Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №01330, укладений 10.05.2018 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (далі - відповідач), та стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти, сплачені за договором фінансового лізингу в розмірі 26 000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 10.05.2018 між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг» підписаний договір фінансового лізингу №01330, який нотаріально не посвідчувався. Позивач вважає такий договір таким, що суперечить положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України, оскільки не посвідчений нотаріально, умови Договору є несправедливими та порушують принципи добросовісності, містить ознаки нечесної підприємницької діяльності, а тому має бути визнаний недійсним, а кошти, сплачені ним в розмірі 26 000 гривень в рахунок авансу, поверненню йому же. Автомобіль, який позивач мав бажання придбати, не був переданий йому у власність. Позивач правом участі в судовому засіданні не скористався, надав заяву, за змістом якої наполягає на задоволенні позовних вимог, проти заочного рішення не заперечує, просить розглянути справу без його участі. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, визначеному ст.128 ЦПК України, а саме, шляхом направлення на адресу електронної пошти та на адресу місцезнаходження юридичної особі, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судових повісток разом із копіями відповідних документів рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відповідні поштові повідомлення повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідач в судове засідання не прибув, відзив на позов не надав. В силу приписів ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутністю учасників справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи приписи ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 10.05.2018 між позивачем та відповідачем у письмовій формі укладено договір фінансового лізингу №01330, за умовами якого відповідач повинен був передати позивачеві придбаний для лізингоодержувача (позивача) транспортний засіб, марка/модель, комплектація/модифікація, об'єм/тип двигуна та інші індивідуальні характеристики якого договором не обумовлені, а лише в додатку до договору зазначено, що це транспортний засіб - ВАЗ 2115, повною вартістю 79 000 грн. (а.с.7-14, 15). Відповідно до ст.10 Договору №01330 фінансового лізингу позивач зобов'язався здійснювати щомісяця лізингові періодичні платежі, які включають: відсотки (проценти) за користування Обсягом фінансування у розмірі 18,49 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); - частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу). В день укладення договору фінансового лізингу №01330, тобто 10.05.2018, позивач сплатив на рахунок відповідача 26 000 гривень, призначення платежу: авансовий платіж за договором фінансового лізингу (а.с.16, 17). 18.05.2018 позивач направив звернення до ТОВ «Максус Лізинг» поштовим відправленням №8531000626281, яке було повернуто позивачу 07.06.2018 за закінченням терміну зберігання. За змістом листа ПАТ «Укрпошта» від 05.07.2018 №14-1490, приміщення за адресою - м.Київ, вул.Бориспільська, 11, офіс 404-3, в якому знаходилося ТОВ «Максус Лізинг», закрите, стаціонарний телефон не працює (а.с.18,19). Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права За приписами ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Правовідносини з найму (оренди) транспортних засобів врегульовані параграфом 5 гл.58 ЦК України. За загальним правилом, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню (ст.799 ЦК України). Згідно зі ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені ст.216 ЦК України. Суд відмічає, що спірний договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, не був нотаріально посвідчений. Одночасно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч.5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналіз наведеної статті дозволяє дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Пунктом 3.2.1 спірного Договору передбачено, що з метою забезпечення належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань по даному договору лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача надати протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги додаткові гарантії у вигляді договору поруки. При укладанні договору поруки поручителі повинні надати лізингодавцю документи, що підтверджують дохід кожного з поручителів, який повинен дорівнювати або бути більшим ніж сума щомісячного лізингового платежу. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку, коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимоги щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій, визначених даним пунктом. Згідно з п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Наведені умови спірного Договору однозначно призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Також суд зазначає, що згідно з п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Отже, послуги з фінансового лізингу відповідач мав право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. Відповідачем не надано суду доказів наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності. Приписами ч.1 ст.227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи встановлення судом несправедливих умов спірного договору, відсутність факту його нотаріального посвідчення, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved