Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] 31 березня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання домоволодіння спільною сумісної власністю подружжя, визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом частково недійсними та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотримання вимог п. 4 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 27 квітня 2020 року подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне провадження у цивільній справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково і заборонено вчиняти реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна, у задоволенні інших вимог заяви було відмовлено. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року заяву [PERSON] про витребування доказів задоволено і витребувано від Другої дніпровської держнотконтори спадкові справи, відкриті після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] , померлого [INFO] , а також витребувано від Новокодацького районного у м. Дніпрі ВРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) інформаційну довідку щодо актового запису про шлюб, зареєстрований 15 березня 1958 року між [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2020 року клопотання [PERSON] про виклик та допит свідка було задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач у позові та відповіді на відзив посилався на те, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Другою ДДНК 08 липня 1957 року і зареєстрованого в реєстрі за № 2/4781, [PERSON] виділено земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , в подальшому - [ADDRESS] . 15 березня 1958 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб. За час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям [PERSON] було побудовано житловий будинок, право власності на який у встановленому законом порядку було зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, кожному із подружжя належало по Ѕ частці домоволодіння [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину спірного домоволодіння. Спадкоємцями, які були зареєстровані і проживали з [PERSON] , після її смерті були її чоловік, [PERSON] , та син [PERSON] . [PERSON] успадкував після смерті дружини ј частину і став власником ѕ частин домоволодіння, а син [PERSON] - ј частину домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер. За життя ним було складено заповіт на ім`я відповідача [PERSON] 13 червня 2018 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] , проте, постановою нотаріуса від 13 червня 2018 року йому відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку із неможливістю виділити частку померлої. Також із зазначеної постанови нотаріуса стало відомо, що відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом в цілому, а не в тій частині, яка належала померлому [PERSON] . Після отримання свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] почала чинити перешкоди [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. За життя він не встиг оскаржити своє порушене право на спадщину на ј частину домоволодіння, яку фактично успадкував після смерті матері [PERSON] . Позивач є сином померлого [PERSON] та онуком [PERSON] , померлої [INFO] , та [PERSON] , померлого [INFO] . У встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте, постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ј частину домоволодіння [ADDRESS] через те, що на спірне нерухоме майно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] . Оскільки померлий [PERSON] мав право на спадщину в розмірі ј частини спірного нерухомого майна після смерті своєї матері [PERSON] , а свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано в цілому, а не на ѕ його частини, то воно має бути визнано недійсним в цій частині. З приводу обставин, зазначених у відзиві, вказував, що на час отримання його дідом, [PERSON] ,, земельної ділянки у користування, його баба, [PERSON] перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, проте, мати відповідача - [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] і [PERSON] , які з 1952 року проживали разом, вели спільне господарство та виховували дітей. До 1968 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де народився і виріс її чоловік, [PERSON] , оскільки спірний будинок перебував у стадії будівництва, а подружжя мало двох малолітніх дітей. Обставина, що дід з бабою зареєстрували шлюб лише у березні 1958 році та не мали спільного зареєстрованого місця проживання не є підставою стверджувати, що [PERSON] не брала участі у будівництві будинку. Відсутність того, що [PERSON] за життя не зверталася із вимогою про поділ спільного майна подружжя не може бути доказом, що вона не мала права на Ѕ частину. Також зазначив, що спірне домоволодіння в натурі не виділено, юридично не має різних адрес, особові рахунки за комунальні послуги не розділені. Зауважив, що доказів, що [PERSON] зловживав спиртними напоями та бив діда є безпідставними та необґрунтованими, доказами не підтверджуються. Оригінали правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння перебувають у позивача. Всі обставини, викладені у відзиві на позов жодним чином не спростовують законного права позивача на ј частину спірного домоволодіння. Просив суд визнати домоволодіння [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] ; визнати недійсним в ј частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння [ADDRESS] , видане Другою ДДНК [PERSON] ; визнати недійсним в ј частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Другою ДДНК на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на ј частину домоволодіння [ADDRESS] ; визнати за позивачем право власності на ј частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У своїй заяві до суду просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки судові не повідомила, у своєму відзиві на позовну заяву та запереченнях проти задоволення позовних вимог заперечувала проти заявлених позивачем вимог, зазначивши, що земельну ділянку було передано її дідові [PERSON] 08 липня 1957 року, а шлюб з [PERSON] було зареєстровано 15 березня 1958 року, тобто, через 1 рік і 6 місяців. На момент отримання [PERSON] земельної ділянки [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Будинок було побудовано дідом самостійно у 1960 році, а у період шлюбу проводилися лише внутрішні роботи, оскільки баба не працювала. Крім того, [PERSON] була зареєстрована до 1968 року за іншою адресою. У 2006 році [PERSON] приватизував земельну ділянку, а за життя його дружина, [PERSON] жодного разу не оспорювала належність земельної ділянки та домоволодіння в цілому її чоловікові. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті ніхто до нотаріальної контори не звертався. Спадкоємцем першої черги був її чоловік - [PERSON] , який фактично прийняв спадщину. Лише 13 червня 2018 року із заявою про прийняття спадщини із пропуском строку до нотаріуса звернувся позивач, який діяв від імені свого батька [PERSON] . Постановою нотаріуса було відмовлено, оскільки на момент смерті за [PERSON] право власності на домоволодіння зареєстровано не було. Твердження позивача про те, що [PERSON] прийняв спадщину фактично не відповідає дійсності - будинок розподілений на дві частини, кожна з яких облаштована окремим входом, санвузлом та кухнею, тобто вони вели окремо господарство і мали окремі бюджети. За життя [PERSON] зловживав спиртними напоями, вів аморальний спосіб життя, регулярно застосовував фізичне насилля до [PERSON] . Після смерті [PERSON] відповідач забрала [PERSON] до себе, де він проживав і вона здійснювала догляд за ним, тому дід залишив на ім`я [PERSON] заповіт, яким усе своє майно заповів їй. [INFO] [PERSON] помер. Його син, [PERSON] звернувся після смерті батька із заявою про прийняття спадщини, проте, свідоцтво у встановлений шестимісячний строк не отримав, тому він пропустив строк для прийняття спадщини. За життя і померлому [PERSON] , і його дітям було відомо про заповіт, ніхто з них його не оспорював. Її дядько, батько позивача, [PERSON] помер [INFO] , його похованням займалися навпіл відповідач з позивачем. Також зазначила, що, крім позивача, є інші спадкоємці після смерті [PERSON] , яких позивач навмисно приховав. Після смерті [PERSON] . [PERSON] забрав оригінали правовстановлюючих документів та утримував їх у себе, через що відповідач змушена була поновлювати документи для отримання свідоцтва про право на спадщину. Частина спірного домоволодіння стала цікавити [PERSON] лише у 2020 році після того, як відповідач сплатила комунальні борги та здійснила ремонт. 01 листопада 2018 року позивач звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину і визнання права власності в порядку спадкування, проте позовну заяву було повернуто у зв`язку з не усуненням недоліків. Зазначила, що спірне майно не відноситься до спільного сумісного майна подружжя, померла [PERSON] не зверталася до суду із позовом щодо належності їй Ѕ частини домоволодіння, а [PERSON] , померлий [INFO] , вибув з кола спадкоємців після смерті своїх батьків: [PERSON] та [PERSON] , тому позивач не має права на спірне майно. Просила справу розглядати за її відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Третя особа Друга дніпровська державна нотаріальна контора свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, рішення ухвалити відповідно до норм чинного законодавства. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 08 липня 1957 року між Ленінським райкомунгоспом м. Дніпропетровська та [PERSON] було укладено договір про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори і зареєстрований у реєстрі за № 2/4781 (а.с. 130 оберт-131). На підставі даного договору [PERSON] було побудовано домоволодіння [ADDRESS] . 15 березня 1958 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб і [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 182). Рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих № 139 §9 від 29 березня 1966 року було затверджено акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, належного [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44), на підставі якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння в цілому, яке на теперішній час складається із: житлового будинку А-1, загальною площею 74,3 кв.м., житловою - 50,2 кв.м., Б-1 літня кухня, під Б-1 - погріб, В - гараж, Г, Е, З - сараї, Д - убиральня, Ж - літній душ, № 1-4, І, ІІ - споруди (а.с. 133 оберт-136). [PERSON] є сином [PERSON] і [PERSON] (а.с. 110). [PERSON] є сином [PERSON] (а.с. 73). На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 878694 від 03 травня 2006 року [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,0903 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 137 оберт-138). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 109 оберт). Відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, наданих Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 20 серпня 2019 року, [PERSON] , померла [INFO] , з [INFO] і подень смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; склад зареєстрованих осіб на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) становить дві особи: [PERSON] - був зареєстрований з 30 грудня 1968 року і по день смерті ( [INFO] ), [PERSON] - був зареєстрований з 26 березня 1987 року і по день смерті ( [INFO] ) (а.с. 68-69). Після її смерті із заявою про прийняття спадщини до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори 21 липня 2016 року звернувся її син [PERSON] (а.с. 107 оберт). Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 13 червня 2018 року [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 117 оберт-118) на частину домоволодіння [ADDRESS] у зв`язку із неможливістю виділення частки померлої. 28 липня 2015 року [PERSON] склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і загалі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] (а.с. 123). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 120 оберт). Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS] , яке складається із житлового будинку загальною площею 74,3 кв.м., житловою - 50,2 кв.м. та господарських будівель та споруд, земельну ділянку площею 0,0903 га, а також автомобіль ВАЗ 2110, 2000 року випуску, як на майно, на яке за [PERSON] на час його смерті було зареєстровано право власності. Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Другої дніпровської державної нотаріальної контори звернулися відповідач [PERSON] (а.с. 119 оберт) і [PERSON] (а.с. 120). 31 січня 2017 року [PERSON] . Другою дніпровською державною нотаріальною конторою були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 147 оберт), земельну ділянку площею 0,0903 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 148), та автомобіль ВАЗ 2110, 2000 року випуску (а.с. 148 оберт). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 102). Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 22 лютого 2019 року до Другої дніпровської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] (а.с. 101 оберт). Постановою Другої дніпровської держнотконтори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 вересня 2019 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 106). Підставою нотаріус вказав відсутність правовстановлюючого документа та реєстрацію права власності на зазначене домоволодіння за спадкодавцем. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірне домоволодіння за [PERSON] було зареєстровано у 1966 році, під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . На час виникнення права власності до правовідносин правового майна подружжя [PERSON] і [PERSON] слід застосувати закон, який був чинний на день виникнення правовідносин, а саме: Кодекс законів про родину, опіку, шлюб та акти громадянського стану Української РСР від 1926 року. Відповідно до ст. 125 Кодексу законів про родину, опіку, шлюб та акти громадянського стану Української РСР майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить обом членам подружжя на засадах спільної власності. Розмір частини, яка належить кожному з подружжя в разі спору, визначається судом. Інше майно становить окрему власність кожного з дружин. Примітка: Праця дружини по веденню домашнього господарства або догляд за дітьми прирівнюється в правах на майно до праці чоловіка по добуванню засобів до існування. Таким чином, суд приходить до висновку, що домоволодіння [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] . Сам факт не звернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність подружжя. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Враховуючи, що домоволодіння [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , померлої [INFO] , і [PERSON] , померлого [INFO] , яким належало по Ѕ його частині, після смерті [PERSON] її Ѕ частину фактично успадкували: її чоловік - [PERSON] та син - [PERSON] по ј частині, які на момент її смерті були зареєстровані з нею за однією адресою. За життя [PERSON] своє право на спадщину не оформив, оскільки постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 червня 2018 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння у зв`язку з неможливістю виділення частки [PERSON] , а позов про визнання права власності в порядку спадкування за законом ним до суду не подавався. Разом з тим, зазначена обставина не позбавляє позивача права звернутися з цією позовною заявою до суду. З урахуванням зазначених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] належало ѕ частини спірного домоволодіння, тому заповітом мала охоплюватися лише та частина майна, на яке спадкодавець мав право на момент відкриття спадщини. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним в ј частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку та визнання за позивачем права власності на ј частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , вони задоволенню не підлягають за наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 142/34 від 01 березня 2006 року [PERSON] було приватизовано земельну ділянку площею 0,0903 га, з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 1210100000:08:666:0043, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а 03 травня 2006 року виданий державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯБ № 878694 (а.с. 137 оберт-138). Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 03 травня 2006 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18), від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). За таких обставин, спірна земельна ділянка мала статус особистої приватної власності чоловіка, тобто [PERSON] , а тому режим спільного сумісного майна подружжя на зазначену земельну ділянку не поширюється. Тому суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині відсутні, оскільки спірна земельна ділянка не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Доводи відповідача, викладені у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив, зокрема, що позивач не вчинив дій щодо прийняття спадщини, не знайшли свого підтвердження та спростовані доказами, отриманими в ході підготовчого провадження, зокрема, копією спадкової справи № 633/2016, відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , з якої вбачається, що померлий [PERSON] та померлий [PERSON] були зареєстровані та проживали зі спадкодавцем на день її смерті, тому є такими, що прийняли спадщину. Також [PERSON] , померлий [INFO] , не лише фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, але й звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Тому доводи відповідача про пропуск [PERSON] строку для звернення із заявою про прийняття спадщини не знайшли свого підтвердження. Заперечення відповідача, що спадкоємець не може набути право власності на майно, на яке у спадкодавця не було зареєстрованого права власності, також ж не заслуговують на увагу, оскільки до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, спірне домоволодіння було побудовано і введено в експлуатацію у період часу перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] , тому є таким, що набуте подружжям. Посилання на те, що дружина [PERSON] - [PERSON] не приймала участі у будівництві, оскільки не працювала і була зареєстрована за іншою адресою, не заслуговують на увагу суду, оскільки ведення домашнього господарства та виховання дітей чинними на той час нормами сімейного законодавства прирівнювалася в правах на майно до праці чоловіка по добуванню засобів до існування. Також з матеріалів справи, зокрема, домової книги (а.с. 58-67) вбачається, що подружжя [PERSON] було зареєстровано у домоволодіння одночасно - 30 грудня 1968 року. Крім того, матеріалами справи спростовуються твердження [PERSON] , що спір про право на спадщину був відсутній до 2020 року, оскільки 21 липня 2016 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] , а після смерті [PERSON] , [INFO] , із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся його спадкоємець - позивач [PERSON] . Так само не підтверджено доказами твердження відповідача про те, що [PERSON] зловживав спиртними напоями та застосовував фізичне насилля по відношенню до свого батька [PERSON] , та не зазначено як вказане спростовує право позивача на отримання частини спадщини після смерті баби [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 2 522 гривень 40 коп. (2 немайнові позовні вимоги х 840 гривень 80 коп. = 1 681 гривня 60 коп.; 1 майнова позовна вимога х 840 гривень 80 коп. = 840 гривень 80 коп.). Судовий збір щодо позовних вимог, у задоволенні яких позивачу було відмовлено, у розмірі 1 681 гривні 60 коп (2 х 840 гривень 80 коп. = 1 681 гривня 60 коп.) підлягає віднесенню за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial