Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] 16.04.2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод в користуванні житлом, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.1991 року належить 13/125 частин жилого будинку в [ADDRESS], житловою площею 43,2 кв.м., загальною площею 61,2 кв.м. Згідно особового рахунку на квартиру [NUMBER] в квартирі зареєстровані з 10.03.1992 року власник [PERSON] та її донька [PERSON], а також двоє онуків власника [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO], які є дітьми відповідача. [PERSON] разом з дітьми в квартирі [ADDRESS] не проживають з червня 2013 року. Вони добровільно залишили квартиру, забрали всі свої речі, з того часу квартирою не цікавляться, участі в оплаті комунальних послуг не приймають. У зв'язку з підвищенням тарифів на оплату за газ, електроенергію позивач не в змозі утримувати таку велику житлову площу та бажає розпорядитися своєю власністю - продати квартиру. Реєстрація [PERSON] з дітьми створює для позивача зайві проблеми, перешкоджає реалізації її права власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, які передбачені ст.317 ЦК України. Оскільки відповідач не подає особисто заяву про зняття з реєстрації місця проживання, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіслала на адресу суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позов підтримує та просить його задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, надіслала на адресу суду заяву, в якій позов своєї матері [PERSON] визнала, зазначила, що не проживає у спірній квартирі більше року, оскільки забезпечила житлом в [ADDRESS], де зареєстрована разом з дітьми, просила позов задовольнити. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судовому засіданні в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій вказала, що у зв'язку з службовою зайнятістю просить розглянути справу у її відсутність, справу просила вирішити у якнайвищих інтересах дітей. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону або не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Суд, дослідивши матеріали справи, зміст заяви відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільним Кодексом України щодо захисту права власності та Житловим Кодексом України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 13/125 частин жилого будинку в [ADDRESS], житловою площею 43,2 кв.м., загальною площею 61,2 кв.м.на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 05.06.1991 року за реєстром №4-444, зареєстрований 04.10.1991 року комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №5 за №485 (а.с.4-5). За вказаною адресою зареєстровані: позивач [PERSON] (з 10.03.1992 року), відповідач по справі [PERSON] (з 10.03.1992 року), [PERSON] (з 11.09.2007 року) та [PERSON] (з 17.07.2012 року), що підтверджується копією особового рахунку [NUMBER], виданої ТОВ «ЖЕО» 05.04.2015 року та довідкою №842, виданої ТОВ «ЖЕО» 03.04.2015 року (а.с. 8-9). Актом №1163 ТОВ «ЖЕО №1 від 02.04.2015 року виходу комісії за адресою: [ADDRESS] встановлено, що на момент обстеження за вказаною адресою тимчасово не перебувають зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які не проживають у вказаному житловому приміщенні з 2013 року по теперішній час (а.с.10). Договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладав. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача та зареєстрованих з нею дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке належить позивачу на праві приватної власності, а саме 13/125 частин жилого будинку в [ADDRESS]. Право власності позивача на 13/125 частин жилого будинку в [ADDRESS]згідно ст. 316,317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок чи квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім'ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що факт непроживання відповідача та зареєстрованих з нею дітей за місцем своєї реєстрації понад 1 рік встановлений, а визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням має для позивача важливе юридичне значення та даний факт ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved