Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) в особі представника адвоката Малькевич Н.В. звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити пропущений строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору, визнавши причини пропуску поважними, та стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі позивач) на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.11.2019 по 24.07.2020 в сумі 133\~161,44 грн. В обґрунтування позову зазначає, що наказом від 26.11.2019 № 3258/к він був звільнений з шахти за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; в день звільнення позивач працював, але відповідач в порушення ст.116 КЗпП не провів з ним остаточний розрахунок, не виплатив заробітну плату у сумі 24325,02 грн (сума вказана після утримання обов`язкових платежів). Вказує, що оскільки відповідач не виплатив позивачу належні суми, то повинен нести відповідальність за ст.117 КЗпП України. Відповідно до довідки відповідача від 30.10.2020 остаточний розрахунок було проведено 24.07.2020, проте до моменту отримання довідки на адвокатський запит, який було направлено на адресу відповідача 22.10.2020, позивач не знав про те, що відповідач виплатив позивачу всі належні йому суми. Посилаючись на приписи статей 233, 234, 228, 223 КЗпП, позивач вважає, що тримісячний строк пропущено ним з поважних причин, враховуючи те, що після звільнення відповідач виплачував заробітну плату частинами, та про проведення з ним остаточного розрахунку він дізнався лише після отримання довідки про заборгованість від 30.10.2020. Позивач до суду не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.15). Відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався, надіславши до суду відзив на позов та заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. За змістом відзиву на позов відповідач просить відмовити в позові та зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки ним було пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений чинним законодавством. Вказує, що в день звільнення позивач отримав на руки трудову книжку, після чого повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку, але не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався він до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. Визнає, що останній день праці позивача день звільнення 26.11.2019. Зауважує, що грошові кошти було депоновано та остаточно виплачено позивачу 24.07.2020; періоди виплат з 31.03.2020 по 24.07.2020. Враховуючи, що відповідачем повний розрахунок з позивачем після його звільнення було остаточно проведено 24.07.2020, то за період з 27.11.2019 по 24.07.2020 позивач мав право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, право позивача на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло наступного дня з 25.07.2020, перебіг даного строку закінчився 25.10.2020 (25.07.2020 року + 3 місяці). Позивач звернувся до суду 21.12.2020, з пропущенням встановленого тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду, через 5 (п`ять) місяців. Будь-яких поважних причин його пропуску позивач не навів. Наголошує, що всі виплати, які проводилися позивачу з 31.03.2020 по 24.07.2020 проходили через Сбербанк, про що позивач не міг не знати. Заява позивача про поновлення пропущеного стоку на звернення до суду не обґрунтована та безпідставна, а позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с.22-25, 32). В силу приписів ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутністю її учасників. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою суду від 24.12.2020 провадження у справі відкрито та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.18). Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач з 04.03.2019 по 26.11.2019 перебував у трудових відносинах з відповідачем; наказом відповідача №3258/к від 26.11.2019 позивач був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.6-7). Останній день праці позивача 26.11.2019, що підтверджується довідкою з відділу контрольного табелю №1854 від 26.11.2019 та вбачається з копії наказу про звільнення від 26.11.2019 (а.с.26,27). Відповідно до довідки відповідача від 30.10.2020 №1751 заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем при звільненні дорівнює 24\~325,02 грн (сума вказана після утримання обов`язкових податків та платежів); дата виплати повної суми заборгованості - 24.07.2020 (а.с.8). З довідки від 18.01.2021 №50 за підписом головного бухгалтера відповідача вбачається, що заборгованості з виплати заробітної плати позивачу станом на 18.01.2021 відсутня, сума боргу в розмірі 24325,02 грн виплачена позивачу на протязі з 31.03.2020 по 24.07.2020 включно (а.с.28). Відповідно до довідки від 30.10.2020 №1752, виданої відповідачем, середньоденний заробіток позивача на дату звільнення складає 811,96 грн, враховуючи розмір нарахованої заробітної плати за вересень-жовтень 2019 року та відпрацьовані в цих місяцях дні (а.с.9). 22.10.2020 засобами поштового зв`язку представником позивача адвокатом Малькевич Н.В. на адресу відповідача направлений адвокатський запит щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем, середнього заробітку позивача та даних контрольного табелю про останній робочий день позивача (а.с.10-11). Суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. За приписами ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП). Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Враховуючи наведене, оскільки позивач в день звільнення працював та відповідач не здійснив з ним повний розрахунок не пізніше наступного дня після звільнення, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 27.11.2019 по 24.07.2020 включно складає 133\~161,44 грн (811,96 грн. * 164 робочих днів). Вирішуючи питання, пов`язане із зверненням позивача до суду з даним позовом з пропущенням тримісячного строку, визначеного ч.1 ст.233 КЗпП, суд зазначає таке. Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З довідок, виданих відповідачем, вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем із виплати йому заробітної плати був проведений 24.07.2020, отже тримісячний строк пред`явлення до\~суду позовних\~вимог про\~стягнення середнього\~заробітку за\~час затримки сплинув 25.10.2020. Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 21.12.2020, тобто з пропуском тримісячного строку. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст.234 КЗпП). У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 758/9773/15-ц вказано, що установлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст.233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Суд зазначає, що приписи ст.234 КЗпП України не передбачають переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в ч.1 ст.233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. В контексті наведеного суд зважає на приписи ст.116 КЗП України, які зобов`язують роботодавця письмово повідомити працівника про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, перед їх виплатою. Доказів на підтвердження виконання такого обов`язку, а саме надіслання/видачі тощо позивачу довідки про відповідні суми заборгованості заробітної плати перед їх виплатою, відповідачем до суду в порушення ст.12 та 81 ЦПК України не надано. Не надано відповідачем й доказів того, що одразу після виплати всієї суми заборгованості 24.07.2020 роботодавець повідомив позивача про факт здійснення з ним остаточного розрахунку. При цьому суд звертає увагу відповідача, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах та одночасно враховує, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. З огляду на викладене, беручи до уваги те, що після отримання позивачем від відповідача на свій запит довідки про дату виплати всієї суми заборгованості від 30.10.2020, позивач, не затягуючи строки, звернувся до відповідача із даним позовом, суд вбачає наявність підстав для визнання поважними причин пропуску ним тримісячного строку. Втім, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, зокрема, відсутність активних дій позивача, направлених на спонукання відповідача до виплати сум заборгованості, в той час, як у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, суд доходить висновку, що в даному випадку обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо несвоєчасної виплати заробітної плати в розмірі 24325,02 грн, та вважає суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 133\~161,44 грн несправедливою, що може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам. В даному випадку суд вважає справедливим застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток в розмірі 30000 грн (без урахування сум податків і зборів). Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи правила ст.141 ЦПК України, сума в розмірі 193 грн (23% від 840,80 грн (судовий збір за заявлену вимогу про стягнення середнього заробітку, сплачений позивачем) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial