Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

[PERSON] 17.10.2017\~ року звернувся до суду з позовом до [PERSON] В`ячеславовича про позбавлення права користування та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] з адреси: [ADDRESS]. 31.05.2018 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою №49 за адресою: м.Одеса, Італійський бульвар, 1/1. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] є його сином та зареєстрований за вказаною адресою з 11.01.1991 року, але з 1991 року відповідач фактично не проживає за цією адресою. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2018 року розгляд даної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. В подальшому до суду не надходило заяв сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та заяви відповідача із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. 18.06.2018 року до суду надійшла заява відповідача про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначено, що позовні вимоги він визнає у повному обсязі. Враховуючи викладене, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири під №49, яка розташована в будинку № 1/1 по Італійському бульвару (вул. Томаса) в м. Одесі, на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23.09.2008 року по справі №2-6904/08 (а.с. 9). Відповідач [PERSON] є сином позивача, тобто членом його сім`ї. Як встановлено судом, відповідач починаючи з 1991 року постійно мешкає у Російській Федерації. З довідки про склад сімї від 21.09.2017 року вбачається, що [PERSON] з 11.01.1991 року зареєстрований в квартирі № 49, розташованої за адресою: м. Одеса, Італійський бульвар, 1/1, та з 1991 року в зазначеній квартирі не проживає (а.с.4). Як вбачається з акту від 24.01.2018 року, складеного мешканцями житлового будинку №1/1, який знаходиться за адресою: м.Одеса, Італійський бульвар, з 1991 року відповідач [PERSON], не проживає у квартирі № 49 будинку № 1/1 по Італійському б-ру в м Одесі з 1991 року (а.с.28). Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні квартирою № 49, яка знаходиться за адресою: м.Одеса, Італійський бульвар, 1/1, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Відповідачем надано до суду заяву про визнання позову, з якої вбачається що він має громадянство Російської Федерації та зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до \~статті 41\~Конституції України \~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом по справі № 766/817/17. Відповідач надав до суду заяву, в якій визнав позов, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч. 4\~\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, суд вважає можливим встановити порядок виконання рішення суду відповідно до приписів ст. 267 ЦПК України.

Outcome: approved