Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

[PERSON] 09 липня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про виключення нерухомого майна зі складу спадкової маси, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності на домоволодіння. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотримання вимог п.п. 3, 5 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 22 липня 2020 року було подано уточнену позовну заяву. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2020 року позивачеві було відстрочено сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2020 року [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року клопотання [PERSON] про витребування доказів було задоволено частково. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року було вирішено питання про заочний розгляд справи. Позивач у своєму позові посилалася на те, що з 1991 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . В період сумісного проживання нею було продано приватизовану квартиру [ADDRESS] , співвласником якого був брат позивача. За отримані від продажу належної їй частини квартири кошти вони з [PERSON] придбали житловий будинок [ADDRESS] . Ними було сплачено аванс у розмірі 2\~000 доларів США та погоджено про купівлю спірного будинку за ціною 3\~000 доларів США. На час фактичного придбання будинку правовстановлюючі документи на нього були відсутні, оскільки очікувалося отримання свідоцтва про право на спадщину, яке тривало 9 місяців. Напередодні укладення угоди у позивача було викрадено паспорт, що мало наслідком оформлення договору купівлі-продажу будинку на ім`я [PERSON] . Тривалий час вони там проживали та були зареєстровані з 1998 року. З 2004 року ними було прийнято рішення про ведення фермерської діяльності та з того часу вони фактично проживали у селі. З 2013 року стан здоров`я [PERSON] став погіршуватися, в нього стався інфаркт і йому було встановлено кардіостимулятор. [INFO] [PERSON] помер. За життя він висловлював намір про перереєстрацію права власності спірного будинку на позивача. Відповідачі у незаконний спосіб оформили право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на підставі дублікату правовстановлюючих документів, оскільки всі документи перебувають у неї. У 2019 році відповідачі зверталися до суду із позовом, оскільки нотаріусом їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] . Просила суд виключити буд. [ADDRESS] зі складу спадкового майна, визнати за нею право особистої приватної власності на буд. [ADDRESS] та припинити право спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON] на спірний будинок. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] про дату та час судового засідання повідомлені в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідачів. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 1999 року [PERSON] придбав житловий буд. [ADDRESS] (а.с. 72). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2009 року визнано факт прийняття [PERSON] спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 68). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2009 року було встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 1998 року, зареєстрованого на ТБ «Феміда» за № 35, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А., належало [PERSON] . На підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Відповідно до положень ст. ст. 5, 15, 16\~ЦК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності наступних умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Враховуючи вищевикладене, у зареєстрованому шлюбі [PERSON] і [PERSON] не перебували, позивачем належними, достатніми та допустимими доказами не доведено факт спільного сумісного проживання позивача з [PERSON] , померлим [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства. З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу спірного буд. [ADDRESS] було укладено між [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] не була стороною правочину. Доказів того, що їй на праві спільної сумісної або часткової власності належала квартира [ADDRESS] , яку за твердженням позивача, було нею продано і за отримані від її продажу кошти, було придбано спірний житловий будинок, позивачем судові також надано не було. Із копії рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2009 року також не є можливим встановити, чи мала [PERSON] зареєстроване у встановленому порядку право власності на квартиру [ADDRESS] . Також позивач стверджує, що відповідачами оформлено право на спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Матеріали справи не містять копії спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . З відповідним клопотанням позивач до суду не зверталася. Тому встановити коло спадкоємців померлого [PERSON] суд позбавлений можливості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про виключення буд. [ADDRESS] зі складу спадкового майна та визнання за нею права власності на спірний об`єкт нерухомого майна буд. [ADDRESS] , припинення права спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON] , слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у загальному розмірі 3 156 гривень 97 коп. слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed