Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

I. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 18 серпня 2021 року до Ладижинського міського суду надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Позов обґрунтувала тим, що позивачу [PERSON] та її батьку [PERSON] належить квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . Вище викладені факти підтверджуються договором дарування та договором міни. В даній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Однак, [PERSON] , [INFO] не проживає в житловому приміщенні понад п`ять років. На контакт він не йде та добровільно знятись з реєстрації не хоче. В даний час виникла необхідність вчинення певних правочинів щодо квартири для забезпечення її цілісності та недоторканості. Не зняття з реєстраційного обліку відповідача створює суттєві перешкоди для здійснення його прав, як власника квартири. Відповідач не проживає в даному будинку більше року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона ні її батько не чинили. На підставі викладеного вище, просила визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] відзив на позов не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Третя особа [PERSON] також до суду не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилась без поважних причин, а позивач не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою суду було постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного провадження. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносин. Позивач [PERSON] разом з батьком [PERSON] являються власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 21.02.2008 серія ВКЕ №877320 (а.с. 11-14) та договором міни 26.11.2007 серія ВКА №155767 (а.с.14-15). З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.12.2008, номер витягу 21296013 вбачається, що [PERSON] , на підставі договору дарування ВКЕ 877320 від 21.02.2008 Другою Тростянецькою державною нотаріальною конторою Р№284, на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ частина квартири, розташованої по [ADDRESS] (а.с. 13). Судом досліджено копію паспорта позивача [PERSON] , [INFO] , серія та номер [NUMBER] , копію паспорта позивача виданого на прізвище « [PERSON] », серія та номер [NUMBER] та копію паспорта виданого на прізвище « [PERSON] » серія та номер [NUMBER] . У квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповіддю на запит наданою відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади№23-17-672 від 26 серпня 2021 року. (а.с.33). Крім того, обставини щодо не проживання відповідача [PERSON] в квартирі позивача підтверджуються копіями квитанцій про сплату комунальних послуг на кв. [ADDRESS] , з яких вбачається, що рахунки по сплаті житлово-комунальних послуг сплачує позивач (а.с. 17-26). V. Оцінка Суду. Частиною 1 ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСПЛ) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia). Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Відповідного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17). В даному випадку спір виник між власником жилого приміщення, який є одночасно і його користувачем, та іншим користувачем цього приміщення з приводу користування житлом. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В такому випадку відповідачем до суду не було надано жодних доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірній квартирі або доказів на підтвердження чинення йому перешкод у проживанні в спірному житлі. З відповідними вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом або вселення до суду відповідач не звертався. При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи підтверджують те, що він не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Таким чином судом встановлено та відповідачем не спростовано, що він не проживає у спірній житловій квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] з понад один рік, а тому є підстави для визнання його такою, що втратив право користування вказаним майном. Виходячи з викладеного вище, суд розглянувши справу в частині позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому, позивачем ставиться питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку. Дані позовні вимоги не можуть бути задоволені судом з огляду на таке. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до зазначеного вище закону є підставою для зняття особи з реєстрації. Слід зауважити, що у вказаному вище Законі наявна пряма вказівка на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Відтак, потреби дублювати і встановлювати це рішенням суду потреби немає. При таких обставинах суд задовольняє позовні вимоги частково. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial