Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

[PERSON] 10 липня 2015 року звернулася до Пирятинського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 23 січня 2014 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], народження 18 травня 2014 року, який проживає з матірю та знаходить на її утриманні. Відповідач з кінця березня 2014 року проживає окремо та матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча зобовязаний надавати таку допомогу та має таку можливість. Позивач просить суд стягти з відповідача аліменти на утримання їх малолітньої дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений у встановлений законом спосіб. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, ураховуючи думку позивача, який не заперечує проти розгляду справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини: [PERSON] та [PERSON] з 23 січня 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], народження 18 травня 2014 року (а.с. 4, 5). Малолітній [PERSON]. проживає на [INFO] разом з матірю [PERSON], яка самостійно утримувати сина не має можливості (а.с. 6). Відповідач проживає окремо та матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча зобовязаний надавати таку допомогу та має таку можливість. У відповідності до вимог ст.ст. 180, 199 Сімейного кодексу України (далі СК) обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька. Як передбачено приписами ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 183 СК установлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] має змогу сплачувати аліменти на неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), тому позов підлягає задоволенню. Як передбачено ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції № 10/07/02 від 10.07.2015 (а.с. 8) позивач оплатив правову допомогу в сумі 350 грн. Указані витрати суд стягує з відповідача на користь позивача. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved