Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , від імені та в інтересах яких діє адвокат Качмар Анна Іванівна, на підставі ордеру про надання правової допомоги № 1059690, виданого 27 травня 2021 року, звернулись до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», в якій просять суд стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь [PERSON] пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 461 гривню 78 копійок, інфляційні втрати у розмірі 109 гривень 50 копійок, три відсотки річних у розмірі 459 гривень 67 копійок, а всього разом 1030 гривень 95 копійок; стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь [PERSON] пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 461 гривню 78 копійок, інфляційні втрати у розмірі 109 гривень 50 копійок, три відсотки річних у розмірі 459 гривень 67 копійок, а всього разом 1030 гривень 95 копійок; стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь [PERSON] понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правову допомогу у розмірі 1000 гривень 00 копійок; стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь [PERSON] понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правову допомогу у розмірі 1000 гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог позивачем в позові зазначено, що 07 грудня 2017 року близько 18 години 30 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем марки ГАЗ-330202-414, реєстраційний номер [NUMBER] та рухаючись по вулиці Харківській в селищі міського типу Нова Водолага, поблизу будинку № 144, скоїв наїзд на велосипедиста [PERSON] , який рухався у попутному напрямку. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень велосипедист [PERSON] загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди. Відповідальність водія транспортного засобу автомобіля марки ГАЗ-330202-414, реєстраційний номер [NUMBER] , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована згідно з полісом № АМ0657517 у Акціонерному товаристві «Страхова компанія «Мега-Гарант». 31 серпня 2018 року на адресу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах дружини загиблого [PERSON] та сина загиблого [PERSON] . Загальна сума страхового відшкодування з урахуванням встановлених лімітів страхового відшкодування моральної шкоди складає 38\~400 гривень 00 копійок. 30 травня 2019 року Акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-Гарант» проведено часткову виплату страхового відшкодування, а саме, виплачено 22 338 гривень 00 копійок страхового відшкодування дружині загиблого [PERSON] та сину загиблого [PERSON] . Зазначена сума становить 58 % від заявленої згідно заяви про виплату страхового відшкодування суми (38 400 гривень). У виплаті 42 % від заявленої суми страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду та виплату страхового відшкодування, у зв`язку із втратою годувальника страховою компанією відмовлено з посиланням на наявність провини велосипедиста [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року\~у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення страхового відшкодування відмовлено. Вказане рішення суду було оскаржено в апеляційному порядку. Постановою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року змінено рішення суду першої інстанції та стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь [PERSON] , [PERSON] страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою у розмірі 8031 гривню 00 копійок кожному; стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант»\~на користь\~ [PERSON] , [PERSON] пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 4088 гривень 64 копійки, інфляційні втрати у розмірі 535 гривень 89 копійок, три відсотки річних у розмірі 473 гривень 28 копійок, а всього разом 5097 гривень 81 копійку кожному. 07 травня 2021 року було здійснено оплату невиплаченої частини страхового відшкодування, у тому числі моральну шкоду у розмірі 8031 гривень 00 копійок кожному, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 4088 гривень 64 копійки, інфляційні втрати у розмірі 535 гривень 89 копійок, три відсотки річних у розмірі 473 гривень 28 копійок, а всього разом 5097 гривень 81 копійку кожному, що охоплює період з 08 грудня 2018 року по 23 листопада 2020 року. У даному випадку, період з 23 листопада 2020 року (час подання заяви про уточнення позовних вимог) по 07 травня 2021 року (час оплати невиплаченої частини страхового відшкодування), не увійшов до невиплаченої частини страхового відшкодування, охопленою Постановою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року, у зв`язку з чим на теперішній час розмір відповідного зобов`язання за пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України становить 461 гривні 78 копійок, інфляційних втрат 109 гривень 50 копійок, трьох відсотках річних 459 гривень 67 копійок, а всього разом 1030 гривень 95 копійок на кожного і становить предмет позовних вимог у даній справі. Відповідачем, Акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-Гарант», у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України на адресу суду було надіслано відзив на позовну заяву, що був зареєстрований за № 5950/21-вх. від 27 жовтня 2021 року, відповідно до якого представник відповідача проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, з наступних підстав. Подання позову про стягнення штрафних санкцій період з 23 листопада 2020 року (час подання заяви про уточнення позовних вимог по 07 травня 2021 року (час оплати невиплаченої частини страхового відшкодування) суперечить вимогам статтей 258, 267 Цивільного кодексу України та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. В ході розгляду справи з єдиним унікальним № 631/932/19, що розглядалась Нововодолазьким районним судом Харківської області позивачами були заявлені штрафні санкції, нараховані за період з 08 грудня 2018 року по 23 листопада 2020 року в загальному розмірі 5097 гривень 81 копійка, які були задоволені постановою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року. Зазначене рішення Акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-Гарант» було виконане у повному обсязі. Тому подаючи зараз позовну заяву про стягнення штрафних санкцій, нарахованих за період з 23 листопада 2020 року по 07 травня 2021 року, тобто загальний період буде становити з 08 грудня 2018 року по 23 листопада 2020 року є незаконним, оскільки заявлений період вказаний за межами строку позовної давності та до них застосовуються положення статтей 258, 267 Цивільного кодексу України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Усі інші вимоги, в тому числі відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, не підлягають задоволенню з огляду на приписи пункту 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (а. с. 86 89). Окрім іншого, представником відповідача на адресу суду була подана окремо заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності, яка зареєстрована за № 5951/21-вх. від 27 жовтня 2021 року, відповідно до якої представник Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» просив суд у зв`язку з порушенням [PERSON] , [PERSON] строків подання позовної заяви до суду у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а. с. 108). 09 листопада 2021 року представником позивачів адвокатом Качмар А. І. на електронну адресу суду надіслано відповідь на відзив, яка зареєстрована за № ЕП-1657/21-вх., у якій ставляться під сумнів набуття повноважень представником відповідача з огляду на вимоги статті 62 та частини 6 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, а також з посиланням на приписи статті 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», спростовуються доводи щодо застосування строків позовної давності відповідно до статтей 258, 267 Цивільного кодексу України (а. с. 115 117). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 червня 2021 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат було залишено без руху. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 липня 2021 року\~ відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. 02 серпня 2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника [PERSON] , [PERSON] \~адвоката Качмар А. І. про проведення\~судового засідання у цивільній справі, яке призначене на 09 серпня 2021 року о 16 годині 30 хвилин,\~в режимі відео конференції з підстав порушення при її подачі приписів частини 2 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України Ухвалами\~Нововодолазького\~районного суду Харківської області від 03 вересня 2021 року, від 27 вересня 2021 року, від 10 листопада 2021 року розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, відкладався через клопотання учасників процесу та їх неявки у судові засідання. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі\~за позовом [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, судом не вживалось. Позивачі, [PERSON] , [PERSON] , у судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини неявки суд не повідомляли та ніяких клопотань на адресу суду не направляли, про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) згідно приписів частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, суд до відома не ставили. Представником позивачів адвокатом Качмар Анною Іванівною неодноразово на адресу суду надсилалися клопотання про неможливість участі у судовому засіданні позивачів та їх представника. Останнє клопотання було направлено на електронну адресу суду 27 вересня 2021 року, що було зареєстроване за вхідним № ЕП-1473/21-вх, у якому представник позивачів просила суд слухати справу без її участі та участі позивачів (а. с. 67 68, 84). Уповноважений представник Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, у тому числі шляхом направлення судової повістки в електронному вигляді. З цього приводу слід зазначити, що положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частинами 1 та 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Разом із тим, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Процесуальні права та обов`язки учасників справи визначені статтею 43 Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Водночас учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови та надано було достатньо часу для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, враховуючи, що сторонами були надані усі докази, які вони вважали за необхідне надати, а також відповідачем реалізоване право на подання відзиву на позовну заяву, представником позивача відповідь на відзив, а також відсутність підстав для визнання їх явки обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог без участі останніх. При цьому суд бере до уваги приписи статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, які визначають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду цивільної справи з єдиним унікальним № 631/932/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення страхового відшкодування, 07 грудня 2017 року близько 18 години 30 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем ГАЗ-330202-414, державний номерний знак [NUMBER] та рухаючись по вулиці Харківській в селищі міського типу Нова Водолага, поблизу будинку № 144, скоїв наїзд на велосипедиста [PERSON] , який рухався у попутному напрямку. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень велосипедист [PERSON] загинув на місці дорожньо-транспортнох пригоди. Відповідальність водія транспортного засобу автомобіля марки ГАЗ-330202-414, державний номерний знак [NUMBER] , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована згідно з полісом № АМ0657517 у Акціонерному товаристві «Страхова компанія «Мега-гарант». 31 серпня 2018 року на адресу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах дружини загиблого [PERSON] та сина загиблого [PERSON] . Загальна сума страхового відшкодування з урахуванням встановлених лімітів страхового відшкодування моральної шкоди складає 38400 гривень 00 копійок. 30 травня 2019 року Акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-Гарант» проведено часткову виплату страхового відшкодування, а саме, виплачено 22 338 гривень 00 копійок страхового відшкодування дружині загиблого [PERSON] та сину загиблого [PERSON] . Зазначена сума становить 58 % від заявленої згідно заяви про виплату страхового відшкодування суми (38400 гривень). У виплаті 42 % від заявленої суми страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду та виплату страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника страховою компанією відмовлено з посиланням на наявність провини велосипедиста [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року ухваленого у справі з єдиним унікальним № 631/932/19,\~ у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення страхового відшкодування було відмовлено (а. с. 16 24). Вказане рішення суду було оскаржено в апеляційному порядку. Постановою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року по справі з єдиним унікальним № 631/932/19 апеляційну скаргу представника [PERSON] , [PERSON] адвоката Качмар Анни Іванівни задоволено частково, рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року змінено скасувавши в часині відмовлених позовних вимог про стягнення виплати страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника; позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] адвоката Качмар Анни Іванівни задоволено частково та стягнуто з\~Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь\~ [PERSON] , [PERSON] \~страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою, у розмірі 8031 гривень 00 копійок кожному; стягнуто з\~ Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант»\~на користь\~ [PERSON] , [PERSON] \~пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 4088 гривень 64 копійки, інфляційні втрати у розмірі 535 гривень 89 копійок, три відсотки річних у розмірі 473 гривень 28 копійок, а всього разом 5097 гривень 81 копійка кожному (а. с. 25 32). Як свідчать фактичні обставини справи, 30 травня 2019 року Акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-Гарант» проведено часткову виплату страхового відшкодування, а саме: виплачено 22 338 гривень 00 копійок страхового відшкодування дружині загиблого [PERSON] та сину загиблого [PERSON] . Зазначена сума становить 58 % від заявленої згідно заяви про виплату страхового відшкодування суми (38 400 гривень). У виплаті 42 % від заявленої суми страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду та виплату страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника страховою компанією відмовлено з посиланням на наявність провини велосипедиста [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди. На виконання постанови Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року по справі з єдиним унікальним № 631/932/19, відповідно до якої з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь [PERSON] , [PERSON] стягнуто страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою, у розмірі 8031 гривень 00 копійок кожному, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 4088 гривень 64 копійки, інфляційні втрати у розмірі 535 гривень 89 копійок, три відсотки річних у розмірі 473 гривень 28 копійок, а всього разом 5097 гривень 81 копійка кожному, вказані кошти були перераховані Акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь\~ [PERSON] та [PERSON] \~07 травня 2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1864, а також платіжним дорученням № 2000 (а. с. 97, 98) та не заперечувалось самими позивачами. Отже, з огляду на висновки, викладені у постанові Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року по справі з єдиним унікальним № 631/932/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення страхового відшкодування, факт прострочення виплати страхового відшкодування особі, яка мала право на таке відшкодування за період з 23 листопада 2020 року (час подання заяви про уточнення позовних вимог) по 07 травня 2021 року (час оплати невиплаченої частини страхового відшкодування) є встановленим. Прострочення виконання грошового зобов`язання тягне за собою відповідальність, передбачену законом або договором. Так, пунктом 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про страхування» визначено, що страховик зобов`язаний при\~настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 992 Цивільного кодексу України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відтак, законодавством споживачу забезпечується достатній механізм із захисту своїх прав у разі порушення страховиком строків виконання зобов`язань за договором страхування. У разі порушення вимагати та отримати від страховика (добровільно чи у судовому порядку) сплату неустойки, суми боргу з урахуванням індексу інфляції та суми річних. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням. За правилами, визначеними у статті 625 Цивільного кодексу України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18) зазначено, що:\~«оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, суди дійшли обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України і стягнення з ПАТ «СК «Універсальна» на користь [PERSON] трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат». За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових, зобов`язань, на них поширюється дія частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Вказана позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2021 року у справі № 337/5617/19 (провадження № 61-8564св20). Частиною\~1 статті 22\~Цивільного кодексу України\~передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до\~статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються\~Конституцією України,\~Цивільним кодексом України,\~Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього\~Закону\~передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього\~Закону. У\~статті 3 вказаного Закону\~визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до статті 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. З огляду на висновки, викладені у постанові Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року по справі з єдиним унікальним № 631/932/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення страхового відшкодування та обставини, встановлені судом, факт прострочення виплати страхового відшкодування особі, яка мала право на таке відшкодування, мав місце у період з 08 грудня 2018 року (часткова сплата розміру моральної шкоди) по 07 травня 2021 року (час оплати невиплаченої частини страхового відшкодування). При цьому, вказана виплата в частині пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 4088 гривень 64 копійки, інфляційних втрат у розмірі 535 гривень 89 копійок, трьох відсотків річних у розмірі 473 гривень 28 копійок, а всього разом 5097 гривень 81 копійка кожному мав місце за період з 08 грудня 2018 року по 23 листопада 2020 року. Главою 19 Книги першої Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. З цього приводу слід зазначити, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України). Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Цивільне законодавство України передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з\~пунктом 1\~частини 2\~статті 258\~Цивільного кодексу\~України позовна\~давність в\~один рік\~застосовується,\~зокрема,\~до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як вбачається з матеріалів справи, позивачі просять суд стягнути з відповідача пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 461 гривню 78 копійок, інфляційні втрати у розмірі 109 гривень 50 копійок, три відсотки річних у розмірі 459 гривень 67 копійок, а всього разом 1030 гривень 95 копійок кожному за період з 23 листопада 2020 року (час подання заяви про уточнення позовних вимог) по 07 травня 2021 року (час оплати невиплаченої частини страхового відшкодування). При цьому, інших вимог, позовна давність яких є іншою, ніж визначена пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України заявлено не було. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується спеціальний строк позовної давності тривалістю у один рік (стаття 258 Цивільного кодексу України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 255 Цивільного кодексу України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Поряд з цим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» за заявами № 22083/93 та № 22095/93; пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» за заявою № 14902/04). Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з поданих представником Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» відзиву та заяви, відповідачем неодноразово ставилось питання про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] та [PERSON] . З огляду на вищевказане, право на звернення з позовом у [PERSON] , [PERSON] виникло з 08 грудня 2018 року, в тому числі з підстав, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. У свою чергу, підставами для заявлення позову у даній справі про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, став період з 23 листопада 2020 року (час подання заяви про уточнення позовних вимог) по 07 травня 2021 року (час оплати невиплаченої частини страхового відшкодування). Таким чином, доводи представника відповідача \~Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» щодо порушення [PERSON] , [PERSON] строків звернення до суду з даним позов є слушними. Усі заявлені вимоги [PERSON] та [PERSON] про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат перебувають за межами спеціальної позовної давності один рік, перебіг якої розпочався 08 грудня 2018 року. Крім того, позивачем клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності та визнання поважними причини пропущення позовної давності до суду не подавалось. Жодних доказів на підтвердження поважності пропущення строків позовної давності суду не надано. За таких обставин та, враховуючи, що сторона відповідача, скориставшись своїм правом, передбаченим приписами статті 267 Цивільного кодексу України, заявила про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, суд вважає, що заява представника відповідача підлягає задоволенню. З огляду на вказане, у задоволенні позовних вимог\~ [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат належить відмовити в повному обсязі. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином, понесені судові витрати на професійну правничу допомогу, слід залишити за позивачем. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed