Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

[PERSON] вересні 2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, малолітньої дитини в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 18.05.2013 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу подружжя має спільну дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26.05.2015 року у справі № 236/1646/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір'ю. [PERSON] фактично не проживає з родиною, не бере участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги, відмовляється від спілкування, мешкає в м. Донецьку. [PERSON] разом з дитиною є особами, переміщеними з зони проведення АТО, та на теперішній час мешкають в м. Бердянську Запорізької області. [PERSON] повідомляє, що у м. Донецьку залишились проживати її та дитини близькі родичі - мати [PERSON] (відповідно бабуся дитини) та брат, інвалід дитинства, [PERSON] (рідний дядько дитини). Відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на спілкування дитини з її близькими родичами, які залишились проживати в м. Донецьку, а саме відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, у супроводі матері. Позивач вбачає наявність спору між нею та [PERSON] у вирішенні питання про свободу пересування спільної дитини, наголошує на необхідності розширення світогляду дитини, підтримання родинних зв'язків, потребі забрати зі своєї колишньої домівки речі та одяг дитини на зимовий сезон. З огляду на це,[PERSON] просить суд надати дозвіл на тимчасовий в'їзд/виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, до м. Донецька, малолітньої дитини [PERSON], [INFO], в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька на період до досягнення дитиною 16-річного віку. Відповідно до ч.9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Останнім відомим позивачеві місцем реєстрації/проживання [PERSON] є [ADDRESS]. Згідно із ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року була визначена зміна територіальної підсудності судових справ,підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам,зокрема, для справ, підсудних Петровському районному суду м. Донецька, визначена підсудність Краснолиманському міському суду Донецької області. За таких обставин цивільна справа відносно відповідача [PERSON] підлягає розгляду Краснолиманським міським судом Донецької області. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, навела доводи, аналогічні висловленим в позовній заяві. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду цивільної справи. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом(а.с.37), проте для участі в судовому засіданні не прибув, клопотань про необхідність відкладення розгляду справи не заявляв, заперечень проти позову не висунув. Представник третьої особи - органу опіки і піклування Бердянської міської ради Запорізької області був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом (а. с.23,28), не прибув для участі в судовому засіданні, надав заяву про розгляд справи без його участі, виключно з урахуванням прав та законних інтересів дитини (а. с.38), підтримав заявлені позовні вимоги; заяви та клопотання від органу опіки і піклування до суду не надходили. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відповідно до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.60 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки відповідно до положень ст. 151 СК України вправі обирати самі. Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 05.11.2013 року відділом ДРАЦС Петровського РУЮ у м. Донецьку, батьками малолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 18.05.2013 року відділом ДРАЦСПетровського РУЮ у м. Донецьку (а.с.40), рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26.05.2015 року у справі № 236/1646/15-ц шлюб розірвано(а.с.11). Малолітня дитина -[PERSON] на теперішній час проживає спільно з матір'ю в м. БердянськуЗапорізької області як внутрішньо переміщені особи (а.с.12).Відповідач, за твердженням позивача, не мешкає разом з родиною, не бере участі у вихованні дитини та її матеріальному утриманні, фактично проживає у [ADDRESS]. В Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року) наголошується на забезпеченні поваги прав дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. [PERSON] доведена наявність сімейних зв'язків малолітнього [PERSON] на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України, у м. Донецьку, де мешкають мати та рідний брат позивача (відповідно бабуся та рідний дядько дитини)- [PERSON], [PERSON] (а.с.13,14, 30-33). Згідно зі ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки;сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їхньому вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території частини Донецької області (зокрема, в м. Донецьку) та вихід частини території Донецької області (в тому числі м. Донецька) з-під контролю державної влади України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Донецьк Донецької області. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 12.06.2015 року № 415ог затверджено Тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Згідно з вказаним Порядком в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї осіб здійснюється через блокпости - громадян України - за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а тих, які не досягли 16-річного віку - з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. ст.154,155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положення ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 -річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Батько малолітньої дитини - [PERSON] на час вирішення цивільної справи судом по суті не надав належним чином оформленої письмової згоди на тимчасовий короткостроковий виїзд дитини на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, в супроводі матері. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що закон передбачає надання дозволу на конкретний виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, неповнолітньої дитини в супроводі одного із батьків, з визначенням певного періоду часу. Суд вважає, що вимоги позивача в частині надання дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд малолітньої дитини у супроводі матері на територію Донецької області, тимчасово непідконтрольну державній владі України(до м Донецька Донецької області), ґрунтуються на законі, мають на меті забезпечити спілкування дитини з її близькими родичами з боку матері, і задовольняє позов в цій частині. Водночас суд звертає увагу на те, що при виконанні такого рішення, яким було б дозволено виїзд дитини на територію, тимчасово непідконтрольну державній владі України, без згоди батька до досягнення дитиною 16-річного віку, позивач фактично отримала б можливість змінити місце проживання дитини без згоди її батька та без наявності відповідного судового рішення, а також без з'ясування думки з цього приводу органу опіки та піклування. В такому разі не було б забезпечено справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, що суперечило б положенням норм СК України, де визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, позбавило б батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкування з нею. Нормами ст. 7 СК України визначено справедливість та розумність як засади способу регулювання сімейних відносин в Україні. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, надання позивачу [PERSON] дозволу на в'їзд/виїзд її малолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди/дозволу/супроводу батька дитини [PERSON], на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, до м. Донецька Донецької області, суд вважає достатнім та розумним надати такий дозвіл на період з 11.01.2017 року по 11.01.2019 року. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При цьому згідно з п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. [PERSON] при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн., що підтверджено наданою позивачем квитанцією АТ «Ощадбанк» від 13.09.2016 року № 13 (а.с.3). З урахуванням часткового задоволення позовних вимог суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати щодо сплати судового збору в розмірі 275,60 грн.

Outcome: partial