Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

[PERSON] 31 серпня 2015 р. звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна. Відповідач [PERSON] 24 листопада 2015 р. звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя. В подальшому сторони по справі уточнили заявлені позовні вимоги. Позивачка [PERSON] в остаточній редакції уточнених позовних вимог просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки Toyota Camry 2.4, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; автомобіль марки Peugeot 301, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] ; автомобіль Lada 21713 (110-01), номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; грошові кошти на депозитному рахунку а АТ «Ощадбанк» в сумі, що на час останнього укладання (переукладання) депозитного договору, склала 400000 гривень; грошові кошти в сумі 31000 доларів США, які 12 грудня 2013 р. [PERSON] позичив [PERSON] ; розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та виділити [PERSON] та визнати за нею в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, право власності на: 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею будинку 441,7 кв.м., житловою площею 175,6 кв.м., вартістю 1348000 грн.00 коп.; 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , вартістю 674000 грн.00 коп.; автомобіль Lada 21713 (110-01), номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] вартістю 84600 грн. 00 коп.; виділити [PERSON] із спільного сумісного майна подружжя: 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею будинку 441,7 кв.м., житловою площею 175,6 кв.м., вартістю 1348000 грн. 00 коп.; 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , вартістю 674000 грн.00 коп.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : вартість 1/2 частки автомобіля марки Toyota Camry, 2008 року виготовлення у розмірі 175240,00 грн.; вартість 1/2 частки автомобіля марки Peugeot, 2013 рок виготовлення у розмірі 121320 грн.; 1/2 частку грошових коштів, які були розміщені на рахунках АТ «Ощадбанк» у розмірі 400000 грн., а саме стягнути 200000,00 коп.; 1/2 частку грошових коштів, отриманих [PERSON] за борговою розпискою від [PERSON] , а саме стягнути 417880,00 грн.; всього стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 914440 грн. 00 коп. виділити в натурі належну позивачці [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] ; встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування кімнату № 2 площею 17,3 кв.м.; [PERSON] кімнату № 3 площею 11,8 кв.м.; залишити кухню № 4 площею 6,7 квм., коридор № 1 площею 5,4 кв.м. коридор № 7 площею, 2,1 кв. м, вбудовану шафу № 8 площею 0,4 кв. м., вбиральню № 5 площею 1,0 кв. м. та ванну кімнату № 6 площею 2,5 кв. м. в спільному користуванні. У прийнятті до розгляду в цій цивільній справі позовних вимог про виділення в натурі належної позивачці 1/2 частини вказаного житлового будинку з господарськими спорудами та встановлення порядку користування спірною квартирою судом відмовлено з підстав одночасної зміни за цими позовними вимогами підстав і предмета позову, що не допускається згідно із ст.49 ЦПК України. В інші частині уточнена позовна заява [PERSON] від 12.02.2018 р. прийнята судом до розгляду. Заявлені в уточненій позовній заяві вимоги мотивовано тим, що майно і грошові кошти, які позивачка просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя і поділити, придбані за спільні сумісні кошти подружжя під час знаходження сторін в шлюбі. [PERSON] в остаточному варіанті уточнених зустрічних позовних вимог просив суд: відмовити [PERSON] в задоволенні заявленого до нього позову, задовольнити зустрічний позов; визнати в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на Ѕ частику автомобіля ВАЗ 217130, державний номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; визнати право особистої приватної власності на житловий будинок з господарчими спорудами, розташований по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,25 га, відображений в технічному паспорті від 10.07.1996 року, виготовленому Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації Одеської області. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що автомобіль ВАЗ 217130, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований на ім`я позивачки [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя, а житловий будинок з господарчими спорудами, розташований по [ADDRESS] , побудований за грошові кошти, які належали йому особисто, тому на цей будинок за ним має бути визнано право особистої приватної власністі. В судове засідання позивачка і відповідач не з`явилися. Брали участь у судовому процесі через своїх представників. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав остаточні позовні вимоги, прийняті судом до розгляду, і просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині визнання за позивачем за зустрічним позовом - відповідачем за первісним позовом права власності на 1/2 частку автомобіля ВАЗ 217130, державний номерний знак [NUMBER] . Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] , посилаючись на необґрунтованість позовних вимог позивачки та не підтвердження їх належними, допустимими і достовірними доказами. Вважав, що уточнені позовні вимоги позивачки можуть бути задоволені лише в частині визнання за нею права власності на Ѕ частку спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя. Зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених [PERSON] в останній уточненій зустрічній позовній заяві. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] - задоволений повністю. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Правовідносини, що склались між сторонами по справі стосовно поділу майна подружжя та визнання майна об`єктом права особистої приватної власності одного з подружжя врегульовані Кодексом про шлюб та сім`ю України (КпШС України), Сімейним кодексом України (СК України) та Цивільним кодексом України (ЦК України). Статтею 69 Сімейного кодексу України встановлено, що чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. За нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 22 КпШС України, що втратила чинність з вступом у дію СК України, встановлювалось майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно положень ст.24 КпШС України і ст.57 СК України виключення становить майно, яке відповідно до цих норм визнається особистою приватною власністю дружини або чоловіка, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ст.68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). В п.24 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до складу майна, яке підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). В п.25 названої постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом під час розгляду справи встановлено, що Великодолинською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 04.08.1985 року був зареєстрований шлюб між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] , про що було складено актовий запис №43. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.12.2015 р., яке набрало законної сили 04.02.2016 р., шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірваний. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони по справі придбали за договорами наступне спірне майно: - 12 грудня 1996 р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Іллічівської держаної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим № 2-4849, двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстрація права власності на яку здійснена за відповідачем; - 21 квітня 2009 р. за договором купівлі-продажу автомобіль марки «Toyota Camry 2.4» 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] [NUMBER] , який відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу, з 29.04.2009 р. до 01.08.2014 р. був зареєстрований на ім`я відповідача ; - 29 квітня 2011 р. за договором купівлі-продажу автомобіль марки «Lada 21713» (110-01), номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , зареєстрований на ім`я позивачки; - 01 серпня 2013 р. за договором купівлі-продажу автомобіль марки «Peugeot 301», номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який з 09.08.2013р. до 05.08.2015р., був зареєстрований на ім`я відповідача. На час розгляду судом справи у спільній сумісні власності позивачки і відповідача з переліченого вище спірного майна залишились квартира та автомобіль марки «Lada 21713» (110-01), номерний знак [NUMBER] , що сторонами по справі не заперечувалось. Також відповідачем 15.08.2013 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, було укладено з АТ «Ощадбанк» два договори на відкриття депозитних рахунків, на які загалом було внесено 400000,00 гривень. По закінчені строку дії цих депозитних договорів, а саме 20.02.2015 р., відповідачем з АТ «Ощадбанк» було укладено два нових депозитних договори № 42277515 (рахунок № [NUMBER] ) і № 42278015 (рахунок № [NUMBER] ) за новими умовами строком на 12 місяців. На вказані рахунки банком були перераховані грошові кошти з попередніх депозитних рахунків. Договори на відкриття депозитних рахунків від 20.02.2015 р. відповідачем достроково розірвані, а кошти йому повернуті готівкою через касу філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»: 09.09.2015 р. з рахунку № [NUMBER] повернуто 192869,35 гривень; 10.09.2015 р. з рахунку № [NUMBER] повернуто 192913,98 гривень. Всього повернуто 385783,33 гривні. Після виплати [PERSON] грошових коштів депозитні рахунки банком закриті. Викладені щодо банківських договорів (рахунків) обставини підтверджуються листом філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 20.03.2018р. та доданими до цього листа виписками з вищевказаних рахунків. Сторони по справі не заперечували, що грошові кошти, які знаходились на депозитних рахунках в АТ «Ощадбанк», належали їм на праві спільної сумісної власності. В період 01 грудня 1991р. - 15 листопада 1993р. побудований житловий будинок з господарськими спорудами на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] , який прийнятий в експлуатацію у 1996 році. Земельна ділянка площею 0,25 га під будівництво житлового будинку виділена рішенням Дальницької сільської Ради народних депутатів від 25 вересня 1991 року [PERSON] Свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS] видано на ім`я [PERSON] виконкомом Дальницької сільської ради 20 жовтня 1997 року. Реєстрація за [PERSON] права особистої власності на вказане домоволодіння здійснена Овідіопольским бюро технічної інвентаризації, про що на зворотній стороні свідоцтва про право власності від 20 жовтня 1997р. зроблено реєстраційний надпис. Судом також встановлено, що під час перебування з позивачкою в зареєстрованому шлюбі та проживання однією сім`єю [PERSON] згідно наданих суду розписок, копії яких знаходяться в матеріалах справи, було укладено три договори позики грошових коштів, два з яких відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України створили обов`язки для другого з подружжя по поверненню боргу, оскільки грошові кошти отримані за цими договорами використані в інтересах сім`ї: - 25 грудня 2008 р. [PERSON] з [PERSON] укладений договір позики грошових коштів в розмірі 42000 доларів США; - 20 квітня 2011 року [PERSON] з [PERSON] укладений договір позики грошових коштів в розмірі 10000 доларів США; - 12 грудня 2013 р. [PERSON] з [PERSON] укладений договір позики грошових коштів у сумі 31000 доларів США. У ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов згідно положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Правочин відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з розпискою [PERSON] від 25 грудня 2008 р. він у цю дату отримав від [PERSON] в присутності [PERSON] в борг 42000 доларів США для ремонту магазину та зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів частинами на першу вимогу позикодавця. З наданої позивачкою [PERSON] до суду угоди, укладеної з [PERSON] 15 листопада 2008р. в простій письмові формі, вбачається, що [PERSON] продав [PERSON] одноповерховий магазин загальною площею 143,7 кв.м., розташований по [ADDRESS] , а [PERSON] в рахунок придбання магазину передала йому 60,0 тисяч гривень. У зв`язку з відсутністю у продавця всіх правоустановчих документів сторони цієї угоди домовились, що продавець в подальшому оформить угоду купівлі-продажу магазину в нотаріальній конторі. Сторонами по справі визнано, що передані [PERSON] 15 листопада 2008 р. позивачкою [PERSON] грошові кошти в сумі 60,0 тисяч гривень мали правовий режим спільної сумісної власності подружжя; під час перебування у шлюбі в будівлі вказаного магазину проведені ремонтно-будівельні роботи, під час яких побудовано терасу для літнього кафе та капітельну споруду, в якій розміщено кухню; що будівля магазину з капітальною спорудою (кухнею) та терасою (літнім кафе) використовуються по теперішній час позивачкою в підприємницькій діяльності. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Спірними між сторонами по справі є питання обсягу виконаних ремонтно-будівельних робіт, їх вартості та джерела оплати. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник позивачки в заявах по суті справи та поясненнях зазначав, що обсяг і вартість ремонтно-будівельних робіт з реконструкції будівлі магазину є значно меншими, ніж вказує відповідач, договір позики з [PERSON] не укладався, оплата ремонтно-будівельних здійснювалась за рахунок коштів подружжя, ремонтно-будівельні роботи виконувались не ТОВ «Аванта». Відповідач та його представник вказували на те, що у подружжя не було грошових коштів для реконструкції будівлі магазину, тому за взаємною домовленістю з позивачкою було вирішено позичити для цього грошові кошти у [PERSON] , який займався підприємницькою діяльністю. Позичені у [PERSON] грошові кошти були використанні на оплату ремонтно-будівельних робіт ТОВ «Аванта», придбання будівельних матеріалів, обладнання, меблів і сантехніки, оплату робіт з підведення каналізації, водопроводу, електрики. З досліджених судом у судовому засіданні доказів, а саме: висновку експерта №869/2018 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 27.09.2018 року; договору підряду на ремонтно-будівельні роботи від 03.03.2009р., укладеного [PERSON] з ТОВ «Аванта»; дефектного акту на ремонтно-будівельні роботи в приміщенні магазину від 03.03.2009р.; базового переліку узгоджених ремонтно-будівельних робіт в приміщенні магазину від 03.03.2009р., проектно-технічної документації з виконання ремонтно-будівельних робіт; акту здачі-прийняття робіт від 03.09.2009р.; розписки [PERSON] від 25.12.2008 року, показань свідків [PERSON] і [PERSON] , а також наданих суду представником позивачки відповідей ТОВ «Аванта» від 22.12.2018р. і 18.01.2019р. вбачається наступне. З висновку експерта № 869/2018 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 27.09.2018 року вбачається, що перелік ремонтно-будівельних робіт, проведених на об`єкті за адресою розташування будівлі магазину, співпадає з переліком робіт, вказаних в документації; відремонтовано приміщення першого поверху, горище будівлі перебудовано в готель з двох кімнат, підвальне приміщення - в кафе і більярдну; побудовано окрему капітальну будівлю кухні, в якій встановлено обладнання і техніку, та терасу для розміщення в літку кафе. Також з цього Висновку вбачається, що до будівль магазину і кухні підведено каналізацію і водопровід, електрику, а в приміщеннях будівлі встановлено сантехнічне і інше обладнання, освітлення, меблі, більярдний стіл. З відповідей ТОВ «Аванта» від 22.12.2018 р. і 18.01.2019 р., наданих на запити представника позивачки, вбачається, ремонтно-будівельні роботи з реконструкції будівлі магазину, будівництва будівлі кухні та площадки літнього кафе виконані ТОВ «Аванта» відповідно до договору підряду, укладеного з [PERSON] . Виконання ТОВ «Аванта» ремонтно-будівельних робіт з реконструкції будівлі магазину також підтверджується договором підряду від 03.03.2009 року та актом здачі-прийому виконаних робіт від 03.09.2009 р., підписаними сторонами договору підряду. Відповідно до договору підряду від 03.03.2009 року та акту здачі-прийому виконаних робіт від 03.09.2009 р., підписаних уповноваженим представником ТОВ «Аванта» і [PERSON] , вартість виконаних ТОВ «Аванта» ремонтно-будівельних робіт становить 246965 грн., що еквівалентно 30948 доларам США. Згідно договору підряду від 03.03.2009 року, переліку узгоджених ремонтно-будівельних робіт в приміщенні магазину від 03.03.2009р., проектно-технічної документації на виконання ремонтно-будівельних робіт; акту здачі-прийому виконаних робіт від 03.09.2009 р. у вартість ремонтно-будівельних робіт не включені вартість будівельних матеріалів, встановленого обладнання, меблів та вартість робіт з підведення водопроводу, каналізації, електрики. Свідки [PERSON] і [PERSON] , будучи допитані у судовому засіданні, показали, що [PERSON] на прохання на той час подружжя [PERSON] і [PERSON] 25 грудня 2008р. в присутності [PERSON] було передано [PERSON] на умовах договору займу 42000 доларів США для ремонту магазину по [ADDRESS] , про що останнім було видано розписку. Запозичені кошти подружжя [PERSON] і [PERSON] використало за призначенням, у чому свідки впевнились особисто під час відвідування реконструйованої будівлі магазину. Свідок [PERSON] також підтвердив, що борг за договором позики від 25 грудня 2008р. був повністю погашений [PERSON] . Погашення боргу після пред`явлення ним про це на початку 2014 року вимоги, відбувалось частинами. На підтвердження погашення боргу він видав [PERSON] відповідні розписки. Погашення [PERSON] боргу перед [PERSON] за договором позики від 15.12.2008 року в сумі 42000 США частинами підтверджується розписками, виданими на ім`я [PERSON] позикодавцем: за розпискою від 12 січня 2014 року в рахунок погашення боргу позикодавцю передано 10000 доларів США; за розпискою від 01 серпня 2014 року рахунок погашення боргу передано 9000 доларів США; за розпискою від 06 серпня 2015 року в рахунок погашення боргу передано 5500 доларів США; за розпискою від 11 вересня 2015 року в рахунок погашення боргу передано 17500 доларів США. Позивачка і її представник не надали суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, якими би спростовувалось обставини, підтверджені наведеними вище доказами, та підтверджувалась наявність у сторін по справі на момент проведення ремонтно-будівельних робіт власних коштів в необхідній сумі для здійснення реконструкції будівлі магазину. Суд критично ставиться до наданих представником позивачки суду Висновків по результатам дослідження по визначенню кошторисної вартості виконаних будівельно-монтажних робіт в першому півріччі 2009 року з реконструкції будівлі магазину, розташованої в [ADDRESS] , від 18.06.2018р. і 29.07.2018 р. щодо обсягів і вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт, оскільки ці висновки надані директором ПП «Проект», який не є атестованим судовим експертом, у висновках відсутнє зазначення, що вони підготовлені для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Згідно з ч.5 ст.106 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, Висновки, надані директором ПП «Проект» [PERSON] , спростовуються Висновком атестованого судового експерта № 869/2018 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 27.09.2018 року, договором підряду від 03.03.2009 року та іншими вищевказаними письмовими доказами. На підставі встановлених фактів, підтверджених належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд дійшов таких висновків: договір позики від 25.12.2008 р. укладено [PERSON] з [PERSON] в інтересах сім`ї відповідача і позивачки, грошові кошти, отримані за цим договором, використані в інтересах сім`ї сторін по справі, а тому цей договір позики відповідно до ч. 4 ст.65 СК України створив обов`язки з повернення боргу і для позивачки. Згідно ч.1 ст.541 ЦК України обов`язок сторін по справі з повернення [PERSON] боргу за договором позики від 25.12.2008р. - солідарний. За договором позики від 20 квітня 2011 року [PERSON] позичив у [PERSON] 10000 доларів США для купівлі автомобіля «Лада Пріора» та зобов`язався повернути борг в такій же сумі на першу вимогу, про що свідчить власноручна розписка [PERSON] від 20 квітня 2011р., видана [PERSON] . З дослідженої судом копії видаткової накладної № РН-0000130 від 29.04.2011 р., наданої представником позивачки, вбачається, що 29 квітня 2011 року на ім`я [PERSON] придбаний автомобіль марки «Lada 21713» (110-01), номер кузова [NUMBER] , вартість автомобіля 84600 гривень. Згідно довідки Територіального сервісного центру № 5142 м. Одеси від 26.11.2015 р. автомобіль марки «Lada 21713» (110-01), номер кузова [NUMBER] зареєстрований на ім`я позивачки [PERSON] 05.05.2011 року, державний номерний знак автомобіля [NUMBER] . За офіційним курсом Національного банку України (НБУ) 10000 доларів США у гривневому еквіваленті станом на 20.04. і 29.04.2011 р. становили 79654 гривні (1 долар США коштував 7,9654 гривні). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що [PERSON] за розпискою від 20.04 2011р. позичив в нього 10000 доларів США для придбання автомобіля Lada, які повернув у вересні 2015 року, про що він видав [PERSON] відповідну розписку. Позичені в нього [PERSON] грошові кошти були використані на придбання автомобіля Lada, який зареєстрований на ім`я [PERSON] , про що йому відомо від сторін по справі. З дослідженої у судовому засіданні розписки [PERSON] від 16.09.2015р. вбачається, що [PERSON] повернув йому борг за договором позики від 20.04.2011 р. в сумі 10000 доларів 16.09.2015 року. Також з матеріалів справи вбачається, що автомобіль «Lada 21713» (110-01), державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , на час розгляду справи судом знаходиться у володінні і користуванні позивачки. Позивачка і її представник не надали суду доказів, які б спростовували використання позичених [PERSON] у [PERSON] за договором позики від 20.04.2011 р. грошових коштів на придбання автомобіля марки «Lada 21713» (110-01), номер кузова [NUMBER] , зареєстрованого на ім`я позивачки, та що у сторін по справі на той час були власні кошти в розмірі, необхідному для придбання цього автомобіля. На підставі зазначених доказів, що відповідають правилам належності, допустимості, достовірності і достатності, суд дійшов до висновку, що договір позики, підтверджений розпискою від 20.04.2011 р., укладено [PERSON] з [PERSON] в інтересах його на той час з позивачкою [PERSON] сім`ї; позичені грошові кошти в розмірі 10000 доларів США використано в інтересах сім`ї сторін по справі; тому цей договір позики відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України також створив обов`язки з повернення боргу і для позивачки. Обов`язок сторін по справі з повернення [PERSON] боргу за договором позики від 20.04.2011 р. - солідарний. За викладених обставин суд на підставі ч.4 ст.65 СК України при поділі майна подружжя враховує також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї за договорами позики від 25.12.2008 року і від 20.04.2011 року. Відповідно до договору позики, укладеного [PERSON] з [PERSON] 12 грудня 2013 р. [PERSON] позичив [PERSON] 31000 доларів США, а остання зобов`язалась повернути йому борг на умовах, визначених цим договором, що підтверджено розпискою останньої від 12 грудня 2013 року. Борг за договором позики від 12 грудня 2013 року в розмірі 31000 доларів США [PERSON] повернула [PERSON] 12 січня 2014 року, про що свідчить розписка [PERSON] від 12.01.2014 р., написана ним на ім`я [PERSON] . Таким чином, борг за договором позики від 12.12.2013р. [PERSON] повернуто [PERSON] повністю під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Судом встановлено, що з отриманих від [PERSON] 12 січня 2014р. грошових коштів [PERSON] передав [PERSON] за розпискою від 12 січня 2014 року в рахунок часткового погашення боргу за договором позики від 25.12.2008 року 10000 тисяч доларів США (т.1, а.с.72). Решта грошових коштів в сумі 21000 доларів США залишилась у сторін по справі, які знаходились у зареєстрованому шлюбі і проживали однією сім`єю. Позивачка і її представник не надали суду доказів, якими би підтверджувалось привласнення [PERSON] грошових коштів в сумі 31000 доларів США, повернутих [PERSON] 12 січня 2014 року під час проживання сторін по справі у шлюбі однією сім`єю, або використання ним цих коштів не в інтересах сім`ї. За викладених обставин, з урахуванням наведених вище положень закону, позовні вимоги [PERSON] про визнання грошових коштів в сумі 31000 доларів США, які [PERSON] 12 грудня 2013 р. позичив [PERSON] , спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з [PERSON] Ѕ частки грошових коштів, отриманих [PERSON] за борговою розпискою від [PERSON] , а саме стягнення 417880,00 грн., не підлягають задоволенню. З матеріалів справи і досліджених судом доказів вбачається, що погашення [PERSON] залишку спільного боргу подружжя в сумі 32000 доларів США перед [PERSON] за договором позики від 25 грудня 2008р. та спільного боргу подружжя перед [PERSON] в сумі 10000 доларів США за договором позики від 20 квітня 2011р. відбувалось протягом 2014 - 2015 років за рахунок грошових коштів, що зберігались в АТ «Ощадбанк» на депозитних рахунках відповідача, та грошових коштів, отриманих від продажу автомобілів Toyota Camry 2.4, номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] [NUMBER] і Peugeot 301, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , зареєстрованих на ім`я відповідача. Так, з метою погашення вказаних боргів [PERSON] за договором купівлі-продажу від 01.08.2014 року продав автомобіль Toyota Camry 2.4, номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] [NUMBER] громадянину [PERSON] (довідка-рахунок [NUMBER] видана ТОВ «СІВ-Сервіс»). Вартість автомобіля Toyota Camry 2.4 на дату продажу становила 110000 грн. Автомобіль Peugeot 301, номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] був відчужений [PERSON] за договором купівлі-продажу від 05.08.2015р. громадянину [PERSON] (довідка-рахунок [NUMBER] видана ТОВ «Бета-Авто»). Вартість цього транспортного засобу на день продажу становила 121000 грн. Продаж автомобілів [PERSON] за вказаною ціною підтверджуються довідкою Територіального сервісного центру №5142 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 26.11.2015р. №27/15/5142-120, що знаходиться в матеріалах справи. Також з метою виконання боргових зобов`язань подружжя перед [PERSON] і [PERSON] , які виникли з вказаних вище договорів позики, відповідач достроково розірвав депозитні договори, укладені з АТ «Ощадбанк», та через касу філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» отримав 09.09.2015 року з рахунку № [NUMBER] грошові кошти в сумі 192869,35 гривень і 10.09.2015 року з рахунку № [NUMBER] грошові кошти в сумі 192913,98 гривень. Всього банком було повернуто відповідачу 385783,33 грн. Зазначені обставини підтверджуються листом філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 20.03.2018 р. та доданими до цього листа виписками з вищевказаних рахунків. У письмовому відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що грошові кошти, отриманні від продажу автомобілів і знятті з банківських рахунків, були обмінені на долари США і передані в погашення боргу позикодавцям. Повне погашення [PERSON] спільних боргів подружжя перед [PERSON] і [PERSON] , підтверджується їх власноручними розписками, виданими на ім`я [PERSON] , копії яких знаходяться в матеріалах справи, та показаннями у якості свідків. В матеріалах справи відсутні докази, які би свідчили про можливість погашення відповідачем спільних боргів подружжя перед [PERSON] та [PERSON] , за рахунок інших коштів. В уточненій позовній заяві [PERSON] від 12.02.2018р. зазначено, що правові підстави для визнання договорів купівлі-продажу автомобілів, за якими [PERSON] здійснив їх відчуження, недійсними відсутні, тобто позивачка визнала ці правочини правомірними. Згідно з ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірність правочину означає правомірність визначених сторонами в правочині умов, до яких відноситься й ціна майна. Суд не бере до уваги надані представником позивачки копії Інтернет-сторінок щодо вартості автомобілів Toyota Camry 2.4 і Peugeot 301 так, як вони не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України. Крім того, викладена в цих копіях інформація спростовується довідкою Територіального сервісного центру № 5142 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 26.11.2015р. №27/15/5142-120, в якій вартість цих автомобілів вказана на момент продажу згідно довідок-рахунків. Оскільки за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобілів Toyota Camry 2.4 і Peugeot 301, та знятих з депозитних рахунків в АТ «Ощадбанк», відповідачем [PERSON] виконані зобов`язання за договорами позики від 25.12.2008р. і 20.04.2011р., які відповідно до ч.4 ст.65 ЦК України створили для позивачки обов`язки по солідарному з відповідачем погашенню спільних боргів подружжя, про що заначено вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позивних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь вартості 1/2 частки автомобіля марки «Toyota Camry», 2008 року виготовлення, вартості 1/2 частки автомобіля марки «Peugeot 301», 2013 року виготовлення, та 1/2 частки грошових коштів, які були розміщені на рахунках АТ «Ощадбанк». Також відсутні праві підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів, які були розміщені на депозитних рахунках відповідача в АТ «Ощадбанк», зняті ним з цих рахунків і передані у власність позикодавцям в погашення спільних боргів подружжя, та відчужених відповідачем автомобілів Toyota Camry і Peugeot 301. Відповідно до ч.1 ст.346 ЦК України у разі відчуження власником свого майна право власності на це майно припиняється. Судом встановлено, що сторонами по справі не оспорюється право спільної сумісної власності сторін на квартиру [ADDRESS] раніше [ADDRESS] та автомобіль марки «Lada 21713» (110-01), номерний знак [NUMBER] , а відтак, з урахування положень ст. 60 СК України, позивачці належить відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя. З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ) від 27.02.2002р. вбачається, що квартира розрахована на одну сім`ю, складається з двох кімнат житловою площею 29,1 кв.м., однієї кухні, вбиральні, ванної кімнати, двох коридорів та має один вхід, тобто за технічними характеристиками не може бути поділена в натурі. У зв`язку з цим, суд на підставі ст.ст.69-71 СК України, з урахуванням роз`яснень, наданих в п.25 вищеназваної постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11, приходить до висновку, що вимоги позивачки про поділ цієї квартири та виділ і визнання за нею права власності в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, права власності на Ѕ частку даної квартири підлягають частковому задоволенню. За позивачкою на підставі вказаних норм закону та ст.22 КпШС України належить визнати право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні позовних вимог про виділ і поділ цієї квартири їй слід відмовити. З викладених підстав суд відмовляє [PERSON] й в задоволені позовних вимог про виділ [PERSON] із спільного сумісного майна подружжя 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Також позивачці має бути відмовлено в задоволені вимог про визнання за нею права власності на автомобіль Lada 21713 (110-01), номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Частино 2 ст. 364 ЦК України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Автомобіль Lada 21713 (110-01), номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України є неподільною річчю. В матеріалах справи відсутня згода відповідача на отримання від позивачки грошової компенсації вартості його частки в цьому автомобілі. Сторонами не заявлено вимог про припинення права спільної сумісної власності на майно з підстав, передбачених ст.365 ЦК України. Навпаки [PERSON] заявлено зустрічні позовні вимоги про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частику автомобіля ВАЗ 217130, державний номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Заявлені [PERSON] зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 217130, державний номерний знак [NUMBER] , підлягають задоволенню на підставі ст.ст.60,69-71 СК України. Не підлягають задоволенню в силу закону вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] ; поділ цього будинку та виділ і визнання за нею в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, права власності на 1/2 частку цього житлового будинку з господарськими спорудами; виділ [PERSON] із спільного сумісного майна подружжя 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею будинку 441,7 кв.м., житловою площею 175,6 кв.м., з огляду на наступне. Як вбачається із довідки Овідіопольського відділення №5990 Ощадбанку від 19.03.1992 року, [PERSON] отримав в цьому відділені «ссуду» в сумі 50 тисяч рублів для будівництва індивідуального житлового будинку. Працюючи на той час в органах внутрішніх справ Одеської області, [PERSON] на підставі ст.22 Закону України «Про міліцію» звернувся до виконкому Овідіопольської районної Ради народних депутатів Одеської області і Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Одеської обласної Ради народних депутатів з проханням виділити йому безкоштовно грошові кошти для погашення «ссуди», отриманої на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідно до ст.22 Закону України «Про міліцію» в редакції від 20.12.1990р. працівники міліції мали право на одержання кредитів на індивідуальне і кооперативне житлове будівництво в розстрочку на 20 років з погашенням 50 процентів наданої позики за рахунок відповідних фондів Міністерства внутрішніх справ Української РСР і місцевих бюджетів. Рішенням виконавчого комітету Овідіопольської районної Ради народних депутатів Одеської області від 19.03.1992р. №255 заява [PERSON] була задоволена і йому виділено з місцевого бюджету 25,0 тисяч рублів для часткового погашення «ссуди» на будівництво житлового будинку, отриманої в розмірі 50,0 тисяч рублів у Овідіопольському відділенні Ощадбанку. Обов`язок по перерахуванню вказаної суми грошових коштів Овідіопольському відділенню Ощадбанку цим рішенням було покладено на Райфінвідділ. Згідно з листом Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Одеської обласної Ради народних депутатів від 31 березня 1992 р. за №147 на підставі рапорту [PERSON] від 06.03.1992 року про безкоштовне виділення 25,0 тисяч рублів для часткового погашення «ссуди», отриманої в Овідіопольському відділенні Ощадбанку на будівництво житлового будинку, 30 березня 1992 р. з фондів МВС безкоштовно виділено і перераховано на розрахунковий рахунок № [NUMBER] в Овідіопольському відділенні №5990 Ощадбанку 25,0 тисяч рублів для часткового погашення «ссуди», отриманої [PERSON] в Овідіопольському відділенні Ощадбанку в сумі 50 тисяч рублів для будівництва індивідуального житлового будинку. Таким чином, отримана [PERSON] в березні 1992 року у Овідіопольському відділенні №5990 Ощадбанку «ссуда» в сумі 50,0 тисяч рублів була в березні 1992 року повністю погашена за рахунок відповідних фондів Міністерства внутрішніх справ Української РСР і коштів місцевого бюджету, а не за рахунок коштів, що за законом є спільною сумісною власністю подружжя. В грудні 1991 р. та листопаді 1992 р. [PERSON] уклав з ПМК -1 договори на будівництво індивідуального житлового будинку з надвірними спорудами. Відповідно до договору від 02.11.1992р. строк будівництва житлового будинку був встановлений з 01.12.1992р. до 01.11.1992 року. Договором від 02.11.1992р. строк будівництва був продовжений до 01.11.1993 року. Будівництво житлового будинку з надвірними (господарськими) спорудами здійснювалось на підставі будівельного паспорту №665 від 1991р. на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику. Згідно акту прийому-передачі від 15.11.1993 року, підписаного уповноваженим представником ПМК-1 і [PERSON] , житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що складається з 2-х поверхів, підвалу, погребу, розмірами 13,2 х 12,2 готовий до експлуатації. Вартість будівництва будинку становить 49 тисяч 557 рублів. Заборгованість замовника перед підрядником з оплати виконаних будівельних робіт відсутня. Відповідно до висновку експерта №850/2018 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 11.04.2018р. період будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] згідно наданих матеріалів з 02.12.1991 р. по 15.11.1993 року. Загальна площа житлового будинку на дату завершення будівництва - 414,7 кв. м., житлова 175,6 кв.м. Така ж площа будинку вказана у акті державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації від 1996 року. Отже, будівництво житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] здійснено за рахунок грошових коштів, наданих [PERSON] особисто і безоплатно, тобто за рахунок коштів, які належали йому особисто. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами від 20.10.1997 р., виданого на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 15.10.1997 р. за № 666, житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS] , належить відповідачу на праві особистої власності. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 20.05.2019р. (справа №463/4023/16-ц) і від 26.06. 2019 р. (справа №641/5115/16-ц), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі набуття майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно набуте. Системний аналіз ст.ст.22,24 КпШС України, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, дозволяє дійти висновку, що кошти, за рахунок яких було здійснено будівництво спірного житлового будинку з господарськими спорудами, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України встановлено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, яке є об`єктом права особистої приватної власності одного з подружжя, поділу між подружжям (колишнім подружжя) не підлягає. На підставі вказаних вище доказів, що відповідають правилам належності, допустимості, достовірності і достатності, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS] , на який [PERSON] 20.10.1997 р. видано свідоцтво про право особистої власності, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Частиною першою ст.392 ЦК України встановлено, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки позивачка не визнає за відповідачем права особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по [ADDRESS] , суд на підставі вищевикладених положень закону задовольняє зустрічні позовні вимоги [PERSON] та визнає за ним права особистої приватної власності на цей будинок з господарськими спорудами.

Outcome: partial