Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності,посилаючись на те, що 04 серпня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, про що виконавчим комітетом Шепилівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області був зроблений актовий запис № 4 і проживали однією сім`єю до 2020р.. Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 22.07.2020р. по справі № 386/330/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. В період шлюбу та до моменту припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, а саме 18.07.2017р., згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки за спільні кошти, подружжя придбали: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] житловою площею 49, 7 кв.м., загальною площею 82,01 кв.м., земельну ділянку площею 0,1193 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 3521455100:50:045:0001, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з наведеним представник позивача просить визнати житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1193 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер:3521455100:50:045:0001, яка розташована за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , як такої, що набута в порядку поділу майна подружжя. Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1193 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер:3521455100:50:045:0001, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , як такої, що набута в порядку поділу майна подружжя. Стягнути з відповідача судові витрати. 14.04.2021р. ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Позивач та його представник в судове засідання не з?явились. Представник позивача [PERSON] надіслала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просить розгляд цивільної справи проводити у її відсутність, позовні вимоги визнає повністю, що стосується судових витрат по справі просить врахувати визнання позову, покласти на неї судові витрати у розмірі Ѕ частини від понесених позивачем витрат. Відповідно до частин 3, 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази та подані заяви, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом. В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2015 року, який розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 22.07.2020р. (а.с. 6-8). За час спільного проживання сторонами, а саме [PERSON] за договором купівлі-продажу житлового будинку від 18.07.2017р., набуто у власність житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями за [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Захаренко В.В. Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області (а.с. 9-10). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] набуто у власність земельну ділянку площею 0,1193 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер:3521455100:50:045:0001, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-14). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №248139995 від 15.03.2021р. вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянку площею 0,1193 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер:3521455100:50:045:0001, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договорів купілі-продажу від 18.07.2017 р. (а.с.11-12). Згідно висновку про вартість об`єкту оцінки, а саме житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 82,01 кв.м., оціночна ринкова вартість Ѕ частки об`єкту оцінки становить 65800 грн. (а.с.15). З витягу із технічної документації від 19.03.2021р. про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 3521455100:50:045:0001, яка розташована за адресою: [ADDRESS] становить 119372,00 грн. станом на 01.01.2021р. (а.с.16) Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ч.2 ст.78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, майно, а саме житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1193 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд було придбано сторонами за час їх шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Доказів, які б свідчили, що вищезазначене майно було придбане не у період шлюбу, або за особисті грошові кошти одного з подружжя, а також, що вказане майно є неподільним матеріали справи не містять. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи також не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя, а тому позовні вимоги про визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку разом із господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1193 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер:3521455100:50:045:0001 підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з наступного. Що стосується стягнення із відповідача судових витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із статтею 141 ЦПК України у разі задоволення позову, витрати, на професійну правничу допомогу; покладаються на відповідача. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, суд звертає також увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані, зокрема: договір про надання правничої (правової) допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо); документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо), а також документи на підтвердження надання адвокатом та отримання клієнтом професійної правничої допомоги (акт приймання-передачі), із детальним описом вчинених ним відповідних дій (не тільки щодо участі в судових засіданнях, а інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, зокрема, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів тощо) Зазначені витрати позивача мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем крім ордеру не надано жодного документу щодо надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. У зв`язку з визнанням відповідачем позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 908 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду, а інша частина судового збору в тому ж самому розмірі, у зв`язку з задоволенням позову, покладається на відповідача. Відповідно до квитанції про сплату №78 від 06.04.21р. позивачем сплачено за подачу до суду позову судовий збір у розмірі 1816,00 грн., який він просить стягнути з відповідача. На підставі поданих по справі доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача мали місце і підтверджуються письмовими матеріалами справи, які не викликають сумніву, вони являються достовірними та вичерпними, а також визнання позовних вимог відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial