Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-01 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON] сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому, з урахуванням уточнень, просять визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 72,10 кв.м., який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Спаське, вул. Шевченко,буд. 6, визнати зазначений житловий будинок спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], визначити частки власників рівними, тобто по ? частині кожному, визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку, визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Шевченко, буд. 6, с. Спаське, Новомосковського району, Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 03 січня 2017 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначають, що 28.04.1999 року, між Обєднанням фермерських господарств «Кільченські Зорі» в особі [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу зазначеного вище житлового будинку, що був зареєстрований на Дніпропетровській міській біржі нерухомості, реєстраційний номер 111-н99 від 28.04.1999 року. Житловий будинок 28 квітня 1999 року був зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] та записаний в реєстрову книгу № 6 за реєстровим номером 1272. До підписання договору [PERSON] сплатила продавцю суму грошей, визначену договором купівлі-продажу в сумі 3165 грн., а продавець, в свою чергу, передав [PERSON] у власність будинок та документацію на нього. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений на міській біржі нерухомості та не був посвідчено нотаріально. На час укладення договору купівлі продажу житлового будинку позивач [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], тому позивач [PERSON] вважає вказаний житловий будинок спільним сумісним майном подружжя. Між тим, частка кожного із співвласників нерухомого майна не визначена, тому [PERSON] просить суд визнати зазначений житловий будинок спільним майном подружжя між [PERSON] та [PERSON], визначити частки власників рівними, тобто по ? частині кожному, та визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Шевченко, буд. 6, с. Спаське, Новомосковського району, Дніпропетровської області. 03 січня 2017 року [PERSON] померла. Після смерті [PERSON], дочка померлої [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. 27 липня 2017 року нотаріус виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений житловий будинок, оскільки укладений 28.04.1999 року між її матірю та Обєднанням фермерських господарств «Кільченські Зорі» в особі [PERSON] договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлена можливості, в звязку зі смертю матері, тому звернулася до суду з зазначеним позовом. В судове засідання позивачі не зявилися, їх представник [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позовні вимоги підтримала та просить задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав. Треті особи Приватний нотаріус [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представники третіх осіб - Міської біржі нерухомості та Новомосковського міського КП БТІ в судове засідання не зявилися, повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома. Справа у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом по справі встановлено, що 28 квітня 1999 року [PERSON] придбала у Обєднання фермерських господарств «Кільченські Зорі» в особі [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: Дніпропетровській області, Новомосковський район, с. Спаське, вул. Шевченко буд. 6. Зазначений договір був зареєстрований за [PERSON] на праві приватної власності в Новомосковському БТІ 28 квітня 1999 року та записаний в реєстрову книгу № 6 за реєстровим номером № 1272 (а.с.18). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року розяснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна. Покупцем усі умови за договором виконані. Згідно з п. 2 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана покупцю за 3165 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів обєктом нерухомості, угода купівлі-продажу в судовому порядку не визнавалась недійсною її сторонами, спадкодавець [PERSON], на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність», правомірно набула право власності на спірний обєкт нерухомості і правомірно володіла ним аж до своєї смерті. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на предявлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу обєкту нерухомості, повне виконання договору відбулося. В силу ст. 81 ЦПК України, протилежних доказів суду не подано. В той же час, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Судом по справі встановлено, що [PERSON] знаходився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 27 квітня 1985 по 30 серпня 2000 року, про що свідчать копія свідоцтво про шлюб та копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 16,17), а тому саме з цього моменту, відповідно до вимог ст. 44 КпШС України, шлюб вважається припиненим. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Такі ж розяснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Зазначеним вище договором купівлі продажу житлового будинку стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний обєкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки у житловому будинку за № 6, по вул. Шевченко в с. Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON] та [PERSON] є рівними. 15 листопада 2000 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], прізвище дружини після одруження присвоєно [PERSON] (а.с.27). [PERSON] померла 03 січня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с.20). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], і у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, про що свідчать матеріали спадкової справи. В судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, а також встановлений факт неможливості нотаріального посвідчення договору, в звязку зі смертю однієї зі сторін, а тому позивач, як спадкоємець, позбавлена можливості захистити свої права спадкодавця. Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку, що знаходиться по вул. Шевченко, буд. 6 в с. Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області, укладений 28 квітня 1999 року між Обєднанням фермерських господарств «Кільченські Зорі» в особі [PERSON] та [PERSON], посвідченого Дніпропетровською міською біржею нерухомості за реєстраційним номером 111-н99, зареєстрований в Новомосковському БТІ 28.04.1999 року за реєстровим номером 1272, реєстрова книга №6, визнати вищезазначений житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], визначити частки власників спільної сумісної власності житлового будинку рівними по ? частці кожному, а також визнати за позивачем [PERSON] право власності на ? частину вищевказаного житлового будинок. При цьому позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з урахуванням визнання дійсним договору купівлі - продажу житлового будинку № 6 по вул. Шевченко в с. Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області, [PERSON] не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на частку зазначеного житлового будинку після смерті [PERSON], померлої 03.01.2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial