Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON], треті особи: Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу фіктивним і недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять визнати фіктивним та недійсним договір купівлі-продажу, укладений [PERSON], [PERSON] із [PERSON] 14 липня 2007 року, предметом якого є збірно-розбірний павільйон, що розташований на торгівельному місці № 1660 на території торгівельної площі з автостоянкою № 1 на території ТОВ «Промтоварний ринок». В обґрунтування свого позову позивачі зазначають, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2008 року (справа № 2-2973/2008) був задоволений їх позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором займу та сплату неустойки за прострочення грошового зобовязання та на їх користь з [PERSON], [PERSON] солідарно стягнуто грошові кошти на загальну суму 568541,69 грн. Виконання цього рішення було забезпечено накладенням арешту на спірний збірно-розбірний павільйон, відомості про належність якого [PERSON] на праві власності надало до суду ТОВ «Промтоварний ринок». Під час виконання судового рішення позивачам стало відомо про договір купівлі-продажу вищезазначеного павільйону, який 14 липня 2007 року [PERSON] нібито уклав із [PERSON], а [PERSON] отримала від нього цей павільйон за актом приймання передачі майна 21 липня 2007 року. Позивачі зазначають, що вищезазначений договір купівлі-продажу спірного павільйону порушує їх права, оскільки був укладений відповідачем [PERSON] та [PERSON] без наміру створення правових наслідків для сторін, а укладався із наміром приховати його від накладення арешту, повязаного із виконанням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2008 року, тобто є фіктивним. Позивачі зазначали, що спірний павільйон залишився у володінні та користуванні відповідача [PERSON], оскільки він продовжував цим павільйоном користуватись та здійснювати в ньому підприємницьку діяльність. Так договір про надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності від 29.09.2004, на підставі якого йому було надано місце для розташування цього павільйону, на час розгляду справи у суді був оформлений у ТОВ «Промтоварний ринок» на імя відповідача. Однак аналогічний договір з відповідачкою [PERSON] не переукладався. При цьому, [PERSON] він від свого імені здійснював оплату за користування павільйоном до ТОВ «Промтоварний ринок». При цьому, будь-які цивільно-правові угоди з приводу користування цим павільйоном з відповідачкою [PERSON] не укладав. Відповідач [PERSON]В зі свого боку також не вчинила будь-які дії, які б свідчили про фактичне отримання нею спірного павільйону, а саме: вона не зверталася до адміністрації ТОВ «Промтоварний ринок» з метою повідомлення про укладений договір купівлі-продажу та не зареєструвала своє право власності на спірний контейнер в адміністрації ТОВ «Промтоварний ринок», договір про надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності, на підставі якого надається місце для розташування павільйону, не укладала, платежі відповідно за торгівельне місце не сплачувала. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] підтвердила обставини, які були викладені в позовній заяві, а також просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, оскільки договір купівлі-продажу не є фіктивним, оскільки він був дійсно укладений з метою придбання павільйону у власність з подальшим використовуванням у комерційній діяльності. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] помер \~03 лютого 2014р., актовий запис № 1356 зареєстрований відділом ДРАЦС у м. Одесі РС ОМУЮ 04.02.2014р.. (Т.3., а.с.62) З листа Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 3772/01-16 від 04.10.2014р. вбачається, що після померлого 03.02.2014р. [PERSON] була заведена спадкова справа № 672/20214. Однак у вищевказаній спадковій справі є лише вимога кредитора до спадкоємців померлого, при цьому заяви про прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не подавав. (Т.3, а.с. 71-77) Дружина померлого [PERSON] [PERSON] спадщину після померлого чоловіка не приймала, оскільки була зареєстрована за іншою адресою аніж спадкодавець, а також не подавала заяви про прийняття спадщини. Таким чином, спадкоємців померлого [PERSON] судом не встановлено. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що 14 липня 2007 року [PERSON] зі згоди своєї дружини [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу збірно-розбірного павільйону, розташованого на торговельному місці № 1660 на території торгівельної площі з автостоянкою №1 ТОВ«Промтоварний ринок», а 21 липня 2007 року сторони підписали акт приймання-передачі цього майна. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2008 року (справа № 2-2973/2008) був задоволений їх позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором займу та сплату неустойки за прострочення грошового зобовязання та на їх користь з [PERSON], [PERSON] солідарно стягнуто грошові кошти на загальну суму 568541,69 грн. Предявляючи позов, [PERSON] та [PERSON] посилаються на фіктивність договору купівлі-продажу від 14 липня 2007 року, оскільки [PERSON] уклав його без наміру створення правових наслідків з відчуження майна, а з метою уникнення відповідальності за невиплату заборгованості перед позивачами, яка полягає у зверненні стягнення на майно боржника. Частиною 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Для відчуження спірного майна закон не вимагає нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочину, а, відтак, [PERSON] набула право власності на майно після підписання договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі. В судовому засіданні представник [PERSON] пояснив, що оскільки договір купівлі-продажу не є фіктивним, оскільки він був дійсно укладений з метою придбання павільйону у власність з подальшим використовуванням у комерційній діяльності. Необхідно також відзначити, погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] шляхом передачі збірно-розбірного павільйону їй у власність не може вважатися спробою уникнути відповідальності перед іншими кредиторами. Наявність судових спорів між [PERSON], [PERSON]., [PERSON] та [PERSON] щодо стягнення заборгованості саме по собі не впливає на визначення фіктивності договору з [PERSON] і не може бути перешкодою для реалізації власником своєї власності. Крім того, ухвала про забезпечення позову, і рішенням суду по суті позики були ухвалені значно пізніше оскарженого договору купівлі-продажу. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За вищевказаних обставин, суд вважає, що позивачі не надали суду достатніх доказів, які підтверджують фіктивності правочину, а також його укладення з метою уникнути боргових зобовязань, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed