Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням уточнень, просить визнати недійсною заяву [PERSON] про відмову від прийняття спадщини від 23.01.2013, засвідчену державним нотаріусом Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровану в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №161, та визначити [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла 14.09.2012, тривалістю у 3 (три) місяці з дня набрання рішенням законної сили. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є донькою відповідача та онукою померлої 14.09.2012 [PERSON]. 17.10.2011 [PERSON] заповіла все своє майно в рівних частках позивачу та відповідачу, про що позивач не знала. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. 23.01.2013 позивач під впливом помилки (оскільки перебувала у тяжкому емоційному стані після спроби суїциду та не знала про існування заповіту від 17.10.2011) власноручно підписала заяву про відмову від прийняття спадщини в Одинадцятій харківській державній нотаріальній конторі. 28.11.2017 позивач випадково знайшла серед документів відповідача заповіт від 17.10.2011, складений померлою [PERSON]. У звязку із чим позивач звернулася з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 05.06.2018 витребувано з Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи № 87/2013, після смерті [PERSON], яка померла 14.09.2011. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на наведені у позові підстави. Позивач пояснила, що протягом 2011-2012 років вона перенесла кілька стресових ситуацій, пов'язаних зі смертю родичів., а саме: в 2011 році загинув її рідний дядько [PERSON] а в жовтні 2012 (тобто, через 40 днів після смерті баби) помер її вітчим [PERSON]. Наприкінці 2012 року також суттєво погіршилися стосунки позивача з її чоловіком [PERSON]. Відбувалися постійні сварки, її чоловік, декілька разів подавав позовні заяви про розірвання шлюбу з позивачем. Крім того, у той період позивач поєднувала роботу продавцем-консультантом в ТЦ «Караван» та навчання в ХАІ, що було додатковим чинником, який розфокусовував її увагу. Майже весь вільний від роботи та навчання час позивач проводила у своєї давньої подруги Оспiщевої (до одруження Артюхова) [PERSON], оскільки атмосфера вдома була гнітюча. З огляду на вказане, у листопаді 2012 року позивач зробила невдалу спробу суїциду, внаслідок чого з 12.11.2012 по 23.11.2012 перебувала на лікуванні в психіатричному стаціонарі у Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні №3. Вказує, що склала вказаний односторонній правочин під впливом помилки, не розуміючи дійсного значення написаного нею, оскільки перебувала у тяжкому емоційному стані після спроби суїциду та не була обізнаною щодо свого права на спадщину за заповітом від 17.10.2011. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на відзив на позовну заяву. Вважала, що смерть її чоловіка та її брата ніяким чином не стосуються розгляду справи. Також зазначала, що наведені позивачем обставини не можуть бути причиною скасування відмови від спадщини, оскільки ніякого відношення, на її думку, не мають до психологічного стану позивача. Вказувала, що з позивачем погані стосунки, був навіть випадок, коли позивач побила її. Наполягала на тому, що позивач була обізнана щодо заяви про відмову від спадщини. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, надав заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи. Суд, вислухавши учасників процесу, заслухавши показання свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з копії заповіту, посвідченого 17.10.2011 державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори, [PERSON] заповіла все своє майно своїй дочці [PERSON] та своїй внучці [PERSON]. 14.09.2012 померла бабуся позивача [PERSON]. Після смерті бабусі відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. У листопаді 2012 року позивач зробила невдалу спробу суїциду, внаслідок чого з 12.11.2012 по 23.11.2012 перебувала на лікуванні в психіатричному стаціонарі у Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні №3. Зазначене підтверджується письмовими доказами у справі, а також показаннями свідків: Оспiщевої (до одруження Артюхова) [PERSON], [PERSON] та самої [PERSON], допитаної у якості свідка. Після виписки з Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні №3 позивач протягом листопаду 2012 січня 2013 року проживала разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS], де зареєстрована по теперішній час. Шлюб з чоловіком [PERSON], на той час було розірвано, та останній жив окремо від позивача. Як зазначила позивач, вона приділяла багато часу роботі та навчанню. Крім того, не будучи обізнаною щодо змісту заповіту від 17.10.2011, оскільки мати приховала від неї той факт, що у казаному заповіті померла баба залишила спадщину і їй теж, позивач була впевненою, що все майно після її померлої баби належить відповідачеві. Відносини позивача з матірю на той час були повністю довірливими. Тому, коли відповідач сказала їй, що 6-місячний строк для прийняття спадщини після смерті баби збігає, та вона має на меті скоріше оформити документи стосовно належного їй майна позивач не здивувалася. 23.01.2013 відповідач у приміщенні Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори, позивач в присутності державного нотаріуса Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори [PERSON] власноручно, підписала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла 14.09.2012. Позивач зазначила, що восени 2017 року прийшовши до квартири відповідача (квартира №398 за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 59), випадково знайшла серед документів відповідача заповіт від 17.10.2011, складений померлою бабою. Таким чином, позивач ознайомилася зі змістом заповіту лише восени 2017 року, що підтверджується також показаннями свідків, допитаними в ході судового засідання. А отже аргументи сторони відповідача щодо порушення позивачем строків позовної давності судом не приймаються. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень ст. 1217 Цивільного кодексу України, відповідно до яких спадкування здійснюється за заповітом або законом. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України). Згідно до вимог ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкодавець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Приписами ч. 1 ст. 1273 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. У ч. 5 ст. 1274 Цивільного кодексу України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 3 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України, а саме: правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення; правочин вчинений особою, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи. Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно із частинами 1 та 11 статті 8 Закону України «Про нотаріат» під нотаріальною таємницею розуміється сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов'язки тощо. Нотаріус не має права давати свідчення в якості свідка щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю, крім випадків, коли цього вимагають особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Стороною відповідача було заявлено клопотання про допит у якості свідка нотаріуса [PERSON], яка засвідчила відмову позивача від прийняття спадщини. Позивач відмовилася від розголошення нотаріальної таємниці стосовно неї. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (аналогічні вимоги містить ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути: належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Показаннями позивача, наданими суду у якості свідка, встановлено, що державним нотаріусом не було виконано всіх передбачених законодавством дій задля запобігання допущенню помилки при підписанні заяви про відмову від прийняття спадщини: не було встановлено, чи позивач повною мірою усвідомлювала значення відмови від прийняття спадщини та не було розяснено правові наслідки відмови від прийняття спадщини. Натомість, відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на спростування вказаних доказів позивача. Крім того, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного правочину та роз'яснення нотаріусом суті правочину не може бути беззаперечною підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього правочину недійсним. Натомість, положення статті 1270 ЦК України та частини шостої статті 1273 ЦК України не позбавляють особу, яка вчинила такий односторонній правочин, права на його оскарження у судовому порядку, а лише встановлюють строк, протягом якого відмова від прийняття спадщини може бути відкликана. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №334/1221/16-ц та у справі №273/175/16-ц від 28.02.2018, висновки якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (ч. 4 ст.263 ЦПК України). З аналізу допитаних у якості свідків: позивача [PERSON], її чоловіка [PERSON], та її подруги Оспiщевої (до одруження Артюхова) [PERSON], суд доходить висновку, що позивач могла знати про можливість існування заповіту, однак до осені 2017 року не була ознайомлена з його змістом. Тобто, до осені 2017 року позивач не знала, що її померла баба залишила спадщину не тільки відповідачеві, а і їй теж. Таким чином, відмова від спадщини не була безумовною та беззастережною. Позивач станом на 23.01.2013 сприймала підписаний нею текст заяви про відмову від прийняття спадщини саме як пришвидшення процесу оформлення належної відповідачу спадщини, як формальність, а не як відмову від належної їй спадщини, внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки не була ознайомлена зі змістом заповіту від 17.10.2011, та зважаючи на збіг ряду психотравмуючих обставин. Тобто, написання заяви про відмову від спадщини було зумовлене помилкою позивача щодо природи даного правочину, що, в свою чергу, є підставою для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у абз. 6 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при визначенні особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Наведене кореспондує з практикою Верховного Суду України. Так, у правових позиціях, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року (по справі №6-1320цс17) та у постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року (по справі №6-496цс17) містяться наступні висновки: «Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.». Також, відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Однак, матеріали витребуваної судом спадкової не містять підтвердження того, що нотаріус якимось чином повідомляла позивача про заповіт або офіційно викликала позивача до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори. Як вбачається з викладених вище фактичних обставин справи, ряд психотравмуючих для позивача обставин, неповідомлення відповідачем змісту заповіту на користь позивача та неналежне виконання своїх обовязків державним нотаріусом призвели до помилкової відмови від прийняття спадщини і, як наслідок, до пропуску позивачем строку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що є поважною причиною для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. У відповідності до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, суд вважає за можливе надати позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки остання не мала можливості подати таку заяву вчасно у звязку з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved