Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до ЗАТ «Міжнарожний іпотечний банк» про визнання дій неправомірними та визнання окремих положень договору недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що між ними та ЗАТ «Міжнарожний іпотечний банк» 23 грудня 2005 року укладений кредитний договір № 1.05120171 щодо надання кредитних коштів в сумі 46 000 доларів 00 центів СШАз цільовим призначенням - для придбання житла, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту в строк до 22 грудня 2020 року з оплатою 11,5% річних та інших платежів у встановлених договором розмірах і строках. Однак вважає, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил, у тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів» щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, а закладене в договір положення п. 3.1, яке передбачає, що проценти за користування кредитом нараховуються кредитором на день сплати поточної заборгованості за кредитом, виходячи із залишку заборгованості основної суми за кредитом, згідно п. 1.1. цього договору. Платежі з погашення суми та процентів кредиту здійснюються у вигляді щомісячного ауітентного (рівномірного) платежу. Сума щомісячного ауітентного платежу за цим договором, що включає в себе частину суми кредиту та нарахованих за місяць процентів становить 538 доларів США, - вважає таким, що не було погоджено з ним, як позичальником, та не могло бути відомим під час виконання договору, що підтверджує відсутність детального розпису загальної вартості кредиту та графіка його погашення, обов»язок в наданні якого, покладається на фінансову установу. Оскільки даний правочин (п.3.1) вчинений всупереч ст. 638 ЦК України шляхом приховання інформації про умови кредитування, тобто одна сторона (банк) ввела іншу в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тим самим приховав дійсні умови договору, що суперечить ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», укладення договору стало наслідком порушення прав позивача як споживача банківських послуг, вказаний пункт договору має бути визнаним недійсним за правилами ст. ст. 215, 203, ч.1 ст. 229 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON], діючий на підставі довіреності від 07 липня 2016 року та від 10 листопада 2015 року (а.с.33, 34), позовні вимоги підтримав з тих же підстав, просив їх задовольнити, не спростовуючи факт отримання позивачем кредитних коштів та їх використання, а також виконання умов договору. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у їх задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних (зобов»язальних) відносинах. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Так, між [PERSON], [PERSON] та ЗАТ «Міжнарожний іпотечний банк» 23 грудня 2005 року укладений кредитний договір № 1.05120171 щодо надання кредитних коштів в сумі 46 000 доларів 00 центів СШАз цільовим призначенням - для придбання житла, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту в строк до 22 грудня 2020 року з оплатою 11,5% річних та інших платежів у встановлених договором розмірах і строках (а.с. 6-8). Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони погодили умови договору своїми підписами (а.с.6-8). Банк виконав свої зобов»язання, надавши позивачу кредитні кошти в повному обсязі, що визнається позивачем. Позивач, посилаючись на ч.ч.1, 3 ст. 203 та ст. 215, ч.1 ст. 230 ЦК України просить визнати п. 3.1 договору недійсними, проте суд вважає дані вимоги безпідставними. Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, порушення яких судом не встановлені. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (ч.1 ст. 230 ЦК України). В ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами угода не мала на меті приховати іншу угоду й з іншими правовими наслідками, й те, що сторонами укладена саме та угода, яку вони дійсно мали на увазі, те, що оспорюваний пункт договору не має ознак прихованого, як вважає позивач. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недісних угод (ст.216 ЦПК України). Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте такі обставини судом не встановлені. Позивач також вважає, що підставою для визнання кредитного договору недійсним є істотна зміна обставин, а саме те, що відповідач не надав йому як споживачу належної інформації про умови кредитування, та з тієї підстави, що відповідач як банківська установа на час видачі кредиту приховала дійсні умови кредитування, заклавши поза його волею пункт 3.1 договору, не повідомивши його про такі умови, що унеможливлює виконання вказаного договору. Відповідно до п. 3.1 договору, проценти за користування кредитом нараховуються кредитором на день сплати поточної заборгованості за кредитом, виходячи із залишку заборгованості основної суми за кредитом, згідно п. 1.1. цього договору. Платежі з погашення суми та процентів кредиту здійснюються у вигляді щомісячного ауітентного (рівномірного) платежу. Сума щомісячного ауітентного платежу за цим договором, що включає в себе частину суми кредиту та нарахованих за місяць процентів становить 538 доларів США. Суд, надавши правову оцінку даним доводам, та з урахуванням вимог закону, вважає їх безпідставними, оскільки судом встановлено, що істотних змін обставин при укладенні договору, істотного порушення договору другою стороною (банком) не було, оскільки сторони у договорі погодили умови кредитування, що підтверджується їх особистими підписами. З підписанням цього договору позичальник засвідчив, що йому розтлумачено (зрозуміло) всі умови договору, та він згоден на їх виконання. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Позивач, відповідно до оспорюваного Кредитного договору, засвідчив, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність виконувати умови договору вцілому. Аналізуючи зібрані в ході розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що укладений сторонами п. 3.1 кредитного догову й в межах всього договору не суперечить законові, іншим актам законодавства; особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; форма договору відповідає вимогам закону, встановолених для кредитних договорів, ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 533, 626, 627, 628 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», а саме останній містить його всі умови, приховані, як вказує позивач, відсутні, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України). Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закон України «Про судовий збір», ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому він має бути віднесений на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на підставі ч.4 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 216, 533, 626, 627, 628, 629, 651, 652 ЦК України

Outcome: dismissed