді Дергачівського районного суду Харківської області від 09 грудня 2013 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП України. Згідно п.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так як провадження в справі про адміністративне правопорушення закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, то суд не бере до уваги постанову судді Дергачівського районного суду Харківської області від 09 грудня 2013 року. Правовідносини, що виникли між страховою компанією (страховиком) та позивачем, як потерпілою особою, якій завдано моральну шкоду, яка заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу, регулюється Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій особі при настанні страхового випадку, здійснюється з додержанням правил, визначених цим Законом та умовами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. У позовній заяві позивач зазначає, що між [PERSON] та страховою компанією «Провідна» укладено договір про страхування цивільно-правової відповідальності поліс №АВ/8818986. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 своїй постанові №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз'яснив судам, що необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 1 липня 2004 року, не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Відповідно до ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 1 липня 2004 року, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1. ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 1 липня 2004 року, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст.23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 1 липня 2004 року, шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що подія, яка відбулася 29.09.2013 року об 11 годині на вул. Енергетична №1 в сел. Солоницівка Дергачівського району Харківської області є страховим випадком для малолітньої [PERSON] та позивачу завдана моральна шкода у розумінні ст.23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 1 липня 2004 року. Таким чином, позивач має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК України. Згідно ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Позивачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів того, що страховою компанією «Провідна» внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки здоров'ю [PERSON] завдано моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed