Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] 20 серпня 2020 року звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2017 року, від якого мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на її утриманні. Вона проживає на непідконтрольній території в м. Луганську і бажає виїжджати до м. Сєвєродонецька Луганської області, де живе її матір [PERSON] , яка надає їй матеріальну допомогу. Відповідач відмовляється добровільно надати згоду на виїзд дитини, тому просить надати дозвіл на перетин з дитиною лінії розмежування (виїзд/в`їзд) з тимчасово окупованою територією без згоди та супроводу батька, до досягнення донькою 16 років. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в заяві на ім`я суду просить розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, в заяві на ім`я суду просить розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги визнає. Представник служби у справах дітей Кремінської РДА Мельник С.А. у судове засідання не з`явилася, в заяві на ім`я суду просить розглянути справу за її відсутністю, проти задоволення позову не заперечує. Тому суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України вирішив справу розглянути за відсутністю учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 цього Кодексу у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК). Згідно ч. 5 ст. 157 Сімейного Кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Відповідно до ст. 1, ч. 2 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року зі змінами, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Україна зобов`язується підтримувати і забезпечувати зв`язок з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» м. Луганськ та м. Голубівка (Кіровськ) визнано тимчасово окупованою територією. Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне. Сторони з 11 липня 2017 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7), від якого мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 11), яка проживає з позивачем. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстровані на тимчасово непідконтрольній українській владі території в м. Луганськ та в м. Голубівка /м. Кіровськ/ Луганської області відповідно (а.с. 5-6, 8-9). Мати позивача [PERSON] зареєстрована як внутрішньо переміщена особа в м. Сєвєродонецьку Луганської області (а.с. 12-16). Мати бажає вивозити дитину з непідконтрольної території для спілкування та підтримання родинних відносин з бабусею останньої, яка проживає в м. Сєвєродонецьку Луганської області, відповідач нотаріально засвідченої згоди на перетин дитиною лінії розмежування не надає, тому з метою захисту прав та інтересів дитини суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, оскільки це буде відповідати найкращим інтересам дитини, у тому числі щодо приєднання до культурної спадщини України в майбутньому.

Outcome: approved