Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON], від імені якого діє [PERSON], звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 липня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», укладено кредитний договір № 2503/0707/88-020 про надання кредиту в сумі 10 000 доларів США. Вважає кредитний договір недійсним, виходячи з наступного. Пуктом 10.5 кредитного договору встановлено, що він діє з дня підписання і до повного виконання зобов'язань, що не може розглядатися як установлення строку дії договору, оскільки суперечить вимогам ст. 252 ЦК України. Оскільки строк є істотною умовою договору, посилаючись на ст.ст. 203, 207, 208, 215, 216, 228, 230, 236, 548, 627, 654, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати кредитний договір недійсним. Представник позивача подав письмову заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача повторно в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Встановлено, що 25 липня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», та позивачем [PERSON] укладено кредитний договір № 2503/0707/88-020 про надання кредитних коштів в сумі 10 000 доларів США. Відповідно до п.10.5 кредитного договору договір діє з дня підписання і до повного виконання зобов'язань за даним договором. Згідно п.1.1. кредитного договору банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 10 000 доларів США на строк з 25 липня 2007 року по 10 липня 2017 року. Відповідно до частини 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно із положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Права споживача в разі придбання ним продукції у кредит встановлені статтею 11 Закону, частина 5 якого передбачає, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Позивач [PERSON] погодився з усіма умовами та підписав кредитний договір, прийняв до використання кредитні кошти. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 встановлено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів» . З матеріалів справи вбачається, що сторони відповідно до положень ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України шляхом вільного волевиявлення в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать їх підписи в кредитному договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на під ставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач не довів, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не надав доказів, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору на момент його укладення були погоджені сторонами при їх укладенні. Враховуючи наведене, ст. ст. 203, 215, 631, 1054 ЦК України, ст.ст. 5, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed