Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON]) звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі - відповідач, ПАТ «КиївЗНДІЕП»), в якому просить скасувати наказ від 23.11.2012 року № 169к; поновити позивача на роботі на посаді фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП». В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що згідно наказу № 105к від 21.07.2011 року її було прийнято на посаду фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» та було укладено контракт від 21.07.2011 року строком дії до 20.07.2020 року. 23.11.2012 року наказом № 109к позивача було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. Разом з тим, в період з 21.11.2012 року по 03.12.2012 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у Київській міській клінічній лікарні, а звільнення в період непрацездатності є незаконним. Крім того, позивач зазначає, що наказом № 143к від 03.10.2012 року її було тимчасово відсторонено від виконання службових обов'язків, при чому підстави такого відсторонення не пов'язані з існуючими обставинами. 13.11.2012 року позивач звернулась до відповідача із заявою про скасування вказаного наказу, проте керівництво ПАТ «КиївЗНДІЕП» на заяву не відреагувало. Прохання позивача перевести її на 8-годинний робочий місяць також залишено керівництвом ПАТ «КиївЗНДІЕП» без розгляду. Таким чином, на момент звільнення позивач не тільки перебувала на лікарняному, а й взагалі була позбавлена відповідачем можливості виконувати службові обов'язки на посаді фінансового директора. Отже, позивач вважає своє звільнення незаконним. Крім того, 04.11.2013 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, в якій позивач просила визнати причини пропуску строку на звернення до суду поважними та поновити пропущений строк (а. с. 33-34). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2013 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про поновлення на роботі та справу призначено до судового розгляду. 12.11.2013 року представник відповідача в судовому засіданні надав письмові заперечення в яких просив в позові відмовити, оскільки по-перше, позивач приймалась на роботу на посаду фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» відповідно до поданої нею заяви про що був виданий відповідний наказ № 105к, жодним чином про укладення контракту в наказі не зазначено; по-друге, відсутні правові підстави для укладення контракту з позивачем, оскільки посада позивача не відноситься до посад при прийнятті на роботу на які укладається контракт; по-третє, до повноважень Генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» яким з боку відповідача було укладено контракт з позивачем, не належало укладення контрактів з найманими працівниками, отже, слід критично відноситись до контракту. Крім того, представник відповідача у запереченнях зазначає, що позивач дізналась про звільнення її з роботи 23.11.2012 року під час ознайомлення з наказом, отже, позивачем пропущено місячний строк на звернення до суду щодо оскарження вказаного наказу. 26.11.2013 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог в якій остання просила скасувати наказ від 23.11.2012 року № 169к; поновити її на роботі на посаді фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП»; стягнути з відповідача на користь позивача 130 651,70 грн. за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Крім того, 26.11.2013 року на адресу суду надійшли письмові заперечення [PERSON] на заперечення до позову в яких вона зазначила, що укладений з нею контракт відповідає вимогам чинного законодавства та є дійсним. 09.12.2013 року на адресу суду надійшли письмові уточнення [PERSON] до збільшення позовних вимог в яких позивач просила скасувати наказ від 23.11.2012 року № 169к; поновити її на роботі на посаді фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП»; стягнути з відповідача на користь позивача 205 481,56 грн., з яких 155 481,56 грн. та 50 000,00 грн. компенсація за моральну шкоду (а. с. 101-103). Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2013 року, відповідно до ч. 2 ст. 157 ЦПК України, за клопотанням представника позивача розгляд справи подовжено на п'ятнадцять днів. За клопотанням позивача в судовому засіданні 16.12.2013 року в якості свідка було допитано [PERSON]. 13.01.2014 року на адресу суду надійшли письмові додаткові пояснення [PERSON] в яких остання просила скасувати наказ від 23.11.2012 року № 169к; поновити її на роботі на посаді фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП»; стягнути з відповідача на користь позивача 205 481,56 грн., з яких 155 481,56 грн. та 50 000,00 грн. компенсація за моральну шкоду (а. с. 167-173). В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з викладених в позовній заяві підстав з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у письмових запереченнях підстав та просив в позові відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, заслухавши пояснення свідка [PERSON], дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що Наказом ПАТ «КиївЗНДІЕП» № 125к від 21.07.2011 року [PERSON] була прийнята на посаду фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 21.07.2011 року з випробувальним терміном 2 місяця з повною матеріальною відповідальністю (а. с. 46). На виконання розпорядження Генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» Шапхнової В.М. № 1-Б від 20.08.2010 року, 21.07.2011 року ПАТ «КиївЗНДІЕП» в особі Генерального директора Шахнової В.М. було укладено контракт з фінансовим директором ПАТ «КиївЗНДІЕП» [PERSON] терміном дії з 21.07.2011 року по 20.07.2020 року (а. с. 3-7). При чому суд зазначає, що аналогічні контракти були укладені ПАТ «КиївЗНДІЕП» в особі Генерального директора Шахнової В.М. і з іншими директорами, зокрема, з виконавчим директором ПАТ «КиївЗНДІЕП» (а. с. 104-107) та з директором з наукової діяльності та архітектури ПАТ «КиївЗНДІЕП» (а. с. 109-112). Так, відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. При чому, контракт може бути укладено як при прийнятті на роботу, так і пізніше. Твердження представника відповідача, що Генеральний директор не мала повноважень на укладення таких контрактів не приймаються судом до уваги, зважаючи на наступне. Так, згідно витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ПАТ «КиївЗНДІЕП» є юридично особою частка держави у статутному фонді якої становить 100 %, засновником якої є Міністерство регіонального розвитку та будівництва України та керівником якої є Шахнова Валентина Митрофанівна (а. с. 84-92). Так, відповідно до п. 8.3 Статуту ПАТ «КиївЗНДІЕП», Генеральний директор є Виконавчим органом Інституту, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, та до компетенції якого належать усі питання діяльності Інституту та в межах компетенції видає накази та розпорядження формує штат та визначає функціональні обов'язки працівників (а. с. 144-153). Шахнова В.М. призначена на посаду Генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» на підставі укладеного з нею Міністерством регіонального розвитку та будівництва України контракту від 20.08.2010 року, згідно якого термін призначення складає з 21.08.2010 року по 20.08.2015 року. Відповідно до п. 15 контракту Шахнова В.М. як Генеральний директор має право укладати трудові договори з працівниками підприємства відповідно до чинного законодавства (а. с. 155-160). Крім того, в матеріалах справи міститься лист Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 01.10.2010 року № 2/21-12/14108 на адресу Генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» Шахнової В.М., згідно якого останнє зазначило, що не заперечує щодо вжиття виконавчим органом товариства відповідних заходів, у тому числі організаційно-штатних, за умови проведення їх відповідгон до чинного законодавства (а. с. 83). Отже, Шахнова В.М. як Генеральний директор ПАТ «КиївЗНДІЕП» мала право укладати контракт з [PERSON] Даний контракт не визнано недійсним, отже, він є чинним. Наказом ПАТ «КиївЗНДІЕП» № 143к від 03.10.2012 року у зв'язку із обставинами, що склались, [PERSON] тимчасово на період лікарняного було відсторонено від виконання службових обов'язків фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 03.10.2012 року та зазначено, що підпис [PERSON] в банках на «картці із зразками підписів і відбитку печатки» вважати недійсним (а. с. 10). 08.10.2012 року кабінет [PERSON] було опечатано, що не заперечувалось відповідачем (а. с. 30). За таких обставин, позивач була позбавлена виконувати свої посадові обов'язки. Як визначено у ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, у чинному законодавстві відсутня така правова підстава відсторонення від роботи як перебування на лікарняному та у зв'язку із обставинами, що склались. 12.11.2012 року [PERSON] звернулась до Генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» із заявою про визнання наказу № 143к від 03.10.2012 року недійсним або його скасування у зв'язку із виходом позивача на роботу після лікарняного (а. с. 12). Проте, вказаний наказ № 143к від 03.10.2012 року скасовано не було, натомість 13.11.2012 року ПАТ «КиївЗНДІЕП» видало наказ № 164к про надання фінансовим директором [PERSON] пояснень щодо відсутності на робочому місці (а. с. 11). На виконання вказаного наказу [PERSON] надала письмові пояснення від 15.11.2012 року Генеральному директору ПАТ «КиївЗНДІЕП» в яких пояснила, що з 03.09.2012 року по 10.09.2012 року вона знаходилась на робочому місці та виконувала посадові обов'язки, з 03.10.2012 року по 12.10.2012 року позивач перебувала на лікарняному про що повідомила адміністрацію ПАТ «КиївЗНДІЕП», з 15.10.2012 року по 22.10.2012 року перебувала на роботі, проте, у зв'язку із наказом № 143к від 03.10.2012 року та опечатуванням кабінету не мала можливості виконувати посадові обов'язки (а. с. 28). При цьому, позивачем надано листки непрацездатності за період з 03.10.2012 року по 12.10.2012 року на підтвердження того, що у вказаний період вона перебувала на амбулаторному лікуванні (а. с. 29). Крім того, позивачем надано Акти, складені Головними економістами ПАТ «КиївЗНДІЕП» [PERSON] та [PERSON] на підтвердження перебування на роботі у період з 03.09.2012 року по 07.09.2012 року, 10.09.2012 року, у період з 15.10.2012 року по 19.10.2012 року та 22.10.2012 року (а. с. 15, 26, 25, 24, 23, 22, 19, 21, 20, 18, 17, 16). Також присутність на робочому місці у вказаний період підтвердила у судовому засіданні викликана в якості свідка [PERSON] При цьому, суд звертає увагу, що наданий відповідачем табель обліку робочого часу та розрахунку заробітної плати за жовтень 2012 року (а. с. 120) містить виправлення, що є недопустимим. 20.12.2012 року [PERSON] звернулась до Генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» із заявою про переведення її на восьмигодинний робочий місяць (а. с. 13), яка була одержана ПАТ «КиївЗНДІЕП» 22.11.2012 року (а. с. 14). Наказом ПАТ «КиївЗНДІЕП» № 169к від 23.11.2012 року [PERSON] було звільнено з посади фінансового директора 23.11.2012 року за прогули, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 9). Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При цьому, суд зазначає, що звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. При чому, підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни. Закон не вимагає, щоб таке порушення обов'язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить, щоб був зафіксований сам факт порушення. Відповідно до п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку робітників та службовців підприємств, установ, організацій, затверджених Постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.07.1984 року № 213, порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків. Так, відповідачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження фіксування факту порушення позивачем трудової дисципліни, як-то складені акти відсутності на робочому місці, які зазначені в наказі № 169к від 23.11.2012 року як підстава звільнення. При цьому, суд звертає увагу, що прогулом вважається відсутність на роботі, а не безпосередньо на робочому місці. Більш того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження вини позивача в порушенні трудової дисципліни. Натомість, наказом ПАТ «КиївЗНДІЕП» № 143к від 03.10.2012 року з непередбачених чинним законодавством підстав [PERSON] було відсторонено від виконання службових обов'язків фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» та 08.10.2012 року її кабінет було опечатано, що не заперечувалось відповідачем (а. с. 30). За таких обставин, позивач була позбавлена можливості виконувати свої посадові обов'язки. Також суд не може взяти до уваги Наказ ПАТ «КиївЗНДІЕП» № 116к від 23.08.2012 року згідно якого всі накази і розпорядження, видані в 2012 році на роботу працівників інституту поза межами робочих місць в кабінетах слід вважати недійсними (а. с. 161), оскільки даний наказ може створювати права та обов'язки лише на майбутнє та не має зворотної дії в часі. Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Разом з тим, у період з 21.11.2012 року по 03.12.2012 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності (а. с. 29), та про що, як зазначила позивач в судовому засіданні, було повідомлено ПАТ «КиївЗНДІЕП». Проте, при надані вказаних листків ПАТ «КиївЗНДІЕП» начальник відділу кадрів ПАТ «КиївЗНДІЕП» Руднгицька Н.О. відмовилась прийняти листи непрацездатності, про що [PERSON] та [PERSON] було складено Акт від 03.12.2012 року (а. с. 93). За таких обставин, [PERSON] було звільнено з роботи у період непрацездатності, що є недопустимим, відтак, наказ № 169к від 23.11.2012 року про звільнення [PERSON] з посади фінансового директора є незаконним та підлягає скасуванню. Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині скасування наказу ПАТ «КиївЗНДІЕП» від 23.11.2012 року № 169к про звільнення позивача з посади фінансового директора Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» з 23.11.2012 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як встановлено ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про поновлення її на роботі на посаді фінансового директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 23.11.2012 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як визначено у ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. [PERSON] просить також стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 155 481,56 грн. (а. с. 167-173). При цьому, перевіривши наданий позивачем розрахунок середнього заробітку суд з ним не погоджується та зазначає наступне. Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 було затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), який згідно п. 1 застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу та інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Як визначено у п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, згідно довідки про розмір середнього заробітку [PERSON] від 22.01.2014 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 174,60 грн., кількість днів вимушеного прогулу становлять 297 днів, отже, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 23.11.2012 року по 30.01.2014 року становить 51 856,20 грн. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 23.11.2012 року по 30.01.2014 року є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в розмірі 51 856,20 грн. Крім того, [PERSON] просить також відшкодувати їй завдану моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Як зазначено у ст.. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст.. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Так, [PERSON] зазначає, що внаслідок незаконного звільнення вона одержала стрес, у зв'язку із чим у неї погіршилось самопочуття, відбулось загострення хронічних захворювань, вона позбавилась засобів до існування. Аналізуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими, проте, підлягають задоволенню в частині, а саме, в розмірі 2 000,00 грн. При цьому, представник відповідача зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, встановлений ст.. 233 КЗпП України. Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, наказ ПАТ «КиївЗНДІЕП» про звільнення № 169к [PERSON], який оскаржується було видано 23.11.2012 року, а з позовом [PERSON] звернулась 31.10.2013 року, тобто після закінчення тримісячного строку звернення до суду. Разом з тим, в заяві від 31.10.2013 року [PERSON] просить поновити їй строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки нею строк пропущено з поважних причин, а саме, позивач зазначає, що вона вже зверталась до суду, однак у зв'язку із хворобою не змогла з'явитись до суду на судовий виклик у зв'язку із чим позов було залишено без розгляду. При цьому, позивачем надано лікарняні листи на підтвердження вказаних обставин. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Аналізуючи наведені позивачем обставини та дослідивши надані листки непрацездатності, суд вважає причини пропуску строку звернення [PERSON] до суду за вирішенням трудового спору поважними та вважає за необхідне поновити позивачу строк звернення до суду. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими, відтак, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються, зокрема, позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, а позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, зважаючи на те, що згідно п. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, то з відповідача в дохід Держави підлягають стягненню 527,74 грн. у відшкодування судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial