Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Печерського району м. Києва про відібрання дитини. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13.01.2014 року по справі 22-ц/190/61/14 скасовано рішення Ялтинського міського суду від 15.08.2013 року по справі 121/3349/13-ц та у задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з батьком було відмовлено, задоволено зустрічний позов [PERSON], яким визначено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Мотивуючи обґрунтованість позовних вимог позивач наголошує на тому, що [PERSON] та [PERSON] умисно перешкоджають виконанню рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 16.01.2014 року по справі №22-ц/190/61/14 та не повертають неповнолітню [PERSON] для проживання з матір'ю. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просить суд відібрати малолітню [PERSON], [INFO], від [PERSON] та [PERSON] та повернути її матері [PERSON] [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району м. Запоріжжя як орган опіки та піклування про позбавлення [PERSON] батьківських прав та визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. У зустрічній позовні заяві [PERSON] посилається, як на підставу для задоволення зустрічного позову відсутність бажання з боку матері брати участь у вихованні дитини, оскільки вона свідомо нехтує своїми обов'язками, а саме не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання дитиною освіти. В ході розгляду справи, представник [PERSON] надав уточнену зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просить суд передати неповнолітню [PERSON], [INFO], на виховання батькові [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні представник [PERSON], [PERSON] просила задовольнити змінену зустрічну позовну заяву, а у задоволенні первісної позовної заяви - відмовити в повному обсязі, надавши суду письмові заперечення, в яких обґрунтовує незгоду з позовними вимогами [PERSON] тим, що відібрання дитини можливе лише у випадку зміни одним із батьків місця проживання дитини без згоди другого з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала дитина. А отже, у зв'язку з відсутністю факту зміни [PERSON] місця проживання дитини без згоди другого з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала дитини, не має правових підстав для відібрання дитини та задоволення позовних вимог [PERSON], а посилання [PERSON], як на підставу позовних вимог та відібрання дитини, на рішення Апеляційного суду АРК від 13.01.2014р. є необґрунтованим, оскільки дане рішення визначає місце проживання дитини і мова може йти лише щодо його виконання, а не щодо відібрання дитини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки наявних в матеріалах справи доказів достатньо для вирішення її питання по суті. Прокурор Жовтневого району м. Запоріжжя - Іщенко П.О. у судовому засіданні щодо первісного позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] проситьвирішити справу на розсуд суду. Представники районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району м. Запоріжжя як органу опіки та піклування підтримали зустрічну позовної заяви щодо передання дитини на виховання [PERSON] та заперечували проти задоволення первісного позову щодо відібрання дитини у батька. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши всі наявні матеріали справи в повному обсязі, суд вважає що у задоволенні первісних позовних вимог має бути відмовлено, а зустрічний позов заява [PERSON] про передання дитини на виховання батькові підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період з січня 2005 року по березень 2007 року, [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS]. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 18.04.2007 року. З 2007 року по 2012 рік [PERSON] проживала з батьком за адресою: [ADDRESS] або за адресою: [ADDRESS]. У вересні 2012 році [PERSON] виїхала до Сполучених штатів Америки для народження другої дитини. Повернувшись із США до України, [PERSON] не забрала дитину проживати до себе, в результаті чого, [PERSON] продовжила проживати із батьком та бабусею. З 1 вересня 2012 року [PERSON] було зараховано до 1-класу Ялтинського навчально-виховного закладу «Дитячий садок-школа-колегіум «Радуга». У січні 2013 року через погіршення стану здоров'я [PERSON], [PERSON] звернувся з заявою від 15.01.2013 року до директора Ялтинського навчально-виховного закладу «Дитячий садок-школа-колегіум «Радуга» з метою зміни кліматичних умов та поліпшення стану здоров'я [PERSON] З початку 2013 року, [PERSON] разом з малолітньою [PERSON] переїхали до м. Запоріжжя, і з того часу проживали з [PERSON] (матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS]. З довідки виданої директором школи безперервного навчання «ЕйдоС» № 92/01 від 15.05.2013 р. вбачається, що [PERSON] навчається з 1 лютого 2013 року у школі «ЕйдоС» в м.Запоріжжі. [PERSON] звернувся до Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим з позовом про визначення місця проживання дитини, внаслідок чого Ялтинським міським судом Автономної Республіки Крим було винесено рішення від 15.08.2013 р. відповідно до якого вирішено визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], із батьком [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення проживання дитини разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS] - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13.01.2014 року скасувано рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 15.08.2013 року та визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Згідно із ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] обґрунтовуючи доцільність відібрання дитини у [PERSON] та [PERSON] посилається на рішення апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13.01.2014 року та зазначає про порушення приписів ст. 162 Сімейного кодексу України. Проте, суд не може погодитись з такими доводами [PERSON] щодо відібрання дитини у батька у зв'язку з наступним. Враховуючи рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, визначених ч.1 ст. 141 СК України, виїзд [PERSON] до США та надання згоди на проживання дитини з батьком, а також відсутність будь-якого рішення суду станом на 2012 рік щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю, проживання [PERSON] з батьком, жодним чином, не є зміною місця проживання дитини в розумінні ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України, на яку посилається позивач. Крім того, посилання [PERSON], як на підставу позовних вимог щодо відібрання дитини на рішення апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13.01.2014 р. є необґрунтованим, оскільки дане рішення визначає місце проживання дитини і повинно виконуватись в порядку, передбаченому законом, а не вирішуватись шляхом подання позову про відібрання дитини на підставі ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України. В матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували намір [PERSON] проживати зі своєю донькою [PERSON], відповідно до рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13.01.2014 року. Так, як встановлено в судовому засіданні [PERSON] не зверталась до суду для отримання виконавчого листа, і в подальшому відкриття виконавчого провадження чи вчинення будь-яких дій виконавчою службою з метою виконання зазначеного рішення суду. Представником [PERSON] в судовому засіданні не було доведено факту умисного невиконання чи перешкоджання виконанню рішення апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13.01.2014 року або самочинної зміни місця проживання дитини без згоди матері. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд вважає зазначені докази представника позивача неналежними, оскільки відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Дослідженні в судовому засіданні докази не підтверджують обставин, в силу яких суд мав право застосувати ч. 1 ст. 162 СК України та відібрати дитину у батька. Доводи позивача про те, що [PERSON] перешкоджає спілкуванню матері з дитиною з 2012 року не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, адже з пояснень, наданих в судових засіданнях, [PERSON], вбачається що з моменту повернення [PERSON] зі Сполучених Штатів Америки (з жовтня 2012 р.) мати знала де проживала її донька, де навчалася, неодноразово телефонувала доньці, а отже, могла в будь-який час на законних правах матері приїхати, як до м. Ялти так і до м. Запоріжжя, побачитися з дитиною та забрати проживати її до себе за адресою: [ADDRESS] Суд критично відноситься до доводів [PERSON] щодо того, що [PERSON] без її письмової згоди незаконно здійснив умисні дії щодо зміни місця проживання [PERSON], та зміни місця навчання [PERSON], адже нормами чинного законодавства, зокрема Сімейним та Цивільним кодексами України не передбачено положень щодо отримання обов'язкової письмової або усної згоди одного з батьків на зміну місця проживання або навчання дитини, в разі якщо батьки проживають окремо. За таких обставин, суд вважає дані твердження представника [PERSON] припущеннями та такими, що не відповідають приписам ст. 60 ЦПК України, оскільки суду не було надано жодних документів, які б підтверджували вищевикладене. Згідно з постанови про закриття кримінального провадження від 08.08.2014 р. внесеного до ЄРДР за №12013080060003044 від 20 серпня 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого п.2 ч.2 ст. 115 КК України, [PERSON] пояснив, що з 2007 році він постійно мешкає зі своєю донькою, [PERSON], а його колишня дружина намагається заважати нормальному життю дитини та постійно звертається до різних установ з метою перешкоджання виховання дитини, а допитана в якості малолітнього свідка [PERSON] пояснила, що мешкає постійно з батьком, почуває себе добре та бажає мешкати з батьком, її життю та здоров'ю нічого не загрожує та не загрожувало. Зазначене, дає підстави вважати, що твердження [PERSON] про умисні протиправні дії батька дитини щодо викрадення [PERSON] є лише припущеннями позивача, які спростовуються офіційними документами органів досудового слідства. Крім того, представником позивача залучено до матеріалів справи копії фотокарток на яких зображена [PERSON] у різні роки свого життя, зокрема у дитячому садку, школі, крім того, на деяких світлинах [PERSON] була зображена разом з [PERSON] Дослідивши зазначені фотокартки, суд вважає, що вони не можуть свідчити про те, що мати, [PERSON], як стверджував представник позивача, постійно з 2007 року проживала з донькою, займалася вихованням дитини і була поруч. А відсутність батька на фото світлинах не свідчить про те, що [PERSON] не було поруч з дитиною. За таких обставин, на підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що первісний позов не може бути задоволений, оскільки є таким, що не підтверджений жодними допустимими належними доказами, а тому в задоволенні первісного позову має бути відмовлено. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ст. ст. 4, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України. У відповідності до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно вимог ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.121 СК України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно до ч. 1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до довідки від 01.10.2014 р. №01-10/2014 наданої [PERSON], [PERSON] працює в ТОВ «Рубин-Юг» на посаді заступника генерального директора, його середньомісячна заробітна плата складає 5000 грн., крім того, [PERSON] надав позитивну характеристику з місця роботи від 01.10.2014 року. Натомість, суду не було надано жодних документальних доказів працевлаштування [PERSON] та наявності стабільного доходу. Відповідно до довідки Єдиної абонентської служби Центру обслуговування абонентів №2 № 744 від 03.11.2014 р. встановлено, що за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON], [PERSON] [PERSON] Згідно із довідкою № 2381 від 22.10.2014 року виданою КУ «Обласний клінічно-наркологічний диспансер» [PERSON] на обліку у даному закладі не перебуває. Згідно із довідкою від 04.10.2014 р. виданої КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, [PERSON] на обліку у даному закладі не перебуває. Відповідно до довідки від 28.10.2014 р. №185/01 малолітня [PERSON] навчається у третьому класі приватного комплексу освіти «Школа «Ейдос». Згідно з наданої [PERSON] психологічно-педагогічної характеристики [PERSON], від 20.05.2013 року № 95/01 зі «Школи ЕйдоС»: «дитина позитивна, вихованням дитини займається батько та бабуся, вони систематично цікавляться успішністю дівчинки, допомагають виконувати домашні завдання, відвідують батьківські збори, підтримують постійний контакт з класним керівником та педагогами. Мати у навчанні дитини участі зовсім не бере». Відповідно до психолого-педагогічної характеристики[PERSON] від 29.10.2014 року зі «Школи ЕйдоС», спільна робота педагогічного колективу та батька - [PERSON], бабусі [PERSON], дозволила домогтися стійких позитивних результатів при адаптації у колективі. Стабільну емоційну підтримку дівчині постійно надає її батько [PERSON], особисто привозить та забирає дитину зі школи, приділяє увагу шкільному життю доньки. [PERSON], приймає активну участь у житті школи та дозвілля доньки, про що можна судити з позитивних відгуків дитини». Відповідно до висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району щодо встановлення можливості проживання дитини [PERSON], [INFO], за місцем проживання її батька [PERSON], виготовленого з метою захисту прав та інтересів дитини, насамперед на повноцінне сімейне виховання, та для прийняття неупередженого висновку на засіданні комісії розглянуті копії документів, наданих на адресу районної адміністрації судом та батьками [PERSON], акт обстеження умов проживання дитини з батьком за адресою: [ADDRESS], складений представниками відділу по Жовтневому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради за участі Запорізького міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді, довідка бесіди з малолітньою [PERSON], районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району як орган опіки та піклування дійшла висновку щодо можливості проживання дитини [PERSON], [INFO], за місцем проживання її батька - [PERSON] за адресою: [ADDRESS], де дитині створені всі необхідні умови для проживання. Згідно Акту обстеження умов проживання від 03.11.2014 р., наявні одна ізольована житлова кімната та велика кімната-вітальня, в якій є житлова зона з диваном і зона кухні. Умови задовільні. В квартирі наявні необхідні меблі та побутова техніка сучасного зразка. Санітарний стан помешкання добрий. В квартирі чисто, затишно, повітряний режим дотримується. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: є ліжко, стіл для занять, шафа-купе. Облаштована ігрова зона. Наявні дитячий одяг, книжки, шкільне приладдя, іграшки, дитячі коробки. Встановлено, що за цією адресою створено належні умови для проживання та виховання малолітньої дитини [PERSON]. Суд, задовольняючи зустрічну позовну заяву [PERSON] про передання дитини на виховання батькові, бере до уваги довідку про проведення бесіди з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO] від 03.11.2014 р., з якої вбачається , що «…на запитання стосовно матері [PERSON] відповіла, що спілкується з нею, однак це переважно відбувається через соціальні мережі в Інтернеті, іноді мати сама дзвонить дочці. На запитання «коли в останній раз дівчинка розмовляла з матір'ю» [PERSON] відповіла, що приблизно місяць тому. На запитання «як мати поздоровляє на день народження» дівчинка відповіла, що мама їй телефонує, а подарунки надсилає поштою. На запитання «з ким із батьків хоче проживати» [PERSON] без вагань відповіла, що і надалі бажає проживати з батьком. Зважаючи на вік дитини, її хвилювання під час розмови про маму, питання про позбавлення матері батьківських прав [PERSON] не ставилось». Суд бере до уваги висновок психологічної експертизи малолітньої [PERSON], виготовлений завідувачем кафедри практичної психології, кандидатом психологічних наук, доцентом [PERSON] від 20.06.2013 року, відповідно до якого встановлено достатньо тісні та теплі психологічні відносини малолітньої дитини із батьком та бабусею. Із мамою ж, у дитини відносини не склались, оскільки мати [PERSON] дитиною та її життям не цікавиться, не відвідує [PERSON] та взагалі не приймає ніякої участі у житті дитини. Дитина виявляє бажання жити та спілкуватись лише із батьком та бабусею, оскільки з ними їй жити комфортно, вони про неї піклуються та доглядають. На питання можливого проживання із мамою дитина відповідає різкою відмовою, навіть починаючи плакати від страху того, що мама може забрати її від батька. По висновкам обстеження встановлено, що «у [PERSON] спостерігається відсутність емоційного зв'язку з матір'ю, є образи на матір і усвідомлення власної непотрібності матері. На питання з ким би [PERSON] хотіла проживати, вона відповіла: « я б хотіла жити в своїй сім'ї з татом і бабусею», а якщо уявити таку ситуацію, що вона може жити з мамою, впевнено відповіла, що вона з нею ніколи не жила і жити не буде...». Відповідно до психологічного висновку, виготовленого 03.12.2014 р. практичним психологом (магістром) 1 категорії, системним сімейним психотерапевтом [PERSON], встановлено достатньо тісні та теплі психологічні відносини малолітньої дитини із батьком та бабусею. Із мамою ж, у дитини відносини не склались, оскільки мати [PERSON] дитиною та її життям не цікавиться, не відвідує [PERSON] та взагалі не приймає ніякої участі у житті дитини. Батька [PERSON] [PERSON] охарактеризувала, як найріднішу, чуйну та добру людину, який попри свою роботу приділяє багато уваги розвитку її творчості, доглядає її та допомагає робити домашні завдання. [PERSON] намалювала яскравими кольорами, пояснивши це тим, що бабуся є важливою людиною для неї та заміняє їй маму. З вказаного висновку вбачається, що в ситуації взаємодії [PERSON] з мамою [PERSON] спостерігається відсутність емоційного зв'язку, усвідомлення власної непотрібності рідній матері та образа на ігнорування мамою її досягнень та успіхів. Прийняття рішення про проживання [PERSON] з мамою та розлучення її з батьком і бабусею, з якими вона звикла проживати та до яких вона емоційно прив'язана, може спровокувати появу девіантної поведінки та спричинити асоціальні вчинки у поведінці [PERSON], що може стати формою її протесту проти небажаного для неї рішення. Дитина виявляє бажання жити та спілкуватись лише із батьком та бабусею, оскільки з ними їй жити комфортно, вони про неї піклуються та доглядають. На питання можливого проживання із мамою дитина відповідає різкою відмовою, навіть починає плакати від страху того, що мама може забрати її від батька. З вищенаведеного висновку вбачається, що у [PERSON], спостерігається відсутність емоційного зв'язку з матір'ю, є образи на матір і усвідомлення власної непотрібності матері. На питання з ким би [PERSON] хотіла проживати, вона відповіла, що хотіла б жити в своїй сім'ї з татом і бабусею. До того ж, у зазначеному висновку встановлено, що прийняття рішення про проживання [PERSON] з матір'ю, може спровокувати появу асоціальної поведінки [PERSON] як функцію протесту проти небажаного для неї рішення. Також, в ході проведення даного дослідження, зроблено аналіз малюнку сім'ї [PERSON]. У структурі своїх взаємовідносин [PERSON] включає батька, бабу [PERSON], себе, брата [PERSON] та останньою - матір [PERSON]. Вказаний факт безпосередньо свідчить про встановлення з членами родини емоційної близькості та прихильність. Суд критично відноситься до пояснень представника [PERSON] щодо перебування [PERSON] у релігійній секті, адже в порушення вимог ст. 58 ЦПК України не було надано жодних належних доказів, які б підтвердили даний факт, тому на підставі ст. 60 ЦПК України суд дійшов висновку, що дані твердження є припущенням. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, встановив, що дитина для повного і гармонійного розвитку потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 27 Конвенції про права дитини, встановлено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховною Радою України №789-XII від 27.12.1991 р. визначається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 вказаної Конвенції, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, відповідно до положень принципу 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р., найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Частиною 4 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою ВР №789-XII від 27.02.91, дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень, що при розгляду таких категорій справ про відібрання дитини та передачу на виховання дитини одному із батьків, суд приходить до висновку що при ухваленні рішення має бути врахована думка дитини, її особиста прихильність до кожного з батьків, ставлення кожного з батьків до дитини, до виконання своїх батьківських обов'язків, враховуючи сталі соціальні зв'язки, психологічний клімат в сім'ї, тощо. За таких обставин, враховуючи матеріали справи та пояснення сторін, особистий контакт, який склався у малолітньої дитини із батьком, його безперервне відповідальне ставлення до обов'язків щодо виховання дитини, а також надання [PERSON] належного рівня освіти, суд вважає, що передання [PERSON] на виховання батькові [PERSON], з яким вона проживає на теперішній час буде відповідати інтересам дитини. На підставі викладеного, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог [PERSON], тому як відібрання дитини у батька в силу приписів ч. 1 ст. 162 СК України не буде відповідати інтересам малолітньої [PERSON], та задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] шляхом передання на виховання дитини батькові [PERSON]

Outcome: approved