Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

[PERSON] 03 червня 2021 року звернувся до суду із позовом до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Мотивуючи свою заяву тим, що на підставі договору купівлі - продажу від 19.10.1995 року він є власником квартири [ADDRESS] . Після придбання квартири він уклав шлюб з [PERSON] , яка разом зі своєю донькою [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі. Від шлюбу мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Крім того в доньки відповідачки - [PERSON] [INFO] народилась [PERSON] , яка також була зареєстрована в спірній квартирі. Шлюб з [PERSON] було розірвано 27.10.2003 року. Відповідачі за вказаною адресою не проживають з квітня 2019 року та мають інше місце проживання. Всі комунальні послуги за користування квартирою нараховуються на позивача та які він вимушений сплачувати. Зазначає, що ніяких перешкод відповідачам у користуванні квартирою не чинив, замки на двері квартири не змінював. В добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідачі не бажають, тому вимушений звернутися з цим позовом до суду для захисту своїх прав в користуванні, розпорядженні та володінні майном. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання. Надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку та за його відсутності. Зазначив у заяві, що в частині позовних вимог щодо малолітньої не наполягає на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Вважаються повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, відзив на позовну заяву та будь-яких клопотань від них на адресу суду не надходило. Представник третьої особи Симоненко О. до суду не з`явилася, надала суду заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності, просила відмовити в позовних вимогах в повному обсязі. Згідно вимог чинного законодавства позивач не позбавлений права звернутися з позовом до відповідачів про стягнення грошових коштів за житлово-комунальні послуги, так як члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до житла. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню житла. Щодо втрати права користування житлом малолітньої [PERSON] зазначили, що вона набула цього права за фактом народження на законних підставах та оскільки вона не може самостійно обирати місце свого проживання, то факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 280 ЦПК України за наявними в ній доказами (заочний розгляд). Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріли справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 19.10.1995 року , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Паховмовою Н.І. та зареєстровано в реєстрі за № 2921 ( а.с. 7). Право власності на [PERSON] зареєстровано в КП ДОР «КРИВОРІЗЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» з 25 жовтня 1995 року у реєстрову книгу за № 53п , сторінка 588, запис 588 (а.с. 7а зворотній, а.с. 8). [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 13 червня 1997 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб ( а.с. 10). У сторін народилася донька - [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 13). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 27 жовтня 2003 року (а.с. 11). Відповідно до довідки № 14, виданою КРИВОРІЗЬКОЮ ОБ`ЄДНАНОЮ ДОВІДКОВО - ІНФОРМАЦІЙНОЮ СЛУЖБОЮ, за адресою: [ADDRESS] станом зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (власник), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 11а). Згідно акту від 01.06.2021 року в квартирі [ADDRESS] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають з квітня 2019 року (а.с.12). Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст. 8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п. п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). Дослідивши матеріали справи і надані суду докази, враховуючи що [PERSON] (колишня дружина) та [PERSON] (донька), [PERSON] відсутні за місцем своєї реєстрації більше двох років, при цьому доказів що хтось чинив їм перешкоди у користуванні житлом не надано, відповідно є підстави для визнання їх таким, що втратили право користування жилим приміщенням. Щодо вимог позивача про визнання такою що втратила право користування малолітньої [PERSON] суд зазначає наступне. Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не є членом сім`ї [PERSON] , а є рідною донькою колишньої дружини [PERSON] . У [PERSON] [INFO] народилася донька [PERSON] , яка за фактом народження набула права користування спірним житлом на законних підставах. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Разом з тим, відповідно до Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (надалі Конвенція), Держави-учасниці цієї Конвенції, визнаючи, що Організація Об`єднаних Націй у Загальній декларації прав людини та в Міжнародних пактах про права людини проголосила і погодилась з тим, що кожна людина має володіти всіма зазначеними у них правами і свободами без якої б то не було різниці за такими ознаками, як раса, колір шкіри, стать, релігія, політичні або інші переконання, національне або соціальне походження, майновий стан, народження або інші обставини, нагадуючи, що Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, погодились про нижченаведене: В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду (ч. 3 ст. 3 Конвенції). Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). Суд зазначає, що малолітня дитина ( [PERSON] , [INFO] ) не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, отже [PERSON] на законних підставах набула права користування спірною квартирою та була зареєстрована в ній за місцем реєстрації її матері [PERSON] . Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 07 липня 2021 року у справі № 554/3289/20. Відтак, вимога про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою порушує її житлові права та задоволенню не підлягає.

Outcome: partial