Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 22 грудня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про виділення майна (домоволодіння) в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилаються на те, що позивачці на підставі договору довічного утримання № 669 від 23 вересня 2020 року належить на праві власності 36/100 домоволодіння [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] належить 35/100 частини вказаного домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2020 року, а відповідачу [PERSON] належить 29/100 частини цього домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору-дарування від 19 вересня 2016 року. Земельна ділянка площею 1000 кв. м. надана згідно рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 16 квітня 1957 року № 175/24 кадастровий номер: 1210100000:03:271:0015. На сьогоднішній день між співвласниками домоволодіння не склався певний порядок користування житловим будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою, бо відповідачі не бажають мирним шляхом вирішувати питання стосовно розподілу вказаним позивачу відповідачка чинить перешкоди в користуванні їх власністю, тому і виникла необхідність в розподілі домоволодіння. Позивач звернулася до відповідачів з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Позивач просила про визначення порядку користування вказаним домоволодінням з урахуванням їх часток власності, визначення порядку користування земельною ділянкою, стягнути витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] \~позовні вимоги,\~в тому\~числі і\~уточнені визнала, не заперечувала проти них, ніяких перешкод співвласникам не чинить і на їх власність не претендує, їх права не порушує, вважала за можливе виділення майна (часток власності) в натурі, як це вказано і в експертизі, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] \~позовні вимоги,\~в тому\~числі і\~уточнені не визнала, заперечувала проти них через безпідставність і не доведеність, ніяких перешкод позивачу і відповідачу не чинить і на їх власність не претендує, їх права не порушує, вважала за не можливе виділення майна (часток власності) в натурі, як це вказано і в експертизі, навпаки позовом порушуються її права як власника, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивачці [PERSON] на підставі договору довічного утримання № 669 від 23 вересня 2020 року належить на праві власності 36/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] належить 35/100 частини вказаного домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2020 року, а відповідачу [PERSON] належить 29/100 частини цього домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору-дарування від 19 вересня 2016 року. Вказане домоволодіння складається: з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 136.9 кв. м., житловою площею 72.7 кв. м., а1 -1, а2-1, а3-1 - прибудови, а1 -1 - веранда, під А1-1 підвал під а1-1, під а2-1, під а3-3 цокольний поверх, Б, Г, г - літня кухня, а, а1, а2, б, г1 - ганок. В вбиральня, Д - літній душ, № 1-6, І-споруди, мостіння (відповідно до інвентаризаційної справи ДМР 16729). Земельна ділянка площею 1000 кв. м. надана згідно рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 16 квітня 1957 року № 175/24 кадастровий номер: 1210100000:03:271:0015. На сьогоднішній день між співвласниками домоволодіння не склався певний порядок користування житловим будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою, бо відповідачі не бажають мирним шляхом вирішувати питання стосовно розподілу вказаним позивачу відповідачка чинить перешкоди в користуванні їх власністю, тому і виникла необхідність в розподілі домоволодіння. Позивач звернулася до відповідачів з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Не вирішення цього питання, на думку позивача, обмежує їх права, що змусило вирішувати це питання в судовому порядку. Відповідач ( [PERSON] ) не має наміру робити будь-які дії, направлені на поділ домоволодіння в натурі. Вирішити в іншому порядку це питання сторони не можуть, відповідач проти цього заперечує. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати\~з цього користь, вигоду. Розпорядження\~майном\~ це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~Главою 26\~ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.\~\~ Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 6 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~7\~від 04\~жовтня 1991\~року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням мотивів. Судом з`ясовано, що дійсно позивачці [PERSON] на підставі договору довічного утримання № 669 від 23 вересня 2020 року належить на праві власності 36/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] належить 35/100 частини вказаного домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2020 року, а відповідачу [PERSON] належить 29/100 частини цього домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору-дарування від 19 вересня 2016 року. Вказане домоволодіння складається: з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 136.9 кв. м., житловою площею 72.7 кв. м., а1 -1, а2-1, а3-1 - прибудови, а1 -1 - веранда, під А1-1 підвал під а1-1, під а2-1, під а3-3 цокольний поверх, Б, Г, г - літня кухня, а, а1, а2, б, г1 - ганок. В вбиральня, Д - літній душ, № 1-6, І-споруди, мостіння (відповідно до інвентаризаційної справи ДМР 16729). Земельна ділянка площею 1000 кв. м. надана згідно рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 16 квітня 1957 року № 175/24 кадастровий номер: 1210100000:03:271:0015. На сьогоднішній день між співвласниками домоволодіння не склався певний порядок користування житловим будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою, бо відповідачі не бажають мирним шляхом вирішувати питання стосовно розподілу вказаним позивачу відповідачка чинить перешкоди в користуванні їх власністю, тому і виникла необхідність в розподілі домоволодіння. За клопотанням сторони позивача було проведено судове земельно-технічне експертне дослідження № 1312-10 від 20 листопада 2020 року, висновки якої свідчать про можливість поділу домоволодіння і земельної ділянки за одним варіантом (по фактичному порядку користування). Але вказане протирічить матеріалам справи і свідчить про неможливість виділення в натурі часток власності сторін, виходячи з наступного: як стверджує позивач и вказане видно з копії витягу державного реєстру сторонам належить - позивачці [PERSON] на підставі договору довічного утримання № 669 від 23 вересня 2020 року належить на праві власності 36/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] належить 35/100 частини вказаного домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2020 року, а відповідачу [PERSON] належить 29/100 частини цього домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору-дарування від 19 вересня 2016 року; відповідно до прохальної частини уточненої позовної заяви позивач просить їй виділити в натурі 38/100 часток цього домоволодіння, а відповідно до розрахунку часток об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] від 30 червня 2020 року у фактичному користуванні і власності [PERSON] (а не позивача) знаходиться 38/100 часто цього домоволодіння (на її 36/100), у фактичному користуванні і власності [PERSON] знаходиться 23/100 часток цього домоволодіння (на її 29/100) і у фактичному користуванні і власності [PERSON] знаходиться 39/100 часток домоволодіння (на її 35/100). У вказаному висновку не вказано, які прибудови і добудови, приміщення чи інш. у вказаному будинку є відповідаючими фактичному правовому узаконінню, а які добудовані чи прибудовані та чи введені вони в експлуатацію в передбаченому законом порядку і чи не є самовільно збудованими. Отже сторонами фактично ще в передбаченому порядку не визначено точно і правильно на теперішній час фактичні частки власності у вказаному домоволодінні, що унеможливлює вирішення питання про поділ домоволодіння в натурі, оскільки буде порушувати права співвласника домоволодіння в цьому випадку [PERSON] . На цей час сторони користуються домоволодінням по [ADDRESS] відповідно до їх часток, які визначені первісними правовстановлюючими документами і, як стверджує позивач, відповідачка [PERSON] , не бажає вирішити зазначений спір у досудовому порядку, шляхом укладення договору про порядок користування майном, яке знаходиться у спільній частковій власності, або ж виділення окремих кімнат для проживання позивача і відповідачів, що не суперечило б вимогам ч. 1 ст. 367 ЦК України, яка регламентує, що: «майно, яке знаходиться у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними». За змістом ст. 317 ЦК України право власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено Конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Цей принцип означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, при цьому закон визначає її як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Відповідно до ст. 358 ч. З ЦК України передбачено, що співвласник має право на надання йому в окреме володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі ч. 1, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до п. 14 постанови № 20 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 постанови № 7 Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Розподіл (порядок користування майном) може бути здійснено і в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання (незалежно від його мотивів) здійснити такий поділ майна, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації цього права будь- яким шляхом. Такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ спільного майна і таке право підлягає судовому захисту, так як відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Сторона позивача не надала суду доказів того, що вона зверталася до органів місцевого самоврядування з питанням виділення земельної ділянки або її частини у власність, оскільки земельна ділянка площею 1000 кв. м., що надана згідно рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 16 квітня 1957 року № 175/24 кадастровий номер: 1210100000:03:271:0015, належить до комунальної власності. Судом з`ясовано, що вказана земельна ділянка не знаходяться в приватній власності, не є сформованою та немає встановлених меж згідно вимог земельного законодавства та нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування, можливо лише встановити порядок користування земельною ділянкою з урахуванням часток співвласників. Позивач фактично просить у судовому порядку розділити домоволодіння з урахуванням того, що це домоволодіння, на її думку, складається з трьох квартир і розташоване за адресою: [ADDRESS] , вважаючи, що вони разом з відповідачами є власниками всього домоволодіння у відповідних частинах. Але суду не надано доказів поділу домоволодіння на окремі квартири, виділення їм земельних ділянок під ці квартири і взагалі будь-якого вирішення питання про фактичний поділ домоволодіння. Запропонований варіант розподілу домоволодіння і земельної ділянку може в подальшому привести до складнощів, як в користуванні, так і в реалізації права на розпорядження своєю часткою. А тому суд може встановити порядок користування домоволодінням тільки на підставі не судового висновку експерта, оскільки для вирішення цього питання необхідні спе\-ціальні знання у сфері інших, ніж право (наприклад, будівельних чи інш.), без яких встановити відповідні обставини неможливо. Ці вимоги передбачені ст. 103 ЦПК України. Для призначення судом експертизи необхідно клопотання сторони по справі, що передбачено ст. 43 ЦПК України. Такого клопотання позивачі не заявляли. В постанові № 7 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду ци\-вільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює право громадян власності на житловий будинок» зазначено, що суд повинен виносити рішення при визначенні порядку користування домоволодінням тільки відповідно висновку експерта, щоб при визначенні такого порядку користування будинком не обмежувати законні права співвласників. На це звертає увагу і касаційне провадження № 6-3923св 12 та інші. Отже, суд не може без висновку екс\-перта встановлювати порядок користування в житловому будинку. Для розрахунку компенсацій між співвласниками (сторонами) в грошовому еквіваленті відповідно до проведеного варіанту встановлення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами необхідно провести розрахунок часток у праві власності співвласників. Різниця між ідеальною та реальною частками співвласника домоволодіння [ADDRESS] може бути визначена судом як грошова компенсація на користь співвласника, частка якого зменшена. \~ \~ \~ \~Однак сторона позивачів не ставить питання про це і не заявляє відповідні позовні вимоги, не ставиться стороною позивача і питання про усунення перешкод в користування їх часткою власності у вказаному домоволодінні, а відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позивач вказує на те, що закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України норма не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15, постанові Верховного Суду по справі № 676/4876/17 від 31 жовтня 2019 року. Крім того, за змістом статті 365 ЦК України неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у тому випадку, якщо річ є неподільною. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до положень\~статті 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою\~статті 357 ЦК України\~передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Згідно із частинами першою, третьою\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою\~статті 364 ЦК України\~передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до частини другої\~статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку\~статті 364 ЦК України\~право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні\~статті 181 ЦК України\~та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей\~316,\~317, частинами першою, другою статті\~376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей\~316,\~317 ЦК України\~право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої\~статті 376 ЦК України\~не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 364 ЦК України\~співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. А згідно\~ст. 365 ЦК України\~право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволення позовних вимог. В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач таких вимог (усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном) не заявляла. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] і [PERSON] про виділення майна (домоволодіння) в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed