Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі - відповідач, ПАТ «Банк Кредит Дніпро»), в якому просить стягнути з відповідача - неустойку у вигляді пені (3%) за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 632,74 Євро та вирішити питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 2 500,00 грн. шляхом зарахування на рахунок позивач для видачі через касу банку. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 28.10.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір шляхом подання заяви про розміщення банківського вкладу/договору банківського вкладу № 33308046229801 від 28.10.2016 року та розміщення вкладу у відділенні «Майдан Незалежності» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з оформленням спеціального цінного папера - іменного ощадного (депозитного) сертифіката. Як зазначено в іменному ощадному (депозитному) сертифікаті, датою випуску сертифіката є 28.10.2016 року, а строк (термін) отримання вкладу за сертифікатом - 28.10.2017 року, при чому цей строк (термін) є присічним, тобто банк зобов`язаний був видати належні позивачу кошти за сертифікатом до 28.10.2017 року. 28.10.2017 року позивач особисто прибув до банківського відділення та пред`явив свій сертифікат для погашення, однак, отримав відмову. Того ж дня, позивач написав заяву з вимогою пояснити причини невиконання банком своїх зобов`язань, яку було зареєстровано за вх. № 51/12-486 від 28.10.2017 року. Наступного робочого дня, 30.10.2017 року, позивач повторно пред`явив сертифікат до погашення, але знову одержав відмову. В подальшому позивачем було подано скаргу до Національного банку України у відповідь на яку позивачем 12.12.2017 року було одержано лист з якого вбачалось, що позивач звертався в післяопераційний час. Оскільки відповідач двічі протиправно відмовив у погашенні ощадного сертифіката, а позивач є споживачем фінансових послуг, то відповідно до положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просить стягнути пеню за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 3% вартості роботи (послуги). Крім того, позивач зазначає, що незаконними винними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку останній оцінює в розмірі 2 500,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.02.2018 року позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживача залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 21.05.2018 року позивач усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживача в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 05.07.2018 року. 13.06.2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 26.06.2018 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити в позові оскільки відповідач цілком правомірно не видав позивачу вклад 28.10.2017 року та 30.08.2017 року, зважаючи на те, що звернення позивача відбулося у післяопераційний час, зокрема, 28.10.2017 року - субота, вихідний день - післяопераційний час; 30.10.2017 року - позивач звернувся о 18:50 - післяопераційний час. Крім того, оскільки сума вкладу перевищувала 5 000,00 грн., то позивач мав завчасно повідомити банк про намір отримання коштів для гарантування отримання коштів під час звернення. 05.07.2018 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про продовження процесуальних строків та відкладення розгляду справи, оскільки позивач бажає реалізувати своє право щодо надання відповіді на відзив, виклавши письмово свої міркування і аргументи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2018 року в задоволенні заяви відповідача про розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживача за правилами загального позовного провадження відмовлено. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2018 року задоволено клопотання позивача та продовжено строк на надання відповіді на відзив до 10.07.2018 року, продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та розгляд справи відкладено до 07.08.2018 року. 12.07.2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що твердження наведені у відзиві є хибними, так як позивач не підписував з банком ніяких заяв-згод на укладання так званого «Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб (УДБО), отже УДБО на нього не поширюються. 07.08.2018 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва із заявою про розгляд справи без його участі. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.08.2018 року, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у справі оголошено перерву до 26.09.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.09.2018 року, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у справі оголошено перерву до 12.10.2018 року. 12.10.2018 року, у зв`язку із зайнятістю судді в порядку чергування, справу було знято зі складу та призначено на 30.11.2018 року. 30.11.2018 року, у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному, справу було знято зі складу та призначено на 23.01.2019 року. 23.01.2019 року, у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному, справу було знято зі складу та призначено на 27.03.2019 року. 27.03.2019 року, у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному, справу було знято зі складу та призначено на 18.06.2019 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2019 року, у зв`язку із неявкою учасників справи та відсутністю відомостей про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, було відкладено розгляд справи до 22.10.2019 року. В судове засідання 22.10.2019 року з`явився позивач. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить направлення останньому судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на зазначену в позовній заяві адресу, проте, конверт повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Як визначено у ч. ч. 1, 2, 3 ст.. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Отже, оскільки судова повістка була направлена відповідачу на зазначену в позовній заяві адресу місця реєстрації останнього, проте, конверт повернувся із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання», а відповідач про зміну адреси суд не повідомляв, то суд вважає, що судова повістка йому вручена. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив позов задовольнити. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 28.10.2016 року [PERSON] задля підтвердження внесення до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» депозиту було видано іменний ощадний (депозитний) сертифікат серії КД № 000258 на суму 5 000,00 Євро з процентною ставкою по депозиту 6,80 %. Строк отримання вкладу за сертифікатом - 28.10.2017 року. 28.10.2017 року [PERSON] пред`явив оригінал сертифіката о погашення у ПАТ «Банк Кредит Дніпро», проте останній взятих на себе зобов`язань не виконав. Того ж дня, 28.10.2017 року о 14 год. 55 хв., [PERSON] звернувся до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» із письмовою заявою про пояснення причин невиконання банком своїх договірних зобов`язань, а саме відмови у видачі належної [PERSON] суми вкладу з відсотками. 31.10.2017 року [PERSON] звернувся зі скаргою на бездіяльність ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до Національного банку України, за результатом розгляду якої у листі від 24.11.2017 року за вих. № 20-0005/79907 Національний банк України повідомив позивачу, що 28.10.2017 року він звернувся у післяопераційний час, що не дало змогу банку виконати свої зобов`язання, проте, 01.11.2017 року кошти за сертифікатом виплачені, а проблемні питання між ним і ПАТ «Банк Кредит Дніпро» врегульовані. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). Згідно ст.. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Як визначено у ст.. 1065 ЦК України, ощадний (депозитний) сертифікат підтверджує суму вкладу, внесеного у банк, і права вкладника (володільця сертифіката) на одержання зі спливом встановленого строку суми вкладу та процентів, встановлених сертифікатом, у банку, який його видав. Загальний порядок залучення банками України та філіями іноземних банків в Україні грошових коштів (як у національній, так і в іноземній валюті) або банківських металів від юридичних і фізичних осіб на їх поточні, вкладні (депозитні) рахунки та розміщення ощадних (депозитних) сертифікатів регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення). Пунктом 1.2 Положення, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Згідно з п. 2.4 Положення, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. Аналізуючи викладене, ПАТ «Банк Кредит Дніпро» зобов`язане було 28.10.2017 року виплатити [PERSON] суму вкладу та нараховані відсотки. Щодо тверджень відповідача про те, що позивач звернувся до банку із вимогою про видачу вкладу у післяопераційний час, а тому йому правомірно відмовлено у видачі вкладу, суд зазначає наступне. В силу положень п. 5 Наказу ПАТ «Банк Кредит Дніпро» від 21.11.2016 року № 149 «Про встановлення тривалості операційного дня та операційного часу у ПАТ «Банк Кредит Дніпро» встановлено, що відділення, режим роботи яких передбачає обслуговування клієнтів до 19 год. 00 хв., а також відділення, які працюють у вихідні та святкові дні, в режимі післяопераційного часу можуть здійснювати операції, зазначені в Додатку 1 до цього Наказу. Так, відділення «Майдан Незалежності» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» передбачає обслуговування клієнтів до 19 год. 00 хв., а також роботу відділення у суботу, отже, за приписами Наказу від 21.11.2016 року № 149 вказане відділення має право проводити операції, вказані у Додатку 1, у післяопераційний час. Додатком 1 до Наказу від 21.11.2016 року № 149 затверджено Перелік операцій, які здійснюються у післяопераційний час у відділеннях ПАТ «Банк Кредит Дніпро». Відповідно до п. 3 Додатку 1 до Наказу від 21.11.2016 року № 149 відділення ПАТ «Банк Кредит Дніпро» у післяопераційний час здійснюють видачу готівкових коштів у національній та іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків фізичних осіб. Отже, враховуючи той факт, що відділення «Майдан Незалежності» за режимом роботи працює у суботу (в т.ч. 28.10.2017 року), та внутрішньо-організаційними документами ПАТ «Банк Кредит Дніпро» передбачено можливість видачі готівкових депозитних коштів клієнтам у післяопераційний час, то відповідач неправомірно відмовив позивачу у поверненні належної йому суми вкладу 28.10.2017 року. У висновку Європейскього Суду з прав людини, викладеного у справі Zolotas проти Греції (№ 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачеві, відповідач порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до статті 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Зокрема, у статті 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. У порушення цих норм, позивач був позбавлений права користуватися своїм майном - грошовими коштами. Як визначено у ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до визначень, наданих у ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Аналогічний висновок викладений і Верховним Судом України у його постанові від 11.05.2016 року у справі № 6-37сц16 та Верховним Судом у його постановах від 29.05.2019 року у справі № 758/771/16-ц (провадження № 61-34470св18), від 26.02.2020 року у справі № 201/6621/16-ц (провадження № 61-12427св18), від 19.06.2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19). Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. В силу приписів ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Верховний Суд України у своїй постанові від 11.05.2016 року у справі № 6-37сц16 сформував висновок, що пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Аналогічний висновок підтримано і Верховним Судом у його постановах, зокрема, від 26.02.2020 року у справі № 201/6621/16-ц (провадження № 61-12427св18), від 29.05.2019 року у справі № 758/771/16-ц (провадження № 61-34470св18), від 11.12.2019 року у справі № 759/16734/15-ц (провадження № 61-22252св18). Отже, з наведеного вбачається, що відповідач несе відповідальність за неналежне виконання депозитного договору, у тому числі, і відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Як вбачається з матеріалів справи, депозитні кошти було видано позивачу 01.11.2017 року, тобто із простроченням видачі вкладу на 4 дні. Сума депозитного вкладу відповідно до іменного ощадного (депозитного) сертифікату серії КД № 000258 від 28.10.2016 року складає 5 000,00 євро. Станом на 28.10.2017 року сума вкладу з нарахованими відсотками, належна до виплати за сертифікатом, склала 5 272,83 євро. Враховуючи кількість днів прострочення повернення вкладу, сума пені (3%) складає: 5 272,83/100%*3%*4=632,74 (євро). Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені у розмірі 632,74 Євро є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає таке. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В силу положень п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальним правилом моральну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала, за наявності її вини. Аналогічного підходу дотримується і Верховний Суд, що знайшло своє відображення у його постанові від 19.09.2019 року у справі № 335/10080/15-ц (провадження № 61-10703св18). У постанові від 23.09.2019 року по справі № 638/10448/14-ц (провадження № 61-23506св18) Верховний Суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене кореспондується зі ст. 81 ЦПК України. Позивачем не обґрунтовано належними доказами, що йому було завдано моральну шкоду, не зазначено у чому саме вона полягає, не доведено, що моральна шкода була завдана саме протиправними діями відповідача, а також, що наявний причинно-наслідковий зв`язок між такою шкодою і протиправними діяннями ПАТ «Банк Кредит Дніпро». За таких обставин, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням того, що судовий збір при поданні позовної заяви позивачем не сплачувався, а відповідачами не надано належних доказів на підтвердження понесення судових витрат, то питання про розподіл судових витрат судом не вирішується. Враховуючи викладене,

Outcome: partial