Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом також - заявник) звернулась до суду з даною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що з 30.10.1990р. перебувала у шлюбі з [PERSON], 23.11.1951р.н., який помер 22.08.2017р. у м.Донецьк. Добропільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті від 13.09.2017р. №15.32-1565, оскільки заявником для підтвердження факту смерті надано документи, форма яких не відповідають формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року №545 (далі за текстом - Наказ). Встановлення факту смерті заявнику необхідно для захисту спадкових прав. Просить встановити факт смерті [PERSON], 23.11.1951р.н., який помер 22.08.2017р. у м.Донецьк, Україна. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримала свої вимоги з причин зазначених в заяві, про встановлення факту смерті, просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи, Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, розглянувши справу у межах заявлених вимог,\~дослідивши письмові документальні докази, представлені в обґрунтування заяви, вважає, що подана заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно довідки №1449001743 від 10.04.2017р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявник [PERSON] є переселенцем та мешкає за адресою: Донецька область, Добропільський район, смт.Святогорівка, вул.Шкільна,106. Заявниця є дружиною померлого, що підтверджується копією паспорту заявниці, відповідно до якої 30.10.1990р. Приморським ЗАГС було укладено шлюб з [PERSON], 1951р.н.. [PERSON] зверталась до Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для реєстрації смерті [PERSON], але листом від 13.09.2017 року №15.32-1565, було відмовлено, оскільки заявником для підтвердження факту смерті подано документи, форма яких не відповідають формі визначеній Наказом. З копії свідоцтва про смерть серії ДНР №075636, виданого 23.08.2017р. Калинівським відділом запису актів цивільного стану м.Донецька державної реєстраційної палати міністерства юстиції ДНР, актовий запис №833 та копії довідки про смерть №330 від 22.08.2017р. виданого комунальним закладом «Центр первинної медико-санітарної допомоги» ДНР, вбачається фіксування смерті гр. [PERSON], 23.11.1951р.н., який помер 22.08.2017р. в місті Донецьк. Вказані копії свідоцтва про смерть та довідки про смерть видані закладами, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що заявниця є його рідною тіткою по матері і він знає її з часу свого народження. [PERSON] знав з 1974 року як чоловіка своєї тітки. 22 серпня 2017 року у процесі спілкування по скайпу з сестрою йому повідомили про смерть [PERSON] в м.Донецьку по причині видалення стравоходу. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка гр.[PERSON] надала аналогічні пояснення гр.[PERSON] Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного. Як передбачено ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Пунктом другим частини першої ст.257-1 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. В судовому порядку можуть також бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Приписами ч.2 ст.259 ЦПК України встановлено, що рішення суду про встановлення фактів, які підлягають реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398-VI від 01.07.2010р., державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою або рішенням суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (далі за текстом Закон) тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.9 Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Надана заявником копія свідоцтва про смерть та копія довідки про смерть, які видані установами на тимчасово окупованій території України, відповідно до ст.19 Конституції України та Закону не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Між тим, суд приймає до уваги розяснення ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ про застосування положень ст.257-1 ЦПК України, що викладені у листі від 15.04.2016 року №9-1130/0/4-16, та практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справах проти Туреччини(«Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також справах проти Молдови та Росії («Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilasku and Others v. Moldova and Russia»), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, із врахуванням «намібійського винятку», приходить до висновку, що рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватися на дотриманні вимог ст.213 ЦПК України, щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на непідконтрольній території. При цьому, суд звертає увагу заявника на позицію Верховного суду України, викладену в п.18 Постанови Пленуму №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», згідно якої, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті. Підсумовуючи викладене, приймаючи до уваги викладені заявником обставини, показання свідків, з огляду на сукупність досліджених доказів, відсутність заперечень з боку заінтересованої особи, з метою захисту прав особи, суд вважає, що заявлені вимоги про встановлення факту смерті підлягають задоволенню.

Outcome: approved