Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), діючи через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі- відповідач) про стягнення боргу за розпискою та просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу, проценти, інфляційні витрати та 3% річних у розмірі 100804,33 грн., в тому числі: 65483,14 грн. - основний борг; 4666,58 грн. - 3% річних; 21036,50 грн. - проценти; 9618,11 грн. - інфляційне збільшення, а також судові витрати по справі, а саме: 1008,04 грн. судового збору та 15000 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що ним 01 січня 2018 року було надано відповідачу позику- грошові кошти в розмірі 65483,14 грн., які останній зобов`язався повернути до 31 липня 2018 року, про що надав відповідну розписку від 01.01.2018, яка була підписана відповідачем. Однак, до теперішнього часу відповідач своє зобов`язання не виконав, борг не повернув, тому позивач вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та з урахуванням частини четвертої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Сторони не подавали клопотань про призначення судового засідання або ж розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.23). 28 січня 2021 року на зареєстровану адресу відповідача, була направлена копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів, із пропозицією направити до суду свій відзив на позов (а.с.24). Поштове відправлення повернулись до суду. У встановлений судом строк відповідач не подав відзив на позов. Ухвалою суду від 01 березня 2021 року суд вирішив розглянути справу у заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 01 січня 2018 року відповідач отримав грошові кошти у сумі 65483 (шістдесят п`ять тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 14 коп. від [PERSON] , які зобов`язався повернути в строк до 31 липня 2018 року. Вказана розписка власноручно підписана відповідачем (а.с.6). Однак, відповідачем зобов`язання не виконані, борг не повернуто, умови договору не виконані, та на день складення позову період прострочення складає з 01.08.2018 по 15.12.2020 утворилась заборгованість у загальному розмірі 100804,33 грн., яка складається із суми основного боргу у розмірі 65483,14 грн., трьох відсотків річних у розмірі 4666,58 грн., процентів у розмірі 21036,50 грн., інфляційного збільшення у розмірі 9618,11 грн. (а.с.3-4). Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог статті 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, на підтвердження вимог вказаного закону, відповідачем надана позивачу розписка про отримання в борг грошових коштів, а тому, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. А згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки позивачем надано відповідачу в борг грошові кошти за розпискою про отримання в борг грошових коштів, а відповідач свого зобов`язання за договором позики не виконав, боргу не повернув, доказів на спростування доводів та обставин, викладених в позові, відповідачем не надано, суд приходить до висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту, вимоги позивача є обґрунтованими, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості у загальному розмірі 100804,33 грн., яка складається із суми основного боргу у розмірі 65483,14 грн., трьох відсотків річних у розмірі 4666,58 грн.; процентів у розмірі 21036,50 грн., інфляційного збільшення у розмірі 9618,11 грн. У відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1008, 04 грн. (а.с.1). Що стосується стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн., то вони не підлягають стягненню, оскільки позивачем не надано відповідних доказів, які підтверджують здійснення позивачем відповідних витрат. На підставі викладеного та відповідно до ст. 202, 207, 526, 527, 530, 611, 612, 625, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved