Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

[PERSON] 13 листопада 2013р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за трудовим договором та моральної шкоди, посилаючись на те, що 05.07.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір 15141300200, зареєстрований у Комінтернівському районному центрі зайнятості. Позивач зазначає,що відповідач не сплачувала заробітну плату [PERSON] з 05.07.2013 року, внаслідок чого утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 4025 грн. До того ж, сторони у порядку п. 16 розірвали трудовий договір, однак позивачу досі не повернуто трудову книжку. Посилаючись на те, що відповідач не сплатила належну позивачу заробітну плату і не провела остаточного розрахунку у день звільнення останньої з роботи, що призвело до моральних переживань позивача, необхідності звернення до відповідача та до суду , змусило позивача порушити звичайний порядок організації свого життя та докласти додаткових зусиль для захисту своїх прав та відновлення попереднього стану. У зв'язку з вищевикладеним, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 4025 грн.,стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середній заробіток за час вимушеного прогулу, грошову компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 2000 грн., а також зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] трудову книжку. Позивач в судове засідання не з'явилася, причина неявки суду невідома. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши всі надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 05.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір № 15141300200, зареєстрований в Комінтернівському районному центрі зайнятості, який 20.09.2013 року у відповідності до п.1 ст.36 КЗпП України розірваний сторонами (за згодою сторін) (а.с.6). Вважаючи порушеними свої трудові права в частині затримки видачі трудової книжки при звільненні, невиплати заборгованої заробітної плати, позивачка звернулась з даним позовом до суду. У відповідності до трудового договору заробітна плата позивача визначена у розмірі 1150 грн. на місяць. З матеріалів справи убачається, що заробітна плата передбачена трудовим договором позивачу нараховувалася у розмірі: З 05.07.2013 р. по 31.07.2013р. - 950 грн. З 01.08.2013р. по 31.08.2013р. - 1150 грн. З 01.09.2013р. по20.09.2013р. - 767 грн. Отже з 05 липня 2013 року по 20 вересня 2013 року розмір заробітної плати позивача, що підлягала сплати складає 2867 грн. Як вбачається з матеріалів справи в день звільнення позивачки з роботи 20.09.2013р. в порушення ст.116 КЗпП, їй не були виплачена заробітна плата, а також не видана трудова книжка. Доводи представника відповідача в тій частині, що позивачка сама відмовилась отримувати трудову книжку, а також відмовлялася від підпису на відомості на виплату грошей - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Надані представником відповідача на підтвердження своїх доводів відомості про виплату грошей (авансу) № 1, що [PERSON] у липні отримала 400 грн. авансу, а також в кінці місяця 464,45 грн. згідно відомості на виплату грошей № 2, у серпні авансом позивачка отримала 500 грн., в кінці місяця - 528,33 грн., у вересні авансом [PERSON] отримала 500 грн., в кінці місяця - 128,48 грн., а також складені акти про відмову позивача від підпису на відомості на виплату грошей, судом до уваги не приймається, оскільки у відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (а.с.49-65) Також відповідач не спростував доводів [PERSON] про те, що в порушення ст.47 КЗпП України позивачу в день звільнення не була видана трудова книжка. Суд вважає неспроможними посилення [PERSON] що позивачка відмовляється отримувати трудову книжку, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень відповідача. Відповідно до ч.4 ст.235 цього Кодексу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. З урахуванням наведеного, позивачу за весь період вимушеного прогулу (з 20.09.2013р. по день ухвалення судового рішення, що становить 220 днів) підлягає стягненню середній заробіток. Розрахунок середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Згідно трудового договору, заробітна плата позивача за липень, серпень, вересень 2013 року становила 1150 грн., а кількість днів становить 92 дні. Середньомісячний заробіток позивача за липень-вересень 2013 року становить 3450 грн.((1150х3)=3450). Відповідно середньоденний заробіток за вказаний період становить 37,50 грн. (3450 : 92 = 37,50) кількість днів затримки розрахунку з моменту звільнення до дня постановлення рішення з 20 вересня 2013р. по 28 квітня 2014р. становить 220 днів, виплаті підлягає середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 8250 грн. (37,50 грн.х 220 дні) Таким чином,суд вважає,що вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, а також зобов'язання повернути трудову книжку ґрунтується на нормах чинного законодавства, що регламентують спірні правовідносини, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому сум має бути проведена в день звільнення. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач при звільненні позивача не виплатила заробітну плату за липень - вересень місяці 2013 року. Ураховуючи, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку як за затримку видачі трудової книжки, так і за час затримки виплати всіх належних їй сум при звільненні, але оскільки подвійне стягнення законодавством не допускається, то з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню лише середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки відповідач порушив трудові права [PERSON] що призвело до порушення її нормальних життєвих зв'язків, вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя і захисту порушених прав та завдавало їй моральних страждань, позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Проте, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі,так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю, спокою особи, а тому при стягненні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 400 грн. моральної шкоди, що адекватно нанесеній моральній шкоді. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем не спростовані доводи позивача. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial