Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої дії адвокат Ігнатов Є.Є., звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. В обґрунтування\~позову,\~позивачка посилається\~на те,\~що 11.11.2000 року вона, [PERSON] , уклала шлюб з відповідачем по справі [PERSON] . За час сумісного проживання у шлюбі, за спільні кошти, та з метою поліпшення житлових і побутових потреб їхньої сім`ї, на підставі договору купівлі-продажу № 8864 від 21.09.2005 року, ними було набуто (придбано) спільне майно, а саме двокімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . У вказаному договорі право власності на будинок зареєстровано за відповідачем по справі [PERSON] 01.10.2020 року сторони розірвали шлюб. Вона була змушена звернутися до суду з позовом про розподіл майна в зв`язку з тим, що в добровільному порядку відповідач по справі відмовляється його поділити, т.я. вважає, що оскільки документи про право власності на майно оформлені на його ім`я, то він являється його власником, і вона не має права, щодо належного володіння та розпорядження зазначеним майном. Згідно висновку про ринкову вартість майна від 10.09.2020 року, загальна ринкова вартість цієї квартири складає 168400гривень. В позасудовому порядку вирішити спір неможливо, оскільки відповідач відмовляється визнавати за нею право власності на спірне майно. Тому позивач просить суд визнати за нею, право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та її адвокат Ігнатов Є.Є. під час надання пояснень підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Згідно наданої відповіді на відзив вважають, що згідно вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той факт, що двокімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя і придбана в інтересах сім`ї, підтверджується не тільки фактом придбання квартири в період шлюбу, а і зазначено у п. 16 договору купівлі-продажу № 8864 від 21.09.2005 року, згідно якого під час його укладення, відповідачу [PERSON] як Покупцю, роз`яснено, що він має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї. Крім того, згідно останньої правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18 (провадження № 61-7911св19) зазначено, що майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого. Відповідач [PERSON] \~та його\~представник -\~адвокат Фоміна\~І.П.\~в судовому\~засіданні проти\~задоволення позову\~заперечували.\~Згідно наданого\~відзиву вважають позов незаконним, тому що вказані в ньому доводи не відповідають дійсності та позивачка не надала жодного доказу тим обставинам на які посилається. 20 вересня 2005 року мати відповідача [PERSON] сумісно з [PERSON] , який доводиться їй двоюрідним братом продали у м. Дніпропетровськ квартиру [ADDRESS] . Згідно цього Договору купівля-продаж квартири було здійснено за ціною, еквівалентною суми 34000доларів США. Двоюрідний брат матері вів асоціальний образ життя, зловживав спиртними напоями, жебракував. Продаж квартири у м. Дніпропетровськ було здійснено з метою переїзду [PERSON] у [PERSON] . На сімейної раді, за згодою [PERSON] було вирішено, що за гроші від продажу дніпропетровської квартири рідня купує двокімнатну квартиру у м. Мелітополь та оформляє на відповідача [PERSON] саме право приватної власності. Відповідач зі своєю сім`єю, в якій у 2002 році народилася дочка, переїжджає в двокімнатну квартиру, а [PERSON] реєструється та проживає в однокімнатній квартири, яка належить матері відповідача за адресою: [ADDRESS] Таким чином, згідно Договору купівлі-продажу від 21 вересня 2005 р.(тобто через 6 днів після отримання грошей від продажу квартири в м. Дніпропетровськ) на ім`я відповідача була придбана квартира [ADDRESS] за ціну еквівалентну 12500доларів США. На час придбання спірного житла відповідач з колишньою дружиною (шлюб з якою був розірваний рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 01.10.2020 року) було 26 та відповідно 25 років. З 2002 по 2005 рік Позивачка знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. відповідач уперше почав свою трудову діяльність у 2004 році. Тобто ніяких спільних коштів , тим більше збереження, за які вони могли придбати спільне сумісне майно у них просто не могло бути. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю відповідача, та у 2005 році дійсно доглядала за своїм двоюрідним братом [PERSON] . В 2005 році вона та [PERSON] продали квартиру у Дніпрі за 34000доларів США. З цих грошей вона дала сину 12000доларів США на купівлю квартири. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є продавцем спірної квартири. [PERSON] підходила до неї та цікавилася продажем квартири у [ADDRESS] . 20.09.2005 року їй мати відповідача віддала 10000 Доларів США. 21.09.2005 року, під час оформлення квартири їй доплатили 2000 Доларів США. Вона не пам`ятає деякі обставини оформлення квартири, оскільки пройшло багато років. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін та свідків, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5\~ст.263\~ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 11.11.2000 року позивач [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] , який на підставі рішення суду Мелітопольського міськрайонного суду №937/5239/20 від 01.10.2020 року розірвано (а.с.10). Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.39). Під час шлюбу та сумісного проживання подружжя [PERSON] , було придбано, на підставі договору купівлі-продажу №8864 від 21.09.2005 року, двокімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 223200432 від 09.09.2020 року. У вказаному договорі право власності на будинок зареєстровано за відповідачем по справі [PERSON] (а.с.11-12, 40-41). Відповідно до частин першої та другої статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Крім того, відповідно до правової позиції зазначеній у Постанові КЦС ВС від 12 лютого 2020 року по справі №725/1776/18, згідно з якою, за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18); від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19) Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.\~89\~ЦПК України, суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд критично ставиться до заперечень проти позовних вимог [PERSON] , оскільки відповідач посилався на те, що 20.09.2005 року його мати [PERSON] сумісно з [PERSON] , який доводиться їй двоюрідним братом на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2005 року продали у м. Дніпропетровськ квартиру [ADDRESS] , яка належала сторонам по Ѕ частині кожному на підставі: [PERSON] - свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.2005 року та [PERSON] - свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.09.2005 року (а.с.44-46). Оскільки відповідач [PERSON] стверджував, що отримані гроші\~мати подарувала\~йому,\~щоб за\~подаровані кошти\~він купив\~спірну квартиру,\~оскільки з моменту одруження в листопаді 2000 року вони вселилися і стали проживати в однокімнатної квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належіть його матері [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу від 16.02.1999 року (а.с.43). Факт дарування грошей, відповідачем підтверджується показами свідка: [PERSON] .. Судом встановлено, що з копії Попереднього договору купівлі-продажу від 15.09.2005 року (а.с.44), вбачається, що купівля-продаж квартири було здійснено за ціною, еквівалентною суми 34000 доларів США. Згідно п.5 на підтвердження зобов`язань та виконання Договору Продавці ( [PERSON] та [PERSON] ) отримали вказану суму в момент укладення попередньої угоди, тобто 15.09.2005 року. Згідно з частиною другою ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. В силу ч.2 ст.78 ЦПК України показання свідків за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути достатнім доказом на підтвердження передачі грошових коштів відповідачу [PERSON] від його родини, за які нібито останній купив квартиру [ADDRESS] . Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно Договору купівлі-продажу від 21 вересня 2005 р. (тобто через 6 днів після отримання грошей від продажу квартири в м. Дніпропетровськ) на ім`я відповідача [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] за ціну еквівалентну 12500доларів США, яка є на даний час спірною. [PERSON] суду не довів, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, отримані від його родини (матері та двоюрідного дядька), які за шість днів до цього продали іншу квартиру. Суд критично ставиться до посилань відповідача, оскільки конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, суд виходить із того, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, оскільки [PERSON] не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності квартири йому особисто, враховуючи, що на момент придбання квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено обставин, на які він посилався, зокрема, що квартира була придбана за кошти, отримані від його родини. Сам факт продажу квартири родиною відповідача за шість днів до придбання квартири, що є предметом позову у цій справі, не є безумовною підставою для того, аби вважати, що родина відповідача передала йому грошові кошти від продажу квартири із метою придбання ним особистого житла. Суд критично ставиться до показів свідків, оскільки свідок [PERSON] є заінтересованою особою для вирішення справи на користь свого сина. А свідок [PERSON] не змогла відповісти на питання щодо обставин продажу квартири, оскільки минуло багато часу. Судом не встановлено, а матеріали справи не містять жодного письмового доказу про передачу грошових коштів відповідачу [PERSON] від його родини. Таким чином, твердження [PERSON] про придбання ним квартири за особисті кошти, отримані від родини, ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя. Вищевикладене узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі №295/6213/19 (провадження № 61-10830св20). Посилання відповідача як на підставу спростування позовних вимог позивача на постанови Верховного суду України від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16, № 6-1568цс16, № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р., ухвалу ВССУ від 14.12.2016 у справі № 331/7292/15-ц, та те, що тягар доказування, що спірне майно є об`єктом сумісної спільної власності перенесено Верховним судом України на особу, яка такі вимоги заявляє, та одного факту перебування у шлюби пуд час придбання цього майна є недостатньо, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. З урахуванням зазначеного, доводи відповідача є безпідставними та свідчать про помилкове розуміння відповідачем норм права та релевантної практики Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата. Згідно ст.\~368\~ЦК України,\~спільна власність\~двох або\~більше осіб\~без визначення\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною сумісною\~власністю.\~Майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~є їхньою\~спільною сумісною\~власністю,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно ч. 1, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Враховуючи викладене,

Outcome: approved