Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

[PERSON] 30 січня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача ДНУЗТ ім. академіка В. Лазаряна про стягнення матеріальної допомоги, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку і моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що з 01 вересня 2005 року по 10 вересня 2019 року позивачка працювала в ДНУЗТ ім. акад. В. Лазаряна старшим викладачем; наказом від 03 вересня 2019 року вона звільнена з роботи з 10 вересня 2019 року за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію. Позивача звільнено з роботи, але своєчасно при звільненні не виплачено матеріальну і вихідну допомогу; позивачка звернулася до відповідача з питанням виплати їй вказаних сум, але відповідач відмовився це робити, мотивуючи це тим, що повний розрахунок з нею проведено, а матеріальна допомога виплачується лише за наявності фінансової можливості. Позивач вважає вказане не законим, вважає такі дії відповідача протиправними, виплата вихідної ді матеріальної допомоги при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію працівника передбачені колективним договором законом, але відповідач їй в цьому відмовив, виник спір. Утворилася заборгованість, на звернення позивача відповідач не звертає уваги, що порушує права позивача; позивач понесла втрати, їй завдана значна моральна шкода: порушено уклад його життя, зазнала страждань. Просили стягнути з відповідача на користь позивача в повному обсязі вказану нею вихідну і матеріальну допомогу, заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача ДНУЗІ ім. акад. В. Лазаряна в судовому засіданні викладені в позові обставини не визнали, надавши заперечення на позов, заперечували проти задоволення цього позову, оскільки всі передбачені законом виплати надали позивачці при розрахунку і звільненні своєчасно, без затримок, діяли в межах закону і наданих повноважень, затребувану позивачкою допомогу вони передбачали в колективному договорі лише за наявності фінансової можливості, а не в будь-якому разі, а такої можливості вони не мали при звільненні позивачки. Будь-якої матеріальної чи моральної шкоди не завдавали, вказані обставини також не доведені позивачем. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] з 01 вересня 2005 року працювала в ДНУЗТ ім. акад. В. Лазаряна старшим викладачем; досягла пенсійного віку 23 квітня 2019 року і з цього дня стала отримувати пенсійне забезпечення у вигляді призначеної за віком пенсії. 10 вересня 2019 року відповідно до власноручно написаної заяви позивачки згідно з наказом № 129-ос від 03 вересня 2019 року, [PERSON] була звільнена з посади за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. 25 вересня 2019 року позивачка звернулася до ДНУЗТ з письмовою заявою щодо надання їй грошової допомоги начебто не виплаченої вчасно у зв`язку із її виходом на пенсію. ДНУЗТ у своєму листі від 27 вересня 2019 року за № 50/1545-2г/3 надав позивачці роз`яснення з цього питання та рекомендував для його вирішення звертатися до органів пенсійного забезпечення. 27 грудня 2019 року ДНУЗТ отримало від позивачки наступну вимогу від 19 грудня 2019 року, щодо негайної виплати матеріальної допомоги у розмірі одного посадового окладу, який встановлено на день її звільнення, вихідної допомоги у розмірі її тримісячного середнього заробітку та середнього заробітку за період з 03 вересня 2019 року по день фактичного розрахунку. ДНУЗТ своїм листом від 22 січня 2020 року за № 50/102-2г/3 повідомив позивачці про відсутність законних підстав для задоволення її вимог. Позивач вважає вказане не законим, вважає такі дії відповідача протиправними, виплата вихідної ді матеріальної допомоги при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію працівника передбачені колективним договором законом, але відповідач їй в цьому відмовив, виник спір. Утворилася заборгованість, на звернення позивача відповідач не звертає уваги, що порушує права позивача; позивач понесла втрати, їй завдана значна моральна шкода: порушено уклад його життя, зазнала страждань. В добровільному порядку вирішити спір не вдалося, на звернення до відповідача позивач отримав відмову, звернення до інших органів ні до чого не призвели і він вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно позивач [PERSON] з 01 вересня 2005 року працювала в ДНУЗТ ім. акад. В. Лазаряна старшим викладачем; досягла пенсійного віку 23 квітня 2019 року і з цього дня стала отримувати пенсійне забезпечення у вигляді призначеної за віком пенсії. 10 вересня 2019 року відповідно до власноручно написаної заяви позивачки згідно з наказом № 129-ос від 03 вересня 2019 року, [PERSON] була звільнена з посади за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. 25 вересня 2019 року позивачка звернулася до ДНУЗТ з письмовою заявою щодо надання їй грошової допомоги начебто не виплаченої вчасно у зв`язку із її виходом на пенсію. ДНУЗТ у своєму листі від 27 вересня 2019 року за № 50/1545-2г/3 надав позивачці роз`яснення з цього питання та рекомендував для його вирішення звертатися до органів пенсійного забезпечення. 27 грудня 2019 року ДНУЗТ отримало від позивачки наступну вимогу від 19 грудня 2019 року, щодо негайної виплати матеріальної допомоги у розмірі одного посадового окладу, який встановлено на день її звільнення, вихідної допомоги у розмірі її тримісячного середнього заробітку та середнього заробітку за період з 03 вересня 2019 року по день фактичного розрахунку. ДНУЗТ своїм листом від 22 січня 2020 року за № 50/102-2г/3 повідомив позивачці про відсутність законних підстав для задоволення її вимог. Отже, посилання позивачки у своєму позові на те, що вона не отримувала на свої вимоги жодних відповідей або заперечень від ДНУЗТ є не відповідаючими дійсності і не можуть братися судом до уваги. Однією з позовних вимог позивачки є стягнення з ДНУЗТ невиплаченої матеріальної допомоги при виході на пенсію. Дійсно, пунктом 3.1.6 Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна на 2017-2019 р.р. передбачена матеріальна допомога до одного посадового окладу працівникам університету при виході на пенсію. Адміністрація університету зобов`язується надавати таку матеріальну допомогу за наявності фінансових можливостей та відповідно до чинного законодавства (п. 3.1 Колективного договору), тобто лише за наявності фінансової можливості, а не в будь-якому разі. Даний вид матеріальної допомоги має разовий характер та відповідно до п.п. 3.6 п. З Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України 13 січня 2004 року за № 5 не належить до фонду оплати праці і кошти на її виплату не затверджуються кошторисом на відповідний бюджетний рік. Отже, матеріальна допомога працівникові при виході на пенсію не є обов`язковою виплатою і виплачується за наявності коштів. Таких коштів при звільненні позивача у відповідача не було і немає зараз, тому їй і було повідомлено про це в передбаченому законом порядку. Підставою для надання такої матеріальної допомоги працівникові є саме вихід на пенсію, тобто отримання працівником пенсійного забезпечення, а не звільнення з роботи у зв`язку з виходом на пенсію. Оскільки ДНУЗТ на момент звернення позивачки не мав у наявності коштів для надання даної матеріальної допомоги, ця матеріальна допомога позивачці не призначалась та не виплачувалась. Передбачена ст. 44 Кодексу законів про працю України вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку виплачується у разі припинення трудового договору з підстав порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39). Підставою для звільнення позивачки було власне бажання у зв`язку з виходом на пенсію. Отже, підстав для призначення та виплати будь-якою вихідної допомоги позивачці у ДНУЗТ не має. Належний позивачці при звільнені розрахунок було проведено у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Ненадання матеріальної допомоги, яка не є обов`язковою виплатою, не може вважатися не проведенням остаточного розрахунку при звільнені. Отже, ДНУЗТ не має законних підстав для виплати позивачці середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як вона вважає. Крім того, позивачкою невірно було проведено розрахунок середньої заробітної плати на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з Главою II пунктом 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Позивачкою задля обчислення середнього заробітку були взяті виплат за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням, а саме серпень та липень. Але, відповідно до витягу з наказу від 01 липня 2019 року № 57-в позивачка з 01 липня 2019 року по 28 серпня 2019 року включно перебувала у відпустці, отже не працювала, тому у зв`язку з неправильним визначенням періоду розрахунку неправильно проведено й обчислення середньої заробітної плати позивачки. Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв`язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем та/або її представником не було надано належні докази наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації, чого позивачем зроблено не було. Чинне законодавство про працю, а саме ст. 237-1 КЗпП України, передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка не посилається у своєму позові взагалі на ст. 237-1 КЗпП України, як на підставу відшкодування їй моральної шкоди. До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Позивачка у своєму позові посилається на те, що у зв`язку з невиплатою їй матеріальної допомоги, їй довелося самостійно шукати гроші на життя, через що вона тривалий час не могла вночі спокійно спати, багато справ, запланованих раніше, що потребували матеріальних затрат, їй довелося відкласти, а від деяких взагалі змушена була відмовитися. Але ж позивачка чомусь не зазначає, що вона отримує пенсію щомісяця та заробітну плату, оскільки одразу ж у день свого звільнення в ДНУЗТ була призначена на посаду вчителя англійської мови у Приватному закладі освіти Технічному ліцеї, що вбачається з копії наданої нею трудової книжки. Отже, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає у власника або уповноваженого ним органу лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Позивачкою не доведені обставини її моральних страждань. Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв`язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно зст. 36, 38, 39 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином були виконані. Суми, належні позивачу за відпрацьований час, у повному обсязі відповідачем сплачені були. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно позивача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання сторони позивача на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на позивача. Згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» - «Від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин». Враховуючи, що даний спір стосується трудових відносин, позивач звільняється від сплати судового збору. Частиною 5 ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна про стягнення матеріальної допомоги, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку і моральної шкоди відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed