Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, у якому просив стягнути суму заборгованості за житлово-комунальні послуги, 3 % річних, суму інфляційних втрат та пеню на загальну суму 18 577, 48 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що 21 серпня 2001 року сторонами було укладено договір, умови якого відповідачем належним чином не виконуються, що призвело до накопичення заборгованості за період з 01 червня 2019 року по 30 червня 2020 року. За таких обставин позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості 12 733, 39 грн основного боргу, інфляційної складової боргу 818, 95 грн, 3 % річних - 53, 41 грн, пені - 4 971, 73 грн, вирішити питання розподілу судових витрат. У своєму відзиві відповідач позов не визнав, вказав, що договір 21 серпня 2001 року було укладено з ТОВ «РАДА», яке є житлово-експлуатаційною організацією будинку, а не ТОВ «РАДА 1». Позивачем не надано суду належних доказів, що він є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] , не надано картку фактичної собівартості утримання багатоквартирного будинку, обґрунтований розрахунок належних до стягнення платежів, який здійснено відповідно до періоду надання послуг та площі житлового приміщення, докази фактичного надання послуг у розмірі суми, яка зазначена у позові, відсутній перелік критеріїв якості наданих послуг, за якими споживач може проконтролювати якість цих послуг. II. Процесуальні дії та рішення суду. 13 серпня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 26 серпня 2020 року до суду надійшла відповідь на запит суду, поданого у порядку частини шостої статті 187 ЦПК України, про адресу зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача. 27 серпня 2020 року ухвалою судді відкрито у справі провадження, для розгляду справи у спрощеному порядку з викликом сторін у судове засідання. 28 січня 2021 року на електронну пошту суду надійшло клопотання відповідача про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов. 29 січня 2021 року від відповідача на електронну пошту суду надійшов відзив на позов, а засобами поштового зв`язку - 01 лютого 2021 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просив задовольнити у повному обсязі, з наведених підстав. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову і просила відмовити у його задоволенні, зазначаючи, що у квитанціях на оплату послуги утримання будинку і прибудинкової території зазначено банківський рахунок ТОВ «ІОЦ «Рада», а не ТОВ «Рада 1», хоча останнім надано письмову відповідь, що Товариство є виконавцем послуг і є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує будинок. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. III. Фактичні обставини справи. Відповідачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 10 вересня 2002 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, серії КВ № 75515, на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 13 серпня 2002 року № 1159-С/КІ /а. с. 10/. 21 серпня 2001 року ТОВ «РАДА» Корпорації «Позняки-Жил-Буд» укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, предметом якого є забезпечення підприємством обслуговування та поточного ремонту житлового будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] , де на [ADDRESS] /а. с. 6/. 29 серпня 2002 року учасниками ТОВ «РАДА» ( [PERSON] , якому належало 80 % акцій, та ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» - 20 % акцій) створено ТОВ «РАДА 1», яке є проавноступником прав та обов`язків ТОВ «РАДА» у частині договірних відносин по обслуговуванню будинку [ADDRESS] , що підтверджується Установчим договором про створення та діяльність ТОВ «РАДА 1», посвідченим і зареєстрованим за № 3430 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федорішиною А. Г. /а. с. 15-19/. 01 січня 2006 року ТОВ «РАДА 1» та [PERSON] як власником квартири [ADDRESS] , підписано додаток № 1 до договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 21 серпня 2001 року /а. с. 8/. Згадуваним додатком № 1 від 01 січня 2006 року внесено до договору пункти, якими передбачено до розділу 2 «Обов`язки сторін», до розділу 3 «Права сторін» та до розділу 5 «Інші умови». Відповідно до пунктів 2.1.11-2.1.13, підприємство зобов`язане утримувати внутрішньо-будинкові мережі у належному технічному стані, здійснювати їх технічне обслуговування та ремонт, вживати своєчасних заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень у наданні послуг у строки, встановлені законодавством, здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинку, квартир, приміщень; своєчасно проводити підготовку будинку і технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період. За пунктом 5.13.1, розрахунковим періодом є календарний місяць. Рішення відповідних органів влади, які обов`язкові для виконання підприємства та власника і потребують їх додаткового погодження, можуть встановлюватися нові тарифи плати за утримання (квартирної плати) та плати за житлово-комунальні послуги. Згідно з пунктом 5.13.2, послуги оплачуються в безготівковій формі через банківські установи шляхом грошових коштів на поточний рахунок підприємства. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до частини першої ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Із зазначених положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з існуючими тарифами. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтями 20, 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. За пунктом 6 частини сьомої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Інформація про ціни/тариф зазначена у Розпорядженні КМДА № 386 від 03 квітня 2017 року, відповідно до якого вартість послуг з утримання будинку та прибудинкової території становить 6, 48 грн за умови оплати до 20 числа місяця, що слідує за розрахунковим та 6, 61 грн - у випадку оплати після 20 числа місяця, що слідує за розрахунковим. Загальна вартість місячного платежу визначається шляхом множення тарифу за квадратний метр на загальну площу помешкання споживача послуг. Структура тарифу також закріплена у Розпорядженні КМДА № 386 від 03 квітня 2017 року, в якій міститься вичерпний перелік послуг, що входять до комплексу послуг із утримання будинку та прибудинкової території. Послуги, у свою чергу, надаються з періодичністю та у строки, що встановлені Розпорядженням КМДА № 307 від 09 березня 2011 року. Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться й одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Відповідно до ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом строк. Частиною третьою ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що представником позивача надані достатні докази того, що позивач є балансоутримувачем, який обслуговує будинок [ADDRESS] , у період часу, який досліджується судом, та був виконавцем житлово-комунальних послуг, які надавались власникам квартир зазначеного будинку у зазначений період, в тому числі відповідачу, чого останнім не спростовано і за які оплату не було ним внесено. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача становить за період з 01 червня 2019 року по 30 червня 2020 року, яка складається з 12 733, 39 грн - основного боргу, інфляційної складової боргу - 818, 95 грн, 3 % річних - 53, 41 грн, пені - 4 971, 73 грн. Таким чином, стороною позивача доведено обставини, на які посилається у позовній заяві, а стороною відповідача вони не спростовані. Перевіривши наведений представником позивача розрахунок заборгованості, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтовані, і тому позов про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за отримані послуги з утримання будинку і прибудинкової території у розмірі 12 733, 39 грн - основного боргу, інфляційної складової боргу - 818, 95 грн, 3 % річних - 53, 41 грн, пені - 4 971, 73 грн підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 102, 00 грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позов, то з відповідача, згідно із ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню 2 102, 00 грн, у відшкодування витрат з оплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved