Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 22 листопада 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на грошові вклади в банку, витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення грошових коштів, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що в 2011 році померли її сестра і племінниця, після їх смерті відкрилася спадщина в вигляді квартири і коштів в вигляді вкладів в банку, вона подала заяви до нотаріуса про прийняття вказаної спадщини і отримання коштів, але не змогла це зробити через неправомірні дії відповідачів, які оформили незаконно свідоцтво про спадщину, шлюб, заповіт та інш. і заволоділи спірною квартирою і вкладами її родичів; неодноразові звернення до судів відповідачам нічого не дали, але і в добровільному порядку переоформити житло на неї і повернути вклади вона не бажають. На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання свідоцтв, договору та інш., спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідачів по невизнанню її законного права на вказану спадщину неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину відповідачки, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири між відповідачами, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на цю квартиру, визнати право власності на квартиру в порядку спадкування за законом за позивачкою, визнання за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на грошові вклади в банку, витребувати у відповідачів майно з чужого незаконного володіння та стягнути незаконно отримані в банку грошові кошти, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в зверненні до суду проти задоволення позову заперечували, вказавши на те, що всі істотні умови спірних правочинів дотримані і виконані, письмове роз`яснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску при укладанні заповіту чи видачі свідоцтва не було, ніхто в оману нікого не вводив. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе відповідачі не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдано. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України. Треті особи державний нотаріус Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори Куликов С.В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стаднік І.Л., представники управління державної реєстрації ГТУЮ у Дніпропетровській області і Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в зверненні до суду проти задоволення позову заперечувала і вважала за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що, як вказує сторона позивача, [PERSON] , здійснювала дії з оформлення спадщини, що відкрилася після смерті сестри [PERSON] (померла [INFO] ) та після смерті племінниці [PERSON] (померла [INFO] ) та є єдиною спадкоємицею за законом після смерті вищевказаних осіб, яка подала у встановленому порядку заяви про прийняття спадщини за законом до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Після смерті [PERSON] та [PERSON] залишилася квартира [ADDRESS] , що належала померлим на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 січня 1997 року, виданого згідно з розпорядженням від 08 січня 1997 року № 1/392-97 та грошові кошти у ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 199\~391.72 грн. (сто дев`яносто дев`ять тисяч триста дев`яносто одна гривня 72 коп.). Після смерті [PERSON] з`ясувалося, що 20 грудня 2011 року в Амур- Нижньодніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції між громадянкою [PERSON] та громадянином [PERSON] був зареєстрований шлюб. Про визнання вказаного шлюбу неукладеним [PERSON] було подано позов до суду. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до Амур-Нижньодніпровського районного у місті Дніпропетровську відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області задоволено і визнано неукладеним шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 20 грудня 2011 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції та зобов`язано АНД районний у місті Дніпропетровську відділ ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області анулювати актовий запис № 1347 від 20 грудня 2011 року про шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року рішення АНД районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року залишено без змін. 21 грудня 2011 [PERSON] було складено заповіт, яким він заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, що буде належати йому на день смерті і на що законом він матиме право - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] [PERSON] звернулася з заявою до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та 14 листопада 2012 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В. було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєстроване в реєстрі за № 1-1892. Згідно з вказаним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом [PERSON] було отримано грошові кошти по вкладах [PERSON] у ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 199\~391.72 грн. Крім того, [PERSON] подала позовну заяву до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська і 24 грудня 2013 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 200/17760/13-ц за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора в особі державного нотаріуса Кулікова С.В. було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено: встановлено юридичний факт належності права власності [PERSON] [INFO] , Ѕ частина квартири в [ADDRESS] у порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , встановлено юридичний факт належності права власності [PERSON] [INFO] , квартири і цілому в [ADDRESS] у порядку спадкування за законом, після смерті дружини [PERSON] , померлої [INFO] і визнано за [PERSON] право власності на 52/100 частин квартири, яка розташована в [ADDRESS] та право власності на квартиру в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2013 року було скасоване апеляційним судом Дніпропетровської області рішенням від 25 березня 2015 року, у задоволенні позову [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора в особі державного нотаріуса Кулікова С.В. про встановлення юридичного факту належності права власності на частину квартиру та про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року залишено без змін. 12 квітня 2014 року [PERSON] здійснила продаж квартири в [ADDRESS] : за договором № 535 від 12 квітня 2014 року, укладеного та зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Стаднік Іриною Леонідівною, квартира в [ADDRESS] була продана [PERSON] . [PERSON] як спадкоємиця за законом після смерті сестри [PERSON] та племінниці [PERSON] подала у встановленому порядку та строки заяви про прийняття спадщини за законом до Першої державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська. [PERSON] К [PERSON] Ф. заповіту на випадок своєї смерті не залишила. Спадкоємцем першої черги за законом була рідна дочка [PERSON] - [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори вона не зверталася, заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] не залишила. Подальші дії відповідача [PERSON] , на думку позивача, наслідком яких стало неправомірне заволодіння спадковим майном та неправомірне вибуття майна з володіння [PERSON] .. а також розгляд справи про законність укладеного між [PERSON] 1.1, та [PERSON] , шлюбу в Амур-Нижньодніпровському районному суді позбавили позивачку, як вона вважає, в подальшому оформити свідоцтво про право на спадщину. \~ \~ \~ \~З посиланням на ст. 317, 319, 388 ЦК України позивач вважає, що вона має право витребувати вказане спадкове майно від набувача відповідачі, оскільки вибуло воно з її володіння, не з волі сестри і племінниці, а іншим шляхом та було спрямоване на порушення конституційних прав і свобод та незаконне заволодіння майном [PERSON] .. На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договору купівлі-продажу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1 і 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Заповідач не може, позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Однак, на час відкриття спадщини - на дату смерті матері позивачки, остання не У відповідності до ст. 1257 ЦК України недійсним може бути визнаний заповіт, який «складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення або якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Судом з`ясовано, що дійсно 1 грудня 2011 [PERSON] було складено заповіт, яким він заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, що буде належати йому на день смерті і на що законом він матиме право - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] [PERSON] звернулася з заявою до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та 14 листопада 2012 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В. було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєстроване в реєстрі за № 1-1892. Згідно з вказаним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом [PERSON] було отримано грошові кошти по вкладах [PERSON] у ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 199\~391.72 грн. Але [PERSON] позовними вимогами не оскаржує вказаний заповіт, вважаючи його законним, а суд розглядає спір лише в межах заявлених вимог, свідоцтво ж про право на спадщину відповідачці видане саме на підставі вказаного заповіту, а не з інших підстав. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин заповіту на даний момент є дійсними, після його вчинення і прийняття спадщини було здійснено відповідну державну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. У позовній заяві [PERSON] зазначає на безпідставне спадкування [PERSON] майна після смерті [PERSON] та [PERSON] , а тому не мала права отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Але відповідачка успадкувала майно у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , бо на випадок своєї смерті ще 21 грудня 2011 року [PERSON] зробив заповіт, відповідно до якого, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку вона прийняла в порядку, установленому цивільним законодавством. Отже її право на спадкування виникло виключно на підставі заповіту [PERSON] . Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У позовній заяві [PERSON] , як на підставу «виникнення» у неї права звернення до суду з цим позовом зазначає рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року у цивільній справі № 199/7750/13-ц про визнання неукладеним 20 грудня 2011 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . На цій підставі [PERSON] вважає себе єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] Але цьому рішенню передувала низка судових рішень, які були ухвалені до вирішення спору про визнання шлюбу неукладеним. Постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2015 року в адміністративній справі № 804/19027/14 відповідачкою оскаржується в касаційному порядку та остаточна дата смерті [PERSON] не може вважатись достовірною. Доказів відмови нотаріуса позивачу в оформленні права на спадщину матеріали справи не містять, сама [PERSON] , заволодівши правовстановлюючими документами на квартиру своєї сестри, згодом племінниці, квартирою не опікувалась, її (квартиру) не утримувала, витрати по оплаті комунальних послуг жодного разу не сплатила (тоді як власність «зобов`язує»); квартира потребувала ремонту, новий власник [PERSON] вклав у ремонт квартири багато коштів, чим суттєво були покращені житлові умови та вартість квартири значно збільшилась (невід`ємні поліпшення неможливо виділити та повернути добросовісному набувачу). Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Доказів того, що на момент укладання спірного договору майно вибуло з володіння [PERSON] не з її волі, що було набуте за відплатним договором [PERSON] , суду не надано, а тому за відсутності доказів про зворотне [PERSON] набув квартиру у власність добросовісно. За загальним правилом добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Отже, за положеннями зазначених норм права лише власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна. За станом на дату укладання договору володіла квартирою саме відповідачка, на яку претендує [PERSON] , на законній підставі, а тому мала право розпоряджатись нею на власний розсуд. Щодо реалізації права [PERSON] на спадкування-визнання права власності за нею на грошові вклади на загальну суму 199\~391.72 грн., то відповідачка також отримала їх на законній підставі (доказів про незаконне набуття [PERSON] не надано), розпорядилась спадщиною в цій частині на власний розсуд. Вимога про стягнення означеної суми є похідною в залежності від первісної вимоги та може бути підставою для розгляду лише за наявності існуючого права. Згідно зі\~статтею 330 ЦК України\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення\~статті 330 ЦК України\~свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до\~статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у відповідачів, як добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно заповіту і свідоцтва, договору, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на грошові вклади в банку, витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення грошових коштів відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed