Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

[PERSON] 21 лютого 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.3-10), в якому посилаючись на обставини позову, просить суд визнати недійсною довіреність, видану від імені [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , на ім`я [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , на розпорядження квартирою [ADDRESS] , посвідчену приватним нотаріусом ДМНО Батовою Тетяною Сергіївною 09.02.2016 року, реєстровий №252; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 54,0 кв.м., житловою 27,6 м.кв., укладений між [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , та покупцем [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Златовою Наталією Анатолівною 27.04.2016 року, реєстровий №4657; скасувати попередні записи про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] №, загальною площею 54,0 кв.м., житловою 27,6 м.кв., за [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , та [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] . Поновити запис про право власності [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , на квартиру [ADDRESS] загальною площею 54,0 кв.м., житловою 27,6 м.кв.; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , квартиру [ADDRESS] №, загальною площею 54,0 кв.м., житловою 27,6 м.кв.; стягнути судові витрати по справі пропорційно з Відповідачів. В обґрунтування вимог зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996 року, виданого згідно з розпорядженням №6/942-96, квартира [ADDRESS] , на праві власності належить йому. Взимку 2018 року він дізнався, що належна йому на праві власності квартира [ADDRESS] зареєстрована за невідомою йому особою - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2016 року, реєстровий №4657, укладеного між невідомою йому особою продавцем [PERSON] , та покупцем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Златовою Наталією Анатолівною. З приводу шахрайських дій відносно належного йому нерухомого майна він звернувся до поліції, у зв`язку із чим, було відкрито кримінальне провадження №ЄРДР 12019040650000302 з правовою кваліфікацією ч.1 ст. 190 КК України. Як з`ясувалось, приватним нотаріусом ДМНО Батовою Тетяною Сергіївною 09.02.2016 року, реєстровий №252, була посвідчена довіреність, нібито від його імені [PERSON] , на ім`я невідомої особи [PERSON] , зокрема на розпорядження належної йому квартири [ADDRESS] Після відкриття кримінального провадження №12019040650000302 на запит прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Соколянського Д.А. приватний нотаріус Батова Т.С. надала документи, на підставі яких була видана оскаржувана довіреність, зокрема копію паспорта [NUMBER] , виданого Корольовським РВ УВМС України в Житомирській області 21.12.2004 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Запоріжжя. З наданої копії паспорту вбачається, що на фото паспорта зовсім інша особа, до того ж 21.12.2004 року у Корольовському РВ УВМС України в Житомирській області він паспорт не отримував, навіть жодного разу не перебував у цьому місті. Його паспорт громадянина України [NUMBER] був виданий Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 12.05.2008 року. Також на вимогу прокурора приватний нотаріус Златова Наталія Анатоліївна надала копію договору купівлі-продажу від 27.04.2016 року, реєстровий №4657, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , а також документи, на підставі яких був посвідчений даний договір, зокрема копію паспорту [PERSON] , копію паспорта [PERSON] , а також копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] на підставі довіреності від 09.02.2016 року від імені [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений 17.03.2016 року приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Лілією Вячеславівною за реєстровим №498. Позивач зазначає, що жодних довіреностей на нотаріальних бланках з питання розпорядження належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] не підписував та не надавав, тому подальше відчуження спірної квартири проводилось проти його волі та без його відома. 11 квітня 2019 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] треті особи [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Ліля Вячеславівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Златова Наталія Анатоліївна про визнання договору дійсним, визнання добросовісним набувачем (том І а.с.136-143). В якому посилаючись на викладені обставини просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ), загальною площею 54.0 кв.м., житловою 27.6 кв.м.. укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (Продавець) та [PERSON] (РНОКПГІ [NUMBER] ) (Покупець), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Наталією Анатоліївною 27.04.2016 року, реєстровий № 4657; визнати [PERSON] (РНОКГІГІ [NUMBER] ) добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] ), загальною площею 54,0 кв.м., житловою 27,6 кв.м.; стягнути з Відповідача за зустрічним позовом [PERSON] (РНОКПГІ [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати. Ухвалою суду від 05 березня 2019 року в якості забезпечення позову накладено заборону на відчуження спірного нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] (том І а.с.84-85). Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до положень ст. ст. 128-129 ЦПК України. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - [PERSON] та його представник за договором адвокат - Буденко Ю.Ю., в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Проти вимог зустрічного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні [PERSON] надав пояснення про наступне. Зазначив, що його батько помер ще до 1990-х років, а мати потребувала постійного догляду, у зв`язку із чим, він проживав із нею по вул.. Сєрова, а у спірній квартирі не проживав, вона стояла закритою, оплату комунальних послуг не здійснював, у зв`язку із чим, накопичувались борги. Більше десяти років квартира була без догляду. В 2014 році він проходив вздовж будинку [ADDRESS] та побачив, що на балконі квартири №9 висять чужі речі. Вирішив, що з цього приводу до органів поліції звертатися не буде, бо боявся за своє життя. Приблизно у 2016 році він вирішив навідатись до квартири, але не зміг відкрити двері, припустивши, що це сусіди навмисно пошкодили замок у дверях. Згодом проходивши повз будинок він побачив, що на балконі квартири знаходяться чужі речі, але злякавшись за своє життя - нічого не вчиняв. Трохи згодом почав шукати допомогу. Зазначив, що у нотаріуса ніколи не був, жодних документів не підписував, нічого не продавав. На одному місці не проживає, змінюючи адреси проживання. У 2008 році він втратив паспорт, у зв`язку із чим, одержав новий в травні 2008 року. Де знаходяться оригінали правовстановлюючих документів на квартиру він не пам`ятає. До часу приватизації та після, в спірній квартирі не проживав. Також, позивач зазначив, що він вважає своє право порушеним, але не проти був би отримати від [PERSON] грошову компенсацію у розмірі вартості спірної квартири за ціною визначеною у оспорюваному договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2016 року. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним - [PERSON] та його представник адвокат - Шпортько С.І., у судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Вимоги зустрічного позову підтримали та просили задовольнити. [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились. Про причини своєї неявки не повідомили. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавали. Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Батова Т.С. в судове засідання не з`явилась. До суду надіслала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (том І а.с.228). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Кокозадзе Л.В. в судове засідання не з`явилась. До суду надіслала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (том І а.с.221). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Златова Н.А. в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв та пояснень не надавала. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Суд, вислухавши представників сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 29.08.1996 року виданого виконкомом міської Ради народних депутатів [PERSON] належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (том І а.с.25). З відомостей наданих КП «ДМБТІ» ДОР вказано, що в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право власності [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.08.1996 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів відповідно з розпорядженням №6/942-96, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №265п за реєстровим №64 (том І а.с.101). Приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. 09 лютого 2016 року посвідчено довіреність, зареєстровану в реєстрі за №252, від імені [PERSON] , якою уповноважено [PERSON] бути його представником як власника належної йому квартири [ADDRESS] , зокрема, розпоряджатися (продавати) вказану квартиру, на умовах які будуть визначені ним самостійно, виходячи із розумної доцільності, а також представляти його інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, пов`язаних із укладенням та належним оформленням попереднього договору, договору купівлі-продажу (том І а.с.12, 13). 17 березня 2016 року між [PERSON] діючим на підставі довіреності від 09.02.2016 року від імені [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В. (том І а.с.16). 27 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А. (том І а.с.14-15). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2017 року визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] (том І а.с.200-202). В лютому 2019 року [PERSON] звернувся до Соборного ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про кримінальне правопорушення (том І а.с.27), на підставі якої розпочато кримінальне провадження №12019040650000302 від 05.02.2019 року, за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України (том І а.с.28). Крім того, в квітні 2019 року [PERSON] звернулась до Шевченківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, відомості про яке в ЄРДР внесено на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, за №12019040640001021 від 27.04.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України (том І а.с.197,198). Відомостей щодо завершення вказаних кримінальних проваджень, прийнятих рішень за результатами розслідування суду не надано. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Довіреністю, відповідно до ст. 244 ЦК України, є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. В силу статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. У відповідності до п.п.2, 5 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння, або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав (п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України) є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п.22,23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Право власності та право користування нерухомим майном набуваються в порядку, визначеному ЦК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав. У відповідності до положень ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Зважаючи на непослідовну позицію позивача щодо позовних вимог, суд неодноразово роз`яснював йому процесуальне право щодо зміни предмета позову та досягнення мирової угоди, чим позивач у свою чергу не скористався. Так, під час розгляду справи, суд роз`яснював позивачу та його представнику право на подання достатніх доказів, в тому числі шляхом призначення почеркознавчої експертизи, але позивач та його представник категорично відмовились від подання на розгляд суду додаткових клопотань. Суд вважає неналежними доказами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги зокрема, лист приватного нотаріуса ДМНО Батової Т.С. (том І а.с.244), та факт відкритого кримінального провадження №12019040650000302 від 05.02.2019 року, за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України (том І а.с.28), які жодним чином не свідчить про підробку довіреності від 09.02.2016 року. Зважаючи на викладене, суд приходить висновку, що належних, допустимих та достатніх доказів того, що довіреність, яка видана від імені [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , на ім`я [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , на розпорядження квартирою [ADDRESS] , посвідчена приватним нотаріусом ДМНО Батовою Тетяною Сергіївною 09.02.2016 року, реєстровий №252, посвідчена із недодержанням сторонами вимог, які встановлені ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України [PERSON] не надано. Зокрема, суд вважає, що підстав задля визнання угоди - договору купівлі-продажу від 27.04.2016 року недійсною не має, зважаючи на ту обставину, що попередній договір купівлі-продажу від 17.03.2016 року, який було укладено між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 09.02.2016 року, та [PERSON] , позивачем та його представником не оспорювалось. Крім того, суд зауважує, що позивачу роз`яснювалось право на зміну предмета позову, але цим правом [PERSON] та його представник не скористались. Крім того, зважаючи на надані в судовому засіданні пояснення самого [PERSON] та матеріали справи, суд вважає доведеною ту обставину, що [PERSON] ще в 2014 році знав та розумів, що в квартирі [ADDRESS] , хтось проживає та розпоряджається нею на власний розсуд, але не вчиняв жодних дій щодо захисту свого права власності на спірну квартиру. Але, застосування позовної давності в даному спорі як підставу відмови у задоволенні первісного позову, суд не застосовує враховуючи фактичні обставини справи та відмови у задоволенні з інших об`єктивних підстав. Щодо вимог зустрічного позову, то суд виходить із наступного. Згідно із положеннями ст.. 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що доводи зустрічного позову [PERSON] не є підставами, що регламентовані ч.2 ст. 193 ЦПК України, а фактично зводяться до заперечень проти вимог первісного позову [PERSON] . Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 81-89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає, що вимоги первісного позову є безпідставними, недоведеними та необґрунтованими, у зв`язку із чим, задоволенню не підлягають, у свою чергу вимоги зустрічного позову є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 141 ЦПК України, суд виходячи з того, що у задоволенні позовів відмовлено, сплачений учасниками судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed