Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

[PERSON] 28 лютого 2018 року поштою направила до суду позов до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення, який надійшов до суду 6 березня 2018 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2018 року цивільну справу було прийнято до розгляду суду і відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач в своєму позові посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 6 жовтня 2017 року, укладеного між нею та відповідачами [PERSON] і [PERSON], їй належить квартира № 20 в будинку № 48 на пр. Івана Мазепи у м. Дніпрі, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 22708204 6 жовтня 2017 року. Відповідно до п. 3.1.4 договору купівлі-продажу відповідачі взяли на себе обовязок звільнити квартиру від наявних в ній речей та передати ключі від квартири до 6 лютого 2018 року. Станом на 7 лютого 2018 року відповідачами умови договору виконано не було. Крім [PERSON] і [PERSON] у спірній квартирі проживає та зареєстрований [PERSON] З метою врегулювання правовідносин відповідачам було направлено вимоги про необхідність додержання чинних вимог законодавства, договору та виселення до 22 лютого 2018 року, але до теперішнього часу квартиру звільнено не було, ключі від неї позивачу не передано. Позивач у своїх позовних вимогах просила суд усунути їй перешкоди в користуванні належною їй квартирою № 20 в будинку № 48 на пр. Івана Мазепи у м. Дніпрі шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, та виселення. Відповідачам у встановленому законом порядку було направлено копії ухвали про прийняття цивільної справи до розгляду суду і відкриття провадження по справі з копіями позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів, згідно відміток пошти направлені документи не було вручено за закінченням терміну зберігання. У встановлений строк відповідачами відзив на позовну заяву подано не було, зустрічні позови не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 6 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира № 20 в будинку № 48 на пр. Івана Мазепи в м. Дніпрі належить [PERSON], про що свідчить номер запису про право власності 22708204 від 6 жовтня 2017 року (а.с. 6). Пунктом 3.1.4 договору було визначено обовязок продавців звільнити квартиру від наявних в ній речей та передати ключі від квартири до 6 лютого 2018 року (а.с. 5 оберт). У звязку з тим, що [PERSON] та [PERSON] взятий на себе обовязок виконано не було, 7 лютого 2018 року на їх імя було направлено вимоги про звільнення квартири до 22 лютого 2018 року за вихідними номерами 140/2017 та 141/2018 відповідно (а.с. 8, 9), які було направлено поштою згідно квитанцій 7 лютого 2018 року (а.с. 10-13). Разом з тим, до теперішнього часу належну позивачу квартиру звільнено не було, у її володіння та користування не передано. Згідно довідки № 2028 від жовтня 2017 року у спірній квартирі разом з [PERSON] та [PERSON] зареєстрований [PERSON] (а.с. 7), що підтверджується відомостями з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~\~будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~\~цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до абз. 1, 2 п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння та користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення особи, яка без достатніх підстав займає належну власнику квартиру чи домоволодіння. Враховуючи, що на теперішній час квартира № 20 в будинку № 48 на пр. Івана Мазепи у м. Дніпрі належить позивачу, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є колишніми власниками цієї квартири, відповідач [PERSON] є членом сімї колишніх власників, у встановлений в договорі купівлі-продажу квартири строк відповідачі квартиру не звільнили, на письмові вимоги про звільнення квартири також не відреагували, позивач як власник спірної квартири не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернулася до суду, відзив на позовну заяву відповідачами подано не було, зустрічних позовних вимог також, крім того, відповідачі без достатніх підстав до нині здійснюють право користування та володіння квартирою, суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення знайшли своє підтвердження, а тому можливо усунути для позивача перешкоди в користуванні квартирою № 20 в будинку № 48 на пр. Івана Мазепи в м. Дніпрі шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 2 114 гривень 40 коп (704 гривні 80 коп х 3 = 2\~114 гривень 40 коп), який з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved