Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

[PERSON], від імені якої на підставі довіреності діє адвокат [PERSON], у своєму позові посилається на те, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19.05.1991 року по 27.04.2015 року та з 01.10.2015 року по 26.08.2016 року. Від спільного шлюбу у них є пятеро дітей, із яких троє в даний час є неповнолітніми: донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. За період спільного сімейного життя з відповідачем, під час шлюбу, за спільні кошти та спільними зусиллями протягом 2000-2005 років, сторонами спільно у відповідності до отриманого на імя відповідача [PERSON] дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт від 17.01.2004 року, за адресою: с.Романківці, вул.Механізаторська, 22 побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, ступінь готовності якого в даний час становить 100%. В період з 2005 року по 2014 рік сторони разом з дітьми проживали в даному будинку, користувалися господарськими будівлями та спорудами, за спільні кошти та спільними зусиллями проводили його облаштування, удосконалення, постійні поточні ремонти. В 2014 році, тобто станом на дату першого розірвання шлюбу між сторонами (27.04.2015 року) будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами було завершено на 100%, тобто будинок перебував в такому стані, що й на даний час. Рішенням Сокирянського районного суду від 26.08.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Після остаточного розірвання шлюбу відповідач одноосібно проживає в даному будинку, а вона з дітьми, у звязку з наявними ворожими стосунками між сторонами, перейшла проживати в гоподарство своєї матері за адресою: с.Романківці, вул. Калнишевського, 5. Сплачуваний відповідачем на підставі рішення суду розмір аліментів 1/6 частина усіх видів заробітку, що в середньому становить по 200 грн. на місяць, на кожну із трьох неповнолітніх дітей, є мізерним та недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей та лікування хворіючої неповнолітньої дитини. Вказані вище будівлі у встановленому законом порядку в експлуатацію не здані та як нерухоме майно не зареєстровані, оскільки будівництво будинку ними проведено в значно менших обємах, ніж зазначені в архітектурно-будівельному паспорті, з кардинальним відхиленням від затвердженого проекту, а тому у відповідності до діючого законодавства є самовільним будівництвом. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами фактично експлуатується за призначенням, однак відповідач категорично відмовляється подати відповідні документи для реєстрації його права власності на дане нерухоме майно, чим порушує її інтереси, як співвласника. В даний час вона бажає поділити вищезазначене рухоме та нерухоме майно. Проте відповідач відмовився від розподілу в добровільному порядку. Посилаючись на ст.376 ч.2 ЦК України, яка визначає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, вважає, що поділу між сторонами підлягає сукупність будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних для його будівництва, в уточнених 12.11.2013 року позовних вимогах позивачка просила суд: ●визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва, облаштування, удосконалення та поточного ремонту житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: с.Романківці, вул.Механізаторська,22 Сокирянського району Чернівецької області, вартістю 196179 грн.; ●визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані в процесі будівництва, облаштування, удосконалення та поточного ремонту житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: с.Романківці, вул.Механізаторська,22 Сокирянського району Чернівецької області, а за [PERSON] право власності на 1/3 частки вказаних вище будівельних матеріалів та конструктивних елементів; ●припинити право власності [PERSON] на 2/3 частки у праві спільної часткової власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва, облаштування, удосконалення та поточного ремонту житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: с.Романківці, вул.Механізаторська,22 Сокирянського району Чернівецької області; ●стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 2/3 частки вартості будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані в процесі будівництва, облаштування, удосконалення та поточного ремонту житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: с.Романківці, вул.Механізаторська,22 Сокирянського району Чернівецької області, в розмірі 130789 грн.; ●стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на оплату судового збору та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві. У вступному слові представник позивача доповнив, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на даний час є придатним для користування, сторони зі своїми дітьми до моменту розірвання шлюбу в ньому проживали, однак є самочинним, тому не вважається нерухомим майном. В той же час, згідно висновку судової будівельної експертизи, дане майно є неподільним. Будівництво здійснювалося спільно сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі з 1994 року по 2005 рік. Однак відповідач, якому виділена земельна ділянка, на якій дане самочинне нерухоме майно розташоване, не бажає приймати його в експлуатацію, щоб не ділити з позивачкою. Троє неповнолітніх дітей сторін з моменту розірвання їх шлюбу фактично проживають з позивачкою в сарайному приміщенні батьків останньої, а відповідач сам проживає в спірному самочинному будинку. Просили відійти від рівності часток подружжя, з урахуванням того, що розмір аліментів на трьох неповнолітніх дітей, які відповідач сплачує на користь позивачки в загальній сумі 726 грн. щомісячно, є недостатнім для забезпечення елементарних потреб дітей, їх гармонійного розвитку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. У вступному слові зазначив, що поділу нерухомого майна у вигляді будматеріалів він не бажає ні у виді майна, ні у виді грошової компенсації. Не згідний на стягнення з нього грошової компенсації за частку позивача в спільному майні, оскільки не здатний таку суму сплатити за станом здоровя та матеріальним станом. Дав суду незрозумілі та неконкретні пояснення. Спочатку пояснив, що він визнає за позивачкою право на ? частку даного майна. Потім пояснив, що факт будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами спільно сторонами в зареєстрованому шлюбі, він не визнає, оскільки в будівництві приймали участь його батьки, з якими жодних договорів про їх участь в будівництві вони з позивачкою не укладали. Також, в будівництві приймали участь батьки дружини, однак в меншому розмірі ніж його батьки. Як він, так і позивачка протягом будівництва будинку працювали та отримували заробітну плату. Документи, які б підтверджували придбання будівельних матеріалів, не збереглися. Він відмовляється узаконити право власності на нерухоме майно з тих причин, що не має коштів. Визнав, що він сам проживає в спірному будинку, а позивач з трьома їхніми неповнолітніми дітьми проживає в господарстві своєї покійної бабусі. Кожна із сторін є інвалідом ІІІ групи. Розмір його пенсії становить 1452 грн., із яких аліменти на користь позивачки на неповнолітніх дітей з нього стягуються в сумі 726 грн. щомісячно. Не заперечив, що займається забоєм свиней для ринку, за кожну забиту особину отримує по 130 грн. та аліменти з отриманих доходів не сплачує. Представник третьої особи Управління архітектурно-будівельної інспекції в Чернівецькій області в судове засідання не зявився, однак до суду надійшов лист за підписом начальника [PERSON] з клопотанням про розгляд справи за відсутності представника Інспекції. Будучи допитаною в якості свідка, позивач [PERSON] пояснила, що з відповідачем вони уклали шлюб в 1991 році. Спочатку, в 1991-1992 роках вони спільно проживали в будинку її батьків, де у них народилася донька Тетяна, потім в 1992-1993 роках в будинку батьків відповідача, а в 1993 році перейшли жити до бабусі відповідача [PERSON], де у них народився син [PERSON]. Вона протягом спільного життя з відповідачем постійно працювала: в ТОВ «Маркет» головним бухгалтером; в сільському споживчому товаристві бухгалтером; в сільській раді соцпрацівником та касиром, де працює і в даний час. В 1994 році сторони спільно розпочали будівництво житлового будинку, при цьому і її батьки, і батьки відповідача допомагали їм в будівництві коштами та працею. З жодними батьками вони не укладали договорів про їх участь в будівництві будинку. І вони, і діти спільно працювали під час будівництва. Всі роботи по будівництву робились толокою, при цьому вона готувала їжу та також працювала разом з людьми. Її мати виписала шифер та вони перекрили будинок, а батько привіз 2 автомашини піску, на штукатурку. За кошти, отримані на дітей, зробили ремонт в сараї та побудували кахельну грубку. Приблизно з 2000 року відповідач тяжко хворів і за спільні кошти та кошти батьків його лікували. Аліменти відповідач сплачував їй в розмірі 630-692 грн., а після пенсійної реформи 726 грн. на місяць на трьох неповнолітніх дітей, а іншої допомоги не надає навіть коли діти хворіють, хоч має додатковий заробіток постійно займається забоєм свиней для ринку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матірю позивача. Приблизно в 1992 році сторони почали спільно проживати в будинку бабусі відповідача [PERSON], а коли остання померла, то почали зводити стіни житлового будинку. Батьки позивача спочатку коштами в будівництві не допомагали, однак дарували доньці та зятю худобу: теличку, свиноматку, вівці, а також допомагали фізичною працею. В рахунок заробітної плати [PERSON] вона в сільській раді виписала необхідні для будівництва шифер, кахель. Приблизно в 2005 році батьки позивача дали їй кошти для придбання 2 тон цементу, а в 2011 році за свої кошти викопали криницю в господарстві. Донька весь час працювала та всі зароблені кошти давала в сімю. Будинок зведений спільно подружжям, за спільно зароблені кошти. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком відповідача. Коли в 1997 році померла його теща [PERSON], у якої сторони на той час проживали, то вони з батьком позивача домовилися про спільне придбання будматеріалів для будівництва будинку дітям. Однак, сват згодом передумав та коштів не надав. Тоді він дав відповідачу свої кошти та вони завезли бут. Пізніше він дав сину частину коштів, а частину син доклав своїх і вони завезли будматеріали та вимурували будинок. Також, за дані ним кошти син придбав лісоматеріали на стелю та горище, які толокою, з участю родичів та сусідів обтесали. Також, толокою накрили будинок та обмазали глиною. Також, він дав відповідачу кошти і той придбав камінь та побудував сарай для худоби. Крім того, за свої кошти він придбав пісок, вікна та двері. Батьки позивача за свої кошти придбали тільки 1 тону цементу і 1 машину піску, також допомагали працею. Як позивач, так і відповідач працювали і зароблені кошти вкладали в будівництво. При цьому, він допомагав сину, невістці та їхнім дітям, тому жодних письмових угод про участь в будівництві він з сторонами не укладав. Будівництво тривало з 1997 року по 2005 рік. Після закінчення будівництва син захворів і він допомагав коштами в лікуванні. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матірю відповідача та дала аналогічні показання, що й [PERSON] Доповнила, що після смерті її матері [PERSON] спадковий будинок успадкувала вона і без переоформлення документів дозволила відповідачу з сімєю будувати там будинок. Пізніше погосподарський номер був переоформлений на сина. Вони з чоловіком постійно допомагали сімї сина в будівництві, бо хотіти щоб вони спільно з дітьми проживали в тому будинку. При цьому, жодних письмових договорів про участь в будівництві будинку вони не укладали. І син, і невістка працювали та всі зароблені кошти несли в сімю та використовували на будівництво. Криницю в господарстві сина побудував батько позивача, за свої кошти. Вважає, що вони з чоловіком в будівництво будинку та господарських споруд сина вклали близько 1/3 частки, а решту вклали син з невісткою. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є рідним братом відповідача та дав аналогічні показання, що й [PERSON] та [PERSON] Доповнив, що сторони спільно розпочали будівництво будинку після смерті бабусі [PERSON] в 1997 році, при цьому обоє працювали та всі зароблені кошти вкладали в будівництво. При цьому, керівництво будівництвом здійснював їхній з відповідачем батько, який допомагав коштами та працею. Він, його брат Петро та мати також допомагали брату та його сімї в будівництві своєю працею. Також, батьки позивача допомагали в будівництві працею. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом відповідача, оскільки його будинок розташований через дорогу від спірного будинку сторін. Він приймав участь в будівництві будинку толокою, при цьому працювали безоплатно. Він постійно бачив батьків відповідача, які допомагали в будівництві будинку, а батьків позивача він там бачив рідко. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.09.1991 року по 27.04.2015 року та з 01.10.2015 року по 26.08.2016 року і від шлюбу мають пятеро дітей, із яких на даний час троє є неповнолітніми: донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишилися проживати зі своєю матірю, позивачем [PERSON] Рішенням Романковецької сільської ради №20 від 20.03.2002 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку за адресою: с.Романківці, вул.Механізаторська, №22 Сокирянського району Чернівецької області. Цим же рішенням зобовязано [PERSON]: в 2-місячний строк отримати у відділі містобудування та архітектури паспорт на забудову; отримати з інспекції архітектурно-будівельного контролю дозвіл на виконання будівельних робіт; по закінченню будівництва будівлі предявити її державній технічній комісії по прийняттю в експлуатацію та зробити відповідні зміни в інвентарній справі. 13.05.2002 року спеціалістами Сокирянського районного проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро на підставі ліцензії №221572 виконано архітектурно-будівельний паспорт житлового будинку [PERSON] 11.12.2002 року інженером госпрозрахункового бюро при відділі містобудування та архітектури [PERSON] винесено [PERSON] в натуру вісі житлового будинку та господарських споруд по вул.Механізаторській, 22 в с.Романківці, а начальником відділу містобудування та архітектури [PERSON] затверджено генеральний план (схему) присадибної ділянки та план 5-кімнатного житлового будинку. 17.01.2004 року обласною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької області надано [PERSON] дозвіл №5 на виконання будівельно-монтажних робіт по будівництву житлового будинку та господарських споруд. З обставин, визнаних в судовому засіданні поясненнями кожної із сторін, які у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України не підлягають доказуванню, а також показань свідків встановлено, що будівництво житлового будинку фактично закінчено в 2005 році. З показань допитаних в судовому засіданні свідків, а також наданих сторонами письмових доказів судом встановлено, що самочинне будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами здійснено під час шлюбу сторін. При цьому, не піддається сумніву, що в будівництві вищевказаних споруд сторонам надавали фізичну та матеріальні допомогу їхні батьки, однак жодного договору з батьками про участь останніх в будівництві подружжя не укладало. Разом з тим, житловий будинок побудовано сторонами значно меншого розміру та з грубим порушенням затвердженого проекту. Ст.376 ЦК України визначено поняття «самочинного будівництва» і визнається таким будівництво без належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Зокрема ч.2 ст.376 ЦК України визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України в постанові по справі №6-47цс16 від 07.09.2016 року, зазначаючи що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Аналогічний правовий висновок міститься й у справі Верховного Суду України №6-2710цс15 від 16.12.2015 року, а також на дотримання таких же вимог при вирішенні судами даних спорів, вказується в п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 р. №7 (з подальшими змінами) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» та зазначається в п.15 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом з показань свідків та досліджених письмових доказів встановлено, що спірне самочинне нерухоме майно побудовано сторонами під час їхнього шлюбу за спільно зароблені кошти, а також кошти, якими допомогли їхні батьки. При цьому, сторонами не було укладено зі своїми батьками жодних угод щодо участі останніх в будівництві. Відповідно до ст.69 ч.1, ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Таким чином, є всі підстави вважати, що самочинний житловой будинок з господарськими будівлями та спорудами побудований сторонами спільно, під час зареєстрованого шлюбу, тому у відповідності до ст.60 ч.1 СК України були б всі підстави вважати їх спільною сумісною власністю. Ст.71 СК України визначає способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В позовній заяві та уточнених позовних вимогах позивач зазначила позовну вимогу про визнання за нею права власності на 2/3 частки будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані в процесі будівництва, облаштування, удосконалення та поточного ремонту спірного самочинного житлового будинку. Відповідач не погодився з такою вимогою, мотивуючи її тим, що кожна із сторін має право на рівну частку. Ст.372 ч.2 абз.2 ЦК України передбачено, що за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З наданих позивачем доказів судом встановлено, що на підставі виконавчого листа №2/722/170/15 від 18.05.2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] на неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стягуються аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку на кожну дитину щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.03.2015 року і до досягнення дітьми повноліття. З розрахунку №14.11-42/1269 від 26.12.2017 року, складеного державним виконавцем Сокирянського РВ ДВС [PERSON] встановлено, що протягом 2017 року розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивача, становить 673-746 грн. щомісячно на трьох дітей, при цьому станом на 26.12.2017 року заборгованість по аліментах становила 12009,01 грн. Виходячи з вищенаведеного, є підстави вважати, що на кожну дитину відповідач сплачує позивачу мізерні аліменти в сумі приблизно 224-248 грн. щомісячно, допустив заборгованість по сплаті аліментів в сумі 12009,01 грн., не сплачує аліменти та не погашає заборгованість з додатково отримуваних доходів від забою тварин, тому є всі підстави вважати, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів на дітей є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, які фактично проживають разом з позивачем. При цьому, обома сторонами визнано, що відповідач самостійно проживає в спірному самочинному будинку, а позивач разом з дітьми проживають в сарайному приміщенні господарства своєї покійної бабусі. І позивач і відповідач хворіють, обоє визнані інвалідами 3 групи та отримують пенсію по-інвалідності. При цьому, позивач, щоб матеріально забезпечити сімю, працює в Романковецькій сільській раді, а відповідач не працює, однак має неофіційні заробітки, з яких аліменти не сплачує. Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів на дітей є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, тому є всі підстави для збільшення частки позивача, з якою проживають неповнолітні діти, в спільній сумісній власності, до 2/3 часток всього нажитого майна. Висновком судової будівельно-технічної експертизи №720 від 29.09.2017 року, даним судовим експертом СП «Західно-Український експертно-консультативний центр [PERSON] підтверджується, що відповідно до складеного кошторисного розрахунку вартість будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані на будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в домоволодінні по вул.Механізаторська,22 в с.Романківці, становить 196178 грн. Для поділу в натурі будівельних матеріалів необхідно буде виконати демонтаж конструктивних елементів з визначенням кількості матеріальних ресурсів, придатних для використання після розбирання з процентним виходом придатних матеріалів. Так як поділ в натурі будівельних матеріалів та конструктивних елементів не можливий, розподіл можливо виконати в грошовому виразі. Виходячи із загальної вартості майна 196178 грн., суд визначає в ньому частку позивача [PERSON] (2/3) вартістю 130785 грн. та частку відповідача [PERSON] (1/3) вартістю 65393 грн. Згідно ст.71 ч.2 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Ст.71 ч.4 СК України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України. Заявивши позовні вимоги про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації за її частку в спільній сумісній власності та припинення такої власності, позивач [PERSON] надала таку згоду та просила суд ухвалити рішення саме таким чином. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявив, що не згідний на розподіл спільного майна та за своїм незадовільним станом здоровя і незначним розміром пенсії по інвалідності, з якої стягуються аліменти в розмірі 50%, не має можливості сплатити позивачу [PERSON] компенсацію за її частку в спільній сумісній власності. Жодна із сторін до моменту виходу суду в нарадчу кімнату для ухвалення рішення не внесла на депозитний рахунок суду грошову суму для забезпечення виконання рішення суду. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання майна спільною сумісною власністю сторін, визнання за позивачем права власності на 2/3 частки та за відповідачем 1/3 частки такого майна є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Суд також враховує, що частка позивача в спільній сумісній власності є значно більшою, ніж частка відповідача. Разом з тим, суд вважає, що з урахуванням матеріального стану та стану здоровя відповідача, стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації за частку останньої в спільній сумісній власності в сумі 130785 грн. становитиме для нього надмірний тягар, оскільки він не спроможний буде сплатити вказану вище суму. Крім того, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення\~\~відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, будівельні матеріали у вигляді самочинно побудованого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами слід залишити в спільній частковій власності сторін, визначивши в ньому розмір часток кожного із подружжя. Ст.356 ч.1 ЦК України передбачено, що власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю. Таким чином, після визначення реальних часток подружжя [PERSON] та [PERSON] в спільній сумісній власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, що використані на будівництво самочинного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, спільну сумісну власність сторін слід припинити та залишити майно в їх спільній частковій власності. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково. При цьому слід врахувати, що оскільки облаштування, удосконалення та поточний ремонт житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є складовою частиною будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що використані для будівництва вищевказаних споруд, долю яких суд вирішив в даному рішенні, то вони не підлягають до окремого вирішення. При подачі позову та під час уточнення позовних вимог [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 1920 грн. (640 х 3). Ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно ст.141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки розмір сплаченого позивачем судового збору відповідає змісту заявлених нею позовних вимог, які задоволені частково, то сплачені судові витрати пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача, в сумі 1280 грн. Ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При цьому, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів того, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Так як позивач не подала до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних її представником, адвокатом [PERSON], а також докази на підтвердження факту та суми сплати нею витрат на правничу допомогу, вони не підлягають до стягнення з відповідача. На підставі ст.ст.60, 61, 63, 68-71 СК України, ст.ст. 355, 368, 370, 372 ЦК України та

Outcome: partial