Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

[PERSON] 25.07.2018 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , в якому просила вселити її до кімнат [ADDRESS] , 226, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від сумісного шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідачем було отримано ордер на житлову площу в гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] ). З 2010 року позивач мешкала разом з відповідачем за вказаною адресою, в [ADDRESS] здавали в оренду. В січні 2018 року відповідач вигнав позивача з кімнати [ADDRESS] , а ключі від [ADDRESS] знаходились у відповідача. Іншого житла позивач не має. Позивач неодноразово намагалась потрапити до кімнат 201, 226, але відповідач перешкоджає в цьому. На теперішній час позивач не має постійного місця проживання, змушена тимчасово проживати у знайомих, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем не має змоги орендувати житло. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 19 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просив визнати [PERSON] такою, що не набула право користування жилими кімнатами [ADDRESS] [NUMBER] , [ADDRESS] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] ; на підставі ч. 1 ст. 267 ЦПК України визначити у рішенні суду порядок виконання рішення, зазначивши, що дане рішення є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації у гуртожитку за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що будинок [ADDRESS] має статус гуртожитку, власником та балансоутримувачем якого станом на 01.09.2010 року було ВАТ «ДМЗ ім. Петровського». Протоколом № 5 від 01.09.2010 року ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» [PERSON] виділено [ADDRESS] . [ADDRESS] . Рішення про вселення до кімнат гуртожитку [PERSON] не приймалось. [PERSON] виданий ордер № 177 серія ДП на зайняття жилої площі у гуртожитку [ADDRESS] , 44 розміром 58 кв.м. Кімнат [ADDRESS] , [ADDRESS] у гуртожитку станом на 01.09.2010 року не існувало. [PERSON] з 24.04.2008 року по 05.09.2013 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Отже, вселення [PERSON] до гуртожитку відбулось без рішення та згоди адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «ДМЗ ім. Петровського». Таким чином, [PERSON] вселилась до гуртожитку та мешкала в гуртожитку без правових підстав, а тому вона повинна бути визнана такою, що не набула у встановленому законом порядку право користування жилою площею у гуртожитку. У судовому засіданні 05.12.2018 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. У судовому засіданні 21.01.2019 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, КП «Жилсервіс-5» ДМР залучено до участі у справі в якості третьої особи. Позивач [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом) та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) у судове засідання не з`явився, натомість його представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Представник КП «Жилсервіс-5» ДМР у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У своїх поясненнях зазначив, що у [PERSON] відсутні будь-які правові підстави для вселення у спірні кімнати у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , вона не набула у встановленому законом порядку право користування жилою площею у цьому гуртожитку, тому її вимога про вселення не підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 12.03.2010 Індустріальним відділом РАЦС м. Дніпропетровська зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було розірвано 10.12.2011 року (а.с. 8). Згодом 30.01.2015\~року Ленінським\~відділом ДРАЦС\~реєстраційної служби\~Дніпропетровського МУЮ\~було вдруге\~зареєстровано шлюб\~між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Від сумісного подружнього життя мають сторони двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 14) та сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2018 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 30.01.2015 року Ленінським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ (а.с. 20-21). 01.09.2010 року ПАТ «Євраз-ДМЗ ім. Петровського» було видано [PERSON] ордер на житлову площу в гуртожитку [ADDRESS] на кімнати № 201, 226 розміром 56,4 кв.м. на склад сім`ї: [PERSON] (дружина), ордер видано на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету протокол № 5 від 01.09.2010 року (а.с. 13). 30.01.2015 року [PERSON] була зареєстрована за вищевказаною адресою (а.с. 9, 16, 19). 06.07.2019 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після чого остання змінила прізвище на: « [PERSON] » (а.с. 162). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно зі ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР особи, що вселились в жиле приміщення як члени наймача, набувають рівного права з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Частинами 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на те всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. На підставі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як встановлено\~в судовому\~засіданні,\~в січні\~2018\~року [PERSON] \~після сварки\~вигнав [PERSON] \~з кім.\~ [ADDRESS] . [PERSON] заселилась до кімнат [ADDRESS] [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення, зареєстрована за вказаною адресою з 30.01.2015 року, іншого житла не має, [PERSON] перешкоджає їй у вселенні до вказаних кімнат, а тому суд доходить висновку про наявність правових підстав для вселення [PERSON] у вказані кімнати. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У відповідності з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Відповідно до пункту 1 статті 8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. На підставі\~вищевикладеного,\~суд дійшов\~висновку,\~що позовні\~вимоги [PERSON] \~не підлягають\~задоволенню,\~оскільки [PERSON] \~як член\~сім`ї\~наймача правомірно заселилась до кімнат [ADDRESS] [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення та зареєстрована за вказаною адресою з 30.01.2015 року, тому підстави для визнання її такою, що не набула право користування жилими кімнатами відсутні. Оскільки зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, то і підстави для визначення порядку виконання рішення шляхом зняття [PERSON] з реєстрації у гуртожитку згідно ч. 1 ст. 267 ЦПК України відсутні. Європейський суд\~з прав\~людини вказав,\~що згідно\~з його\~усталеною практикою,\~яка відображає\~принцип,\~пов`язаний\~з належним\~здійсненням правосуддя,\~у рішеннях\~судів та\~інших органів\~з вирішення\~спорів мають\~бути належним\~чином зазначені\~підстави,\~на яких\~вони ґрунтуються.\~Хоча пункт\~1\~статті 6\~Конвенції зобов`язує\~суди обґрунтовувати\~свої рішення,\~його не\~можна тлумачити\~як такий,\~що вимагає\~детальної відповіді\~на кожен\~аргумент.\~Міра,\~до якої\~суд має\~виконати обов`язок\~щодо обґрунтування\~рішення,\~може бути\~різною в\~залежності від\~характеру рішення\~(SERYAVIN\~AND\~OTHERS\~v.\~UKRAINE,\~№ 4909/04,\~§ 58,\~ЄСПЛ,\~від 10\~лютого 2010\~року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, тому сплачений нею судовий збір у розмірі 704,80 грн. покладається на відповідача, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, тому понесені ним судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: approved