Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

[PERSON] 14 квітня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що домоволодіння за адресою: Довга Блака (колишня Червоноповстаньска балка) буд. 30 у м. Дніпро (Дніпропетровськ) побудував в 1933 році на вільній земельній ділянці [PERSON]. В 1990 році [PERSON] помер, після його смерті до відповідної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини ніхто не звертався. З квітня 1996 року позивача [PERSON] оселився та відкрито мешкає у вище вказаному домоволодінні, що підтверджується складеним актом та іншими доказами, що додано до позовної заяви. На початку 2016 року позивач домовився з відповідачем [PERSON] щоб останній здійснив поточний ремонт домоволодіння. Всі ремонтні роботи були виконанні ним належним чином в строки передбачені їх домовленістю. Проте, останній дізнався під час проведення ремонтних робіт, що позивач не є власником цього будинку, в якому він проводив ремонт та, що він нікому не належить, а позивач користується ними з 1996 року, а тому він не визнає його права власності та чинить перешкоди в користуванні, розпорядженні вказаним майном і не дає позивачу вільно ним користуватися та розряджатися чим порушує, на думку позивача, його законні права. Однак враховуючи вище викладені обставини, позивач вважає, що з 1996 року він добросовісно заволодів чужими майном і продовжую відкрито, безперервно володіти ними понад 20 років, підтримує його в належному стані, справно оплачує комунальні послуги з утримання будинку, за теплову енергію, послуги звязку, електроенергію, а отже має право на набуття права власності на спірні приміщення за набувальною давністю. Позивач цей будинок обслуговує, мешкають там своєю родиною тривалий час, роблять ремонти і прибудови, але належним чином це не оформлено, не оформлені належним чином і документи стосовно їх перереєстрації право власності на цей будинок. Звернувся до третьої особи з питанням дозволу на оформлення документів на себе на вказаний будинок, але відповіді отримано не було. Позивач просив фактично узаконити за ним цей будинок, визнавши його добросовісним набувачем вказаного будинку, визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з урахуванням добудов і прибудованих приміщень за набувальною давністю, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні до суду позовні вимоги фактично визнав, підтримали викладені в них обставини, не заперечували проти них і розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Дніпровської міської ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, вони не порушували права позивача, На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. В письмовому зверненні до суду фактично не заперечували проти позовних вимог і розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що домоволодіння за адресою: Довга Блака (колишня Червоноповстаньска балка) буд. 30 у м. Дніпро (Дніпропетровськ) побудував в 1933 році на вільній земельній ділянці [PERSON]. В 1990 році [PERSON] помер, після його смерті до відповідної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини ніхто не звертався. З квітня 1996 року позивача [PERSON] оселився та відкрито мешкає у вище вказаному домоволодінні, що підтверджується складеним актом та іншими доказами, що додано до позовної заяви. На початку 2016 року позивач домовився з відповідачем [PERSON] щоб останній здійснив поточний ремонт домоволодіння. Всі ремонтні роботи були виконанні ним належним чином в строки передбачені їх домовленістю. Проте, останній дізнався під час проведення ремонтних робіт, що позивач не є власником цього будинку, в якому він проводив ремонт та, що він нікому не належить, а позивач користується ними з 1996 року, а тому він не визнає його права власності та чинить перешкоди в користуванні, розпорядженні вказаним майном і не дає позивачу вільно ним користуватися та розряджатися чим порушує, на думку позивача, його законні права. Однак враховуючи вище викладені обставини, позивач вважає, що з 1996 року він добросовісно заволодів чужими майном і продовжую відкрито, безперервно володіти ними понад 20 років, підтримує його в належному стані, справно оплачує комунальні послуги з утримання будинку, за теплову енергію, послуги звязку, електроенергію, а отже має право на набуття права власності на спірні приміщення за набувальною давністю. Позивач цей будинок обслуговує, мешкають там своєю родиною тривалий час, роблять ремонти і прибудови, але належним чином це не оформлено, не оформлені належним чином і документи стосовно їх перереєстрації право власності на цей будинок. Звернувся до третьої особи з питанням дозволу на оформлення документів на себе на вказаний будинок, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання позивач не може, відповідач проти цього заперечував, добровільно спір не вирішено, його права порушуються. На своїх вимогах позивач наполягає. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що домоволодіння за адресою: Довга Блака (колишня Червоноповстаньска балка) буд. 30 у м. Дніпро (Дніпропетровськ) побудував в 1933 році на вільній земельній ділянці [PERSON]. В 1990 році [PERSON] помер, після його смерті до відповідної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини ніхто не звертався. З квітня 1996 року позивача [PERSON] оселився та відкрито мешкає у вище вказаному домоволодінні, що підтверджується складеним актом та іншими доказами, що додано до позовної заяви. Частиною 1 статі 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону. З викладеного вбачається, що здійснивши користування цим майном позивач здійснила лише розпорядження своєю власністю за власним розсудом і ніяким чином не порушила прав та інтересів будь-яких фізичних чи юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під державною реєстрацією речових прав розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Рішення суду про визнання права власності є правовстановлюючим документом, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, що регулює відносини, повязані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, до правовстановлюючих документів на нерухоме майно відносяться судові рішення, що набрали законної сили. Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 17 жовтня 2013 року № 868, рішення судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на таке майно. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Пунктом 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 передбачено, що реєстрації права власності підлягають тільки обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці обєкти. Відповідно до п. 8.1. Положення, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за Наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Згідно п. 9 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Судом в судовому засіданні встановлено, що з квітня 1996 року позивача [PERSON] оселився та відкрито мешкає у вище вказаному домоволодінні, що підтверджується складеним актом та іншими доказами, що додано до позовної заяви. Отже з 1996 року він добросовісно заволодів чужими майном і продовжую відкрито, безперервно володіти ними понад 20 років, підтримує його в належному стані, справно оплачує комунальні послуги з утримання будинку, за теплову енергію, послуги звязку, електроенергію, а отже має право на набуття права власності на спірні приміщення за набувальною давністю. Позивач цей будинок обслуговує, мешкають там своєю родиною тривалий час, роблять ремонти і прибудови, але належним чином це не оформлено, не оформлені належним чином і документи стосовно їх перереєстрації право власності на цей будинок. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач чи третя особа в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними чи іншими діями позивача відповідачу завдано майнової шкоди та прямих збитків або інш., які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом. Не може суд прийняти до уваги не погодження відповідача з певними вимогами позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджені. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивача заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача чи третьої особи по набуванню права власності, предмету спору, відповідач не довів зворотнього, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на господарські споруди та житловий будинок № 30, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Довга Балка, який складається з житлового будинку літ А-1, загальна площа 48.1 кв. м., житлова площа 24.1 кв. м., допоміжна площа 24.0 кв. м.: а саме: приміщення 1 веранда площа 3,3 кв. м, приміщення 2 тамбур площа 1,8 кв. м., приміщення 3 кухня площа 9,3 кв. м., приміщення 4 житлова площа 13,0 кв. м., приміщення 5 санвузол площа 4,5 кв.м, приміщення 6 комора площа 5,1 кв. м., приміщення 7 житлова площа 11,1 кв. м., а також літ. Б, Г сараї, літ. В вбиральня, літ. № 1…7 споруди, літ. І замощення, за набувальною давністю. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved