Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

[PERSON] 05.12.2013 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 2011 р. по 06 червня 2013 р., визнання майна нажитого в період шлюбу - квартири [ADDRESS] сумісним спільним майном та поділ спільного майна, зазначеної квартири, з визнання за ним права власності на 1/2 частку вказаної квартири. Позов мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 01.03.2011 року, коли шлюб було розірвано. Сім'я [PERSON] перебувала на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування м. Луцька департаменту соціальної політики Луцької міської ради з 2003 року і відповідно їм надавалися послуги соціальним працівником згідно заключних договорів відповідно за адресами по [ADDRESS] і по [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу та по день смерті [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON] продовжували проживати як сім'я, вели спільно господарство, оскільки розлучення мало формальний характер. [PERSON] проживали за адресою спільного проживання [ADDRESS], а після придбання квартири 24.10.2012 року стали проживати [ADDRESS], де і були зареєстровані. Квартиру придбавали у зв'язку з похилим віком обох, інвалідністю позивача. Право власності на квартиру було оформлене на [PERSON] Після реєстрації у спірній на даний час квартирі [PERSON] уклав з ПАТ «Укртелеком» 20.11.2012 року договір про надання телекомунікаційних послуг за новою адресою. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: на квартиру [ADDRESS]. У [PERSON] є брат [PERSON], сестри [PERSON] та, як вказав позивач [PERSON], яка є рідною сестрою [PERSON] і також спадкоємцем другої черги. В попередньому судовому засіданні встановлено, що саме [PERSON], а не [PERSON], є рідною сестрою спадкодавця. Однак, [PERSON] у встановлений законом термін - 21.10.2013 року, відмовилася від належної їй частки спадкового майна після смерті сестри [PERSON] в користь сестри [PERSON] (а.с. 164, 192), а тому вона не є спадкоємцем. З посиланням на ст. 74 СК України вказує, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Домовленість між сторонами про володіння, користування та розпорядження майном, відсутня. Вважає, що на підставі ст.60 СК України майно набуте під час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності та і разі його поділу частки подружжя визнаються рівними. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з викладених у заяві підстав. Просив встановити факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] з 01.03.2011 року по 06.06.2013 року та визнати право власності за позивачем на 1/2 частки квартири [ADDRESS] як спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] та представники [PERSON] [PERSON], [PERSON], не визнавши позову пояснили, що [PERSON] та [PERSON] були розлучені згідно рішення Луцького міського суду 12.06.2002 року. Квартира [ADDRESS] з 2003 року належала на праві приватної власності [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про право власності від 07.04.2003 року, виданого першою Луцькою нотконторою та договором дарування від 03.04.2003 року, зареєстрованими в реєстрі за №/№ 6-617, 4-618. Позивач повинен був довести не лише факт спільного проживання, а й і ступінь участі у придбанні квартири [ADDRESS], однак таких доказів [PERSON] не навів. У заявах в територіальний центр соціального обслуговування м. Луцька департаменту соціальної політики Луцької міської ради [PERSON] обоє вказували, що вони одинокі і відповідно їм надавалися послуги двома соціальними працівниками. 24.10.2012 року при купівлі квартири по [ADDRESS] [PERSON] також зазначала, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім'єю без укладення шлюбу. Гроші, за які купує вказану квартиру не є спільною сумісною власністю подружжя та є її особистою приватною власністю. Покликаючись на вищенаведене просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення відповідачів, представників сторін, показання свідків суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу судом враховується наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов'язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім'ю, але статусу подружжя не набувають. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїський перепис населення» від 19.10.2000 року. Отже, домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Суд враховує роз'яснення викладені у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ним склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як встановлено ст..74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 60,61 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому, якщо договір був укладений в інтересах сім'ї, то майно, одержане за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В силу ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної власності, подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 01.03.2011 року згідно КпШС України (рішення суду про розірвання шлюбу від 12.06.2002 року ( а.с. 90, 10). Сторонами визнано той факт, що [PERSON] і [PERSON] проживали за однією адресою і по [ADDRESS] і по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, яку беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Достовірність наведеного підтверджено і реєстрацією [PERSON]. Про те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі і після його розірвання між [PERSON] були неприязні стосунки, ствердили в судовому засіданні свідки як і з сторони позивача, так і з сторони відповідачів. Свідки з сторони позивача зазначили, що це були між ними непорозуміння, які можуть виникати в будь-якій сім'ї. З показань свідків в основному вбачається, що вони засновані на припущеннях, фактів що свідчили б про наявність у відносинах [PERSON] та [PERSON] стійких сімейних відносин не встановлено. Проаналізувавши покази свідків в сукупності з матеріалами справи суд прийшов до висновку не брати їх до уваги, оскільки родичі і близькі знайомі сторін давали покази, на які було звернуто увагу сторін по справі. Судом прийнято до уваги, що шлюб в судовому порядку за позовом [PERSON] розірвано у 2002 році. Власником квартири [ADDRESS] була [PERSON], (а.с. 101, 128, 130, 131). Твердження представника позивача, що ? частину вказаної квартири [PERSON] подарував [PERSON] у 2003 році, а тому і квартира по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, не заслуговує на увагу, оскільки [PERSON] вказаний договір дарування не оспорювався . У 2003 році [PERSON] і [PERSON] при зверненні до територіального центру соціального обслуговування м. Луцька департаменту соціальної політики Луцької міської ради і в 2010 році і в 2013 році зазначали, що вони одинокі (а.с. 107- 111). Достовірність наведеного підтверджено і в актах обстеження матеріально-побутових умов. Про те, що [PERSON] була одноосібним власником квартири [ADDRESS] підтверджено договором купівлі-продажу від 24.10.2012 року (а.с. 198- 207)., при оформленні якого [PERSON] також зазначала, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім'єю без укладення шлюбу. Гроші, за які купує вказану квартиру не є спільною сумісною власністю подружжя та є її особистою приватною власністю. Факт укладення [PERSON] з ПАТ « Укртелеком» 20.11.2012 року договору про надання телекомунікаційних послуг за новою адресою по [ADDRESS] не свідчить про ступінь участі [PERSON] у придбанні квартири, оскільки таких доказів [PERSON] не навів. Позивачем також на виконання положень процесуального законодавства не надано суду безспірних доказів того, що він з [PERSON] в період з 01.03.2011 р. по 06.06.2013 року проживали однією сім'єю. Судом не встановлені обставини забезпечення [PERSON] і [PERSON] одне другого всім необхідним для життя, ведення спільного господарства, повністю або часткового об'єднання та витрачання коштів, а також виникнення в них взаємних прав та обов'язків, усталених відносин, що притаманні подружжю. З огляду на викладене в сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.03.2011 року по 06.06.2013 року не підлягають задоволенню внаслідок їх недоведеності. Щодо позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] квартири [ADDRESS], то суд приймає до уваги, крім вищенаведеного, наступне. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте до шлюбу, або за час шлюбу, але за кошти, що належали одному з подружжя особисто. Зокрема, обов'язковому встановленню та доказуванню підлягають факти придбання одним з подружжя майна під час спільного чи окремого проживання незалежно від реєстрації чи розірвання шлюбу, обсяг спірного майна, обсяг трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох при створенні спільної власності подружжя та, залежно від установленого, розмір часток подружжя у спільній сумісній власності. Всупереч положень статей 10 і 60 ЦПК України позивач не навів беззаперечних доказів того, що нерухоме майно - [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в якої їхні частки рівні. Доводи позивача про те, що вони придбали квартиру у період спільного проживання та він брав участь своїми коштами у купівлі квартири належними та допустимими доказами не підтверджено. Навпаки, вони спростовуються договором купівлі-продажу від 24.10.2012 року (а.с. 198- 207), при оформленні якого [PERSON] також зазначала, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім'єю без укладення шлюбу. Гроші, за які купує вказану квартиру не є спільною сумісною власністю подружжя та є її особистою приватною власністю. Проаналізувавши вищенаведене в сукупності суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed