overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

[PERSON] 22 листопада 2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу посилаючись, що вони з відповідачем 28 березня 2009 року зареєстрували шлюб, мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. З червня 2016 року шлюбно-сімейні відносини припинили із-за відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на обовязки подружжя та виховання дитини, що призвело до втрати почуттів поваги та любові. Вважає, що сімя їх розпалась остаточно, примирення неможливе. Просила шлюб розірвати, визначити місце проживання дитини з нею, залишити їй шлюбне прізвище «Бурченко» та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позов визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує. Суд, дослідивши надані матеріали і оцінюючи все в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5 про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання . Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 березня 2009 року в Крюківському відділі реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 97, мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. З червня 2016 року сторони не підтримують шлюбні відносини із-за відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на обовязки подружжя та виховання дитини, що призвело до втрати почуттів поваги та любові, проживають окремо і не підтримуючи шлюбні відносини тривалий час, ніхто з них не приймав мір для поновлення сімї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне подружнє життя сторін і збереження їх шлюбу суперечить інтересам кожного з них, що має істотне значення, тому їх шлюб необхідно розірвати, залишити позивачу шлюбне прізвище «Бурченко» та визначити місце проживання малолітньої дитини з нею. Так як позов задоволено, то відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати в сумі 640 грн., що підтверджено документально.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

[PERSON] 22 листопада 2017 року звернулася до суду із заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що її батько[PERSON], [INFO], помер [INFO] року на тимчасово окупованій території в м. Голубівка /м. Кіровськ/ Луганської області, причина смерті - наслідки інфаркту головного мозку. Антрацитівський МРВ ДРАЦС відмовив їй у видачі свідоцтва про смерть батька у зв'язку з невизнанням медичних документів, виданих на непідконтрольній Україні території, тому просить суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] Заявник у судове засідання не з'явилася, в заяві на ім'я суду просить справу розглянути за її відсутності, заявлені вимоги підтримує. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, у заяві на ім'я суду просить розглянути справу за його відсутністю. Розглянувши матеріали справи, суд вважає за необхідне вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Докази, які додані до справи, свідчать про наступне. [PERSON] є донькою громадянина України [PERSON], який народився [INFO] року в селі Баламутівка Заставнянського району Черновицької області, та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-7). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №266, виданого 25 вересня 2017 року «Державною установою «Кіровська центральна міська багатопрофільна лікарня» так званої «Луганської народної республіки», що знаходиться на тимчасово окупованій території України (а.с. 8), [PERSON] помер [INFO] року в м. Кіровську, причина смерті - наслідки інфаркту головного мозку. Антрацитівський МРВ ДРАЦС відмовив [PERSON] у державній реєстрації смерті [PERSON] у зв'язку з невизнанням медичних документів, виданих на непідконтрольній Україні території (а.с. 9). У даному випадку заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, звернутися за захистом своїх невизнаних прав. Згідно приписів п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

[PERSON] 22 листопада 2018 року звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON], в обґрунтування якого посилається на те, що останній є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В цьому будинку зареєстровані його донька [PERSON] та онук [PERSON], але не проживають в ньому з 2014 року. У добровільному порядку відповідачі з реєстраційного обліку не знімаються, тому просить визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належно судовими повістками, направленими рекомендованим листом з повідомленням та оголошенням на сайті судової влади, про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи або розгляд справи за їхньою відсутністю суду не надали. Тому суд вирішив розглянути справу за їхньою відсутністю заочно. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] в інтересах [PERSON] задовольнити. Відповідно до ст. 391 ЦК України, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне. Згідно свідоцтва про право власності від 17 липня 1989 року (а.с. 9),технічного паспорту (а.с. 5-8) [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки про склад сім'ї (а.с. 10), акту обстеження матеріально-побутових умов (а.с. 11) довідки депутата Варварівської сільської ради (а.с. 12) [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у якості членів сім'ї в будинку позивача за вищевказаною адресою, але за вказаною адресою донька не проживає з 2003 року, а онук - з 2010 року. Свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтвердили факт не проживання [PERSON], [PERSON] у будинку позивача приблизно з 2010 року та з 2014 року відповідно. Оскільки відповідачі [PERSON], [PERSON] у будинку позивача не проживають більше одного року, але у добровільному порядку з реєстрації за адресою позивача не знялися, їх місцезнаходження невідоме, тому позовні вимоги [PERSON] в інтересах [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

[PERSON] 22 листопада 2019 року пред`явила до [PERSON] позов про розірвання шлюбу, зареєстрованого 2 березня 1995 року. У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що їхнє подружнє життя не склалося через зловживання відповідачем алкогольними напоями, який у нетверезому стані поводив себе неадекватно, а на неодноразові прохання не вживати алкогольні напої та змінити своє ставлення до сім`ї не принесли бажаного результату, тому при обставинах постійної неадекватної поведінки відповідача, його скандалів у нетверезому стані, продовжувати шлюбні відносини є неможливо. Хоча неповнолітніх дітей від шлюбу у них немає, однак відповідач відмовляється прибути в органи ДРАЦС для реєстрації розірвання шлюбу. Під час розгляду справи по суті представник позивачки адвокат Бобак О.Б. у підтримання позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позовній заяві та не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про судове засідання, що вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явився, відзив не подав і тому суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши пояснення представника позивачки адвоката Бобак О.Б., з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Із свідоцтв про укладення шлюбу відомо, що сторони зареєстрували шлюб 2 березня 1995 року (а. с. 4). Із заяви по суті справи та свідоцтв про народження відомо, що неповнолітніх дітей у сторін немає. Сторони хоча і проживають в одному будинку, однак у липні 2019 року припинили подружні відносини. Із ухвали суду видно, що позивачка вже вдруге звертається з позовом про розірвання шлюбу. При таких обставинах суд дійшов висновку, що примирення між сторонами не можливе, їх сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 112 Сімейного кодексу України встановлено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи наведене, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, і тому право позивача, передбачене ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, на припинення шлюбних відносин підлягає захисту шляхом задоволення позову про розірвання шлюбу.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

[PERSON] 22 лютого 2016 року звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що від спільного подружнього життя з відповідачем вони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. З відповідачем вони проживають окремо, добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає, інших аліментних зобов'язань немає, тому просить стягнути з нього аліменти на дітей в розмірі 800 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до їх повноліття, але не мешне ніж 30 % прожиткого мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, в заяві на ім'я суду просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги змінила та просила стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій зазначив, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та просив справу розглянути за його відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає за необхідне вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 цього Кодексу передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 2 ст. 183 цього Кодексу, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб (а. с. 3), сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 16 березня 2012 року. Згідно свідоцтв про народження (а. с.4-5), відповідач є батьком [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які знаходяться на утриманні позивачки, що підтверджено довідкою про склад сім'ї (а. с.2). Суд погоджується з розміром аліментів, запропонованим позивачкою, що не суперечить вимогам закону і інтересам сторін та дітей. Оскільки позивачка звільнена за законом від сплати судового збору, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

[PERSON] 22 лютого 2016 року звернулася до суду із позовом, який вона змінила у судовому засіданні, в обґрунтування якого посилається на те, що від спільного подружнього життя з відповідачем вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який знаходиться на її утриманні. З відповідачем вона проживає окремо, добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, інших аліментних зобов'язань немає, тому просить стягнути з нього аліменти на утримання сина в розмірі ? його доходів щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до повноліття дитини. Позивачка в судовому засідання свої вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та суду пояснив, що він купує ліки та одяг для дитини, сплачує утримання сина у дитячому садочку. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає за необхідне вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 2 ст. 182 цього Кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків,передбачених ст.184 СК України. Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне. Сторони у справі є батьками [PERSON] [INFO] (а.с.3), який проживає з позивачкою (а.с.2), тому суд вважає, що вона правомірно звернулася до суду за вирішенням цього спору. Відповідач приймає участь у деяких витратах на утримання дитини на її лікування, але це не є аліментними платежами. Суд погоджується з розміром аліментів, запропонованим позивачкою, що не суперечить вимогам закону і інтересам сторін та дитини. Оскільки позивачка звільнена за законом від сплати судового збору, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

[PERSON] 22 лютого 2017 року звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення по справі за її позовом до [PERSON], [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, визнання недійсним правочину про відчуження майна, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на автомобіль та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права особистої приватної власності на майно. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 15 вересня 2016 року рішенням Сарненського районного суду її позов задоволено частково, а в задоволенні зустрічного позову було відмовлено повністю. 26.01.2017 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області було ухвалено нове рішення, яким шостий абзац резолютивної частини рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 15.09.2016 року викладено в новій редакції «Визнати автомобіль марки PEUGEOT EXPERT» 2010 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER], бордового кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], спільною сумісною власністю сторін, у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Однак, при винесенні рішення судом першої інстанції не було вирішено позовну вимогу про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] понесених судових витрат. Просить суд ухвалити додаткове рішення та стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали, просили суд ухвалити додаткове рішення та стягнути з відповідачів судові витрати, які полягають у витратах по сплаті судового збору. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що у відповідності до ч.3 ст.220 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність. Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, необхідно ухвалити додаткове рішення і до такого висновку суд прийшов виходячи з наступного. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи, може ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Позивачем [PERSON] при зверненні до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] був сплачений судовий збір в сумі 4100 грн. 00 коп. згідно квитанції №14081459 від 10.11.2015 року та в сумі 551грн.20 коп. згідно квитанції №15641069 від 14 березня 2016 року. Оскільки позов задоволено, то в відповідності до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з [PERSON] та [PERSON] судовий збір в сумі 4100грн. та 551 грн. 20 коп., про що постановити додаткове рішення.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] 22 лютого 2017 року предявив позов до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 12 березня 2010 року. У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що від шлюбу мають неповнолітню доньку Тетяну, [INFO]. Шлюбні відносини між ними припинені, спільне життя не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, проживають вони окремо, спільне господарство не ведуть, збереження сімї неможливе, суперечить їхнім інтересам. Сторони у судове засідання не з'явилися, подали заяви про розгляд справи за\~їх відсутності. Позивач позов підтримав, відповідач визнала. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних доказів. Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Із свідоцтв про шлюб та про народження відомо, що сторони зареєстрували шлюб 12 березня 2010 року(а.с.11), від якого мають неповнолітню доньку Тетяну, [INFO] (а.с.10). Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110\~цього Кодексу. Статтею 112 Сімейного кодексу України встановлено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони припинили подружні відносини, разом не проживають та спільного господарства не ведуть. При таких обставинах суд дійшов до висновку, що примирення між сторонами не можливе, їх сімя розпалася остаточно, а шлюб існує формально. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

[PERSON] 22 серпня 2014 р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що з 09.07.2005 р. вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] Одруження з відповідачем виявилося невдалим. Втрачені почуття любові та поваги. Спільне життя не склалося через взаємне непорозуміння, різні погляди на сімейне життя, ведення сумісного господарства, через що постійно виникали протиріччя. Шлюбні відносини з відповідачем припинені з березня 2014 року, сумісне господарство не ведеться. Примирення з відповідачем не можливе. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Сторони просили справу розглядати за їх відсутності, позивачка позов підтримала, відповідач був згоден на розірвання шлюбу, про що подані відповідні письмові заяви. У зв'язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що шлюб між сторонами зареєстрований 09.07.2005 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції м. Запоріжжя, за актовим записом №186 (а.с.4). Враховуючи той факт, що шлюбні відносини між сторонами припинені, відновляти їх вони не мають намірів, шлюб існує формально та не виконує свого прямого призначення, підстав для збереження шлюбу між сторонами не встановлено, а тому шлюб між сторонами доцільно розірвати. У відповідності до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України шлюб підлягає розірванню, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов законний, обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved