Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

[PERSON] 31.10.2019 року звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Планета Страхування» страхової виплати за договором страхування у розмірі 171 688 грн., пені у розмірі 5 047,62 грн., 3 % річних у розмірі 4 148,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.05.2006 року між позивачем та ПрАТ «СК «Планета Страхування» було укладено договір добровільного страхування життя № 0205/0506-3. Позивач зазначає, що у зв`язку із настанням страхового випадку, а саме закінченням терміну дії страхового захисту, нею 28.12.2016 року подано до ПрАТ «Страхова компанія «Планета Страхування» заяву про здійснення страхової виплати на відповідний банківський рахунок із зазначенням реквізитів. 10 січня 2017 року між сторонами було підписано страховий акт, відповідно до якого ПрАТ «Страхова компанія «Планета Страхування» зобов`язалося протягом дванадцяти місяців сплатити страхову суму за договором у розмірі 171 688,61 грн. Позивач вказує, що відповідачем не було здійснено жодного платежу. Зазначає, що відповідно до страхового акту відповідач у разі затримання сплати страхової суми зобов`язався сплатити пеню у розмірі 0,01 % за кожен день прострочення сплати. Крім цього, відповідач має сплатити 3% річних з простроченої суми та пені. Також позивач вказує, що їй було завдано моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, погіршенні самопочуття, втраті впевненості у майбутньому матеріальному забезпеченні, що негативно сплинуло на стан її здоров`я та нервової системи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в судове засідання (а.с. 37-39). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами була прийнята поштовим відділенням для пересилання відповідачу та відповідна кореспонденція повернута до суду із відміткою про закінчення встановленого строку зберігання. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування) (ст. 4 Закону України «Про страхування», ст. 980 ЦК України). Як убачається з матеріалів справи, 16 травня 2006 року між [PERSON] , як страхувальником, та ЗАТ «СК «Планета страхування», як страховиком, було укладено Договір добровільного страхування життя № 0205/0506-3 (а.с. 7-10). Відповідно до п. 1.1 договору, страховик при настанні страхового випадку бере на себе зобов`язання виплатити страхову суму Страхувальнику чи іншим особам, що визначені Страхувальником, або на користь якого/их укладений договір страхування. Пунктом 2.4. договору визначено, що вигодонабувачем за даним договором у випадку дожиття є [PERSON] , а у разі смерті [PERSON] . Згідно п. 6.1.1. договору, страховим випадком за основним страхуванням життя є дожиття застрахованої особи до закінчення терміну дії страхового захисту. Відповідно пункту 12.2 договору страхування та Полісу добровільного страхування життя № 0205/0506-3, строком дії договору страхування є 10 років, закінчення дії страхового захисту - 16.05.2016 року (а.с. 9, 11). 28 грудня 2016 року [PERSON] у зв`язку із настанням страхового випадку звернулася до ПрАТ «СК «Планета страхування» із заявою про здійснення страхової виплати (а.с. 12). Після подання позивачем відповідачу заяви про здійснення страхової виплати та надання відповідних документів, ПрАТ «СК «Планета Страхування» був складений страховий акт від 10.01.2017 року до Договору добровільного страхування життя № 0205/0506-3 від 16.05.2006 року у зв`язку із дожиттям застрахованої особи до закінчення терміну дії договору страхування, в якому визначено, що страхова сума вигодонабувачу/страхувальнику [PERSON] за договором становить у розмірі 171 688,61 грн. (а.с. 13-14). Також умовами вказаного страхового акту, який підписаний позивачем та представником відповідача, передбачено, що страхова виплата здійснюватиметься протягом 12 місяців та не пізніше останнього дня місяця, у якому має бути здійснено виплату. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 251; ч. 1 ст. 252 ЦК України). За правилами ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (ч. 3 ст. 254 ЦК України). Отже, враховуючи дату складання страхового акту 10 січня 2017 року та визначені страховим актом строки виплати страхової суми (протягом дванадцяти місяців), відповідна дата за цим терміном є 10.01.2018 року, разом з тим також обумовлено строк виплати не пізніше останнього дня місяця, у якому має бути здійснено виплату, у зв`язку з чим таким останнім днем строку страхової виплати є 31.01.2018 року, згідно положень ч. 3 ст. 254 ЦК України. За повідомленням позивача кошти відповідачем по даний час не сплачені. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, з відповідача на користь позивача у межах позовних вимог слід стягнути страхову суму за договором добровільного страхування життя № 0205/0506-3 від 16.05.2006 року в сумі 171 688 грн., яка визначена страховим актом від 10.01.2017 року у розмірі 171 688,61 грн. Ще позивач просить стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 5 047,62 грн. Як убачається з умов вищевказаного страхового акту від 10.01.2017 року (пункт 2), сторонами погоджено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань по здійсненню страхової виплати, страховик сплачує вигодонабувачу пеню у розмірі 0,01 відсотки за кожен день затримки виплати від несплаченої своєчасно суми, що сталася з вини страховика. Відповідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Заборгованість відповідача у зв`язку з несплатою позивачу страхової виплати виникла з 01.02.2018 року. Позивачем пеня нарахована за 294 дні прострочення платежу. Виходячи з умов укладеного договору, розмір пені за 294 дня невиконання зобов`язання складає в сумі 5 047,63 грн. (171 688 : 100 х 0,01 х 294). Отже, заявлена позивачем до стягнення пеня у розмірі 5 047,62 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми з розрахунку за 294 дні у розмірі 4 148 грн., що не перевищує фактичного прострочення виконання відповідачем зобов`язання з 01.02.2018 року по день подачі позову 31.10.2019 року. На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що визначено ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Відповідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Три проценти річних від суми боргу 171 688,61 грн. за 294 дні прострочення платежу становить 4 148,75 грн. (171688,61 х (3 : 365 : 100) х 294). Отже, позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних у розмірі 4 148 грн. підлягають задоволенню. В частині вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Згідно частини 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За нормою ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. З огляду на зазначене та обгрунтування вимог, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами носять договірний характер і відшкодування моральної шкоди в такому випадку сторонами має визначатися умовами правочину. Судом не встановлено зобов`язань відповідача за укладеним договором відшкодування позивачу моральної шкоди. Крім того, позивач не надала суду будь яких доказів, які підтверджують факт заподіяння їй моральних страждань діями відповідача. Доказуванню підлягають обставини щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі і доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України) та передбачено положеннями процесуального закону. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За викладених обставин позов підлягає задоволенню частково, а саме щодо майнових вимог на загальну суму 180 883 грн. 62 коп. У спростування викладеного будь яких доказів відповідачем не надано. Відповідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Матеріали справи містять квитанцію про сплату позивачем судового збору у розмірі 850 грн. (а.с. 1). Отже, відповідно норми ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 850 грн. Докази понесення сторонами у справі інших судових витрат відсутні, у зв`язку з чим розподіл судових витрат, окрім сплаченого позивачем судового збору у вищевказаному розмірі, судом не здійснюється.

Outcome: partial