Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

[PERSON], 25.08.2016 року звернулась до суду із позовом до [PERSON], про позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO] та збільшення розміру стягнутих за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.07.2008 року аліментів з 1\\4 частини від доходу до 2000,00 грн. щомісяця. В подальшому позивачем подано уточнену позовну заяву про позбавлення батьківських прав, вимогу про зменшення розміру аліментів позивачем в уточненому позові не заявлено. В обґрунтування позву позивач зазначила, що 28.10.2006 року між нею та відповідачем укладено шлюб, про що у міському відділі реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції зроблено актовий запис №2575. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який на теперішній час проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Одразу після народження сина відповідач покинув позивача із новонародженою дитиною та створив нову сім'ю. спільне проживання між сторонами припинено в жовтні 2007 року. 25.07.2008 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено рішення про стягнення з [PERSON], на користь [PERSON] аліментів на утримання сина, [PERSON] у розмірі 1\\4 частини від заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 01.07.2008 року і до повноліття дитини. 17.02.2009 року рішенням Київського районного суду м. Харкова розірвано шлюб між сторонами, про що Київським ВРАЦС ХМУЮ зроблено відповідний актовий запис №66 від 17.02.2009 року. Позивач в позові зазначила, що починаючи з жовтня 2007 року і по теперішній час зовсім не приділяє уваги синові, не піклується про нього, не займається його здоров'ям, навчанням та вихованням, коштів на утримання сина не надає, не телефонує, не вітає сина зі святами та днем народження. Крім того, станом на час звернення до суду із цим позовом, внаслідок не виконання відповідачем рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення з нього аліментів, існує заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 38104,80 грн. Крім того, позивач з 12.02.2010 року перебуває у шлюбі з [PERSON], якого [PERSON] називає та вважає своїм батьком, та який має намір усиновити хлопця. В зв'язку із викладеним позивач була змушена звернутися до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник позивача, що діє на підставі довіреності, - [PERSON], позовні вимоги підтримав в повному обсязі та, посилаючись на вищевикладені факти та обставини, просив позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] до початку розгляду справи по суті подав до суду зустрічну позовну заяву про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Харкова з нього, [PERSON], на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина, [PERSON] у розмірі 1\\4 частини від заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 01.07.2008 року і до повноліття дитини. Виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення суду перебував у Київському ВДВС ХМУЮ, в теперішній час через втрату виконавчого листа, відкрито нове виконавче провадження. 19.12.2014 року позивач за зустрічним позовом зареєстрував шлюб із [PERSON], [INFO] року від даного шлюбу народився син - [PERSON]. Наведені обставини свідчать про те, що у [PERSON] суттєво змінився сімейний та матеріальний стан, оскільки кількість осіб, які перебувають на його утриманні суттєво збільшилась. Так, окрім сина позивач за зустрічним позовом утримує і дружину, яка перебуває у відпустці до досягнення дитиною трирічного віку. Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначив, що оскільки в теперішній час він працює на більш високооплачуваній роботі, у випадку зменшення у відсотковому відношенні розміру аліментів, інтереси дитини не постраждають. В зв'язку із чим просив суд зменшити розмір аліментів, які стягнуто з нього за рішенням Київського районного суду м. Харкова до 1\\6 частини всіх видів заробітку щомісяця. В судовому засідання представник відповідача за первісним позовом - та позивача за зустрічним, що діє на підставі договору про надання правової допомоги, - [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував в повному обсязі, пояснював, що колишня дружина відповідача та його син не звертались до нього щодо надання допомоги, приймання участі у вихованні дитини, тощо. Крім того, відповідачу достеменно не відома адреса мешкання його колишньої дружини та сина. Він вважає себе батьком [PERSON], не ухилявся від виконання батьківських обов'язків. Щодо стягнення з [PERSON] аліментів представник позивача за зустрічним позовом зазначив, що з 2013 року він не сплачував аліменти через зміну місця реєстрації, за яким державний виконавець його не викликав, щодо порядку сплати аліментів ніяких вказівок не надавав, але [PERSON] жодним чином не уникає обов'язку сплати аліментів. Крім того, представник позивача за зустрічним позовом наполягав на зменшенні розміру стягуваних з його довірителя аліментів з 1/4 до 1/6, оскільки в теперішній час на його утриманні перебуває дружина та ще одна дитина. Також, представник позивача за зустрічним позовом, посилаючись на довідки про доходи [PERSON], зазначив, що оскільки в теперішній час останній працює на більш високооплачуваній роботі, у разі зменшення розміру аліментів з 1\\4 до 1\\6 частини, інтереси дитини не постраждають. Представник третьої особи за первісним позовом, що діє на підставі довіреності, - [PERSON], в судовому засіданні підтримала позовні вимоги за первісним позовом та, посилаючись на висновок органу опіки та піклування №662 від 08.11.2016 року, вважала можливим позбавити відповідача батьківських прав стосовно неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши надані докази в їх сукупності, становив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.10.2006 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с.13). [PERSON] народився [INFO] року, та його батьками є: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с. 14). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.07.2008 року задоволено позов [PERSON], з [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання сина, [PERSON], [INFO], у розмірі 1\\4 частини від заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01.07.2008 року і до повноліття дитини (а.с. 15). Згідно довідки розрахунку, виданої старшим державним виконавцем Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області 03.08.2016 року, станом на 31.07.2016 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів складає 38104,80 грн. (а.с. 25). Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 19). З копії довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку №678/313 від 15.04.2016 року (а.с.27), вбачається, що [PERSON], 2007 року народження, є зареєстрованим та мешкає разом із матір'ю, [PERSON], та її чоловіком, - [PERSON], за адресою [ADDRESS]. З наданих відповідачем за первісним позовом копій довідок про доходи (а.с. 48-50) вбачається, що останній має постійне місце роботи, за яким отримує заробітну плату. З копій вказаних довідок, також, вбачається, що із заробітної плати [PERSON] проводились відрахування аліментів в 2013-2014 роках (а саме - по вересень 2014 року). З наданого третьою особою висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON]. [INFO],вбачається, що Управління служб у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина, [PERSON]. Позивачем за первісним позовом надано до суду копії повідомлень та відповідей на запити, з яких вбачається, що вихованням, навчанням, станом здоров'я малолітнього [PERSON], [INFO] протягом останніх десяти років опікується його мати, - [PERSON] та її чоловік - [PERSON] Батька дитини - [PERSON], ані в поліклініці, ані в у дошкільному навчальному закладі, який відвідував хлопець, ані в школі, - не бачили (а.с. 20-22). Посилання відповідача за первісним позовом щодо його готовності сплачувати аліменти та несплату аліментів через те, що його не викликає державний виконавець, судом не приймаються до уваги. Так, з матеріалів справи вбачається, що дійсно, виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина, було втрачено, судом приймалось рішення про видачу дублікату виконавчого листа. Разом із тим, суд бере до уваги той факт, що відповідач не був жодним чином позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу синові в іншій спосіб: відкрити на його ім'я рахунок в установі банку, депозит у нотаріуса, тощо. Вказаними можливостями відповідач не скористався, та відомостей щодо участі в утриманні сина в іншій спосіб, суду не надав. Посилання відповідача на той факт, що колишня дружина чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином, в ході розгляду справи судом не були підтверджені жодними доказами. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 184 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року,позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Разом із тим, позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов'язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. З урахуванням досліджених по справі доказів, пояснень сторін та їх представників, можна з впевненістю стверджувати про наявність свідомого ухилення з боку відповідача протягом досить тривалого часу від обов'язку по вихованню сина, оскільки судом достовірно встановлено той факт, що після розірвання шлюбу із [PERSON] протягом понад дев'яти років, [PERSON] не проявляв до свого сина щонайменшої батьківської турботи, хоча він беззаперечно мав таку можливість та перешкоди цьому були, вочевидь, відсутні. Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання сина, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться освітою, станом здоров'я, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на його утримання не надає. Наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню сина. Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Згідно з положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає первісний позов обґрунтованим, доведеним належними доказами і таким, що підлягає задоволенню. З приводу вимог зустрічної позовної заяви [PERSON], суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 19.12.2014 року уклав шлюб із [PERSON] (а.с. 46). Від даного шлюбу в них народився син, [PERSON], [INFO]. Позивач за зустрічним позовом стверджував, що і дитина і його дружина в теперішній час перебувають на його утриманні, в зв'язку із чим просив суд зменшити розмір стягнутих з нього аліментів з 1/4 до 1/6 частини. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. У разі задоволення позову аліменти у зміненому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. З вимог ч. 2 ст. 182 СК України вбачається, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі викладеного, суд вважає можливим позов [PERSON] задовольнити частково та зменшити розмір аліментів з 1/4 частини від доходу до 1\\5 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому судом береться до уваги і той факт, що у позивача за зустрічним позовом не лише змінився сімейний стан, а й збільшився рівень доходів. Судові витрати суд розподіляє відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial