Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , про стягнення грошових коштів, посилаючись на наступні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.1982 по 26.06.2018, від якого вони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . За час їх перебування у шлюбі та проживання однією сім`єю, а саме 04.07.2012 відповідач передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 60000 грн (що на той час було еквівалентно 7500 доларів США) у вигляді завдатку за продаж літнього майданчика, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказана сума грошей була спільною сумісною власністю подружжя і передачу завдатку [PERSON] узгодила з позивачем. Цього ж дня [PERSON] надав колишній дружині позивача власноруч складену розписку на підтвердження отримання ним грошових коштів. Оскільки своє право власності на літній майданчик [PERSON] та його дружина [PERSON] не зареєстрували, 08.04.2019 відповідач надіслала [PERSON] письмову вимогу про необхідність повернення у десятиденний термін з моменту отримання цієї вимоги грошових коштів, еквівалентних 7500 доларів США, у зв`язку з невиконанням ним взятих на себе зобов`язань щодо введення в експлуатацію та реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості. У результаті перемовин [PERSON] погодилася на пропозицію [PERSON] про повернення їй грошових коштів у розмірі 5000 доларів США замість 7500 доларів США, і на виконання цих домовленостей 19.08.2019 [PERSON] передав відповідачу 5000 доларів США. У свою чергу, колишня дружина позивача 19.08.2019 власноруч склала письмову розписку про те, що вона повернула [PERSON] зазначений літній майданчик та документи на нього, а саме: технічний паспорт, будівельний паспорт, акт введення в експлуатацію, рішення виконавчого комітету № 10 та № 129. У наданій розписці [PERSON] також вказала, що претензій до [PERSON] не має, а фінансова заборгованість відсутня. Позивач вважає, що колишня дружина повинна була надати йому 1/2 частку грошових коштів, які вона отримала від [PERSON] , тобто 2500 доларів США, що на даний час еквівалентно 61642,50 грн за курсом НБУ. Проте до цього часу [PERSON] необґрунтовано відмовляється повернути належну позивачу частку грошових коштів, отриманих нею від [PERSON] , незважаючи на численні вимоги [PERSON] про повернення цих грошей. Таким чином, позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 2500 доларів США, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн та судовий збір у розмірі 2102 грн. Представник відповідача Риндін Д.І. надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та послався на наступні обставини. Так, дійсно 04.07.2012 відповідач сплатила [PERSON] 60000 грн у якості завдатку за майбутній продаж літнього майданчика, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Оскільки на той момент об`єкт нерухомості не був введений в експлуатацію, його продаж (документальне оформлення) мав відбутися одразу після його реєстрації у встановленому законом порядку. Зазначеним літнім майданчиком відповідач (а відтак і позивач як член її сім`ї) користувалися з моменту передачі завдатку, тобто з 04.07.2012. Відповідач чекала, доки [PERSON] зареєструє право власності на майданчик. Однак зрозумівши, що право власності [PERSON] не зареєстрував і робити це не збирається, 08.04.2019 [PERSON] надіслала на його адресу лист-вимогу про повернення сплачених нею за даний об`єкт грошових коштів. Проте грошові кошти [PERSON] так і не були повернуті. Не бажаючи вступати у судову тяганину, розуміючи необхідність понесення матеріальних витрат та безперспективність такого судового спору, а також беручи до уваги, що у період з 2012 по 2019 роки відповідач та члени її родини фактично користувалися даним літнім майданчиком, та не маючи бажання більше користуватися незареєстрованим об`єктом, відповідач вирішила повернути цей об`єкт [PERSON] 19.08.2019 вона повернула [PERSON] вказаний літній майданчик, а також документи, що були нею отримані від нього разом із вказаним об`єктом нерухомості, про що надала йому відповідну розписку, в якій вказала, крім іншого, що будь-яких претензій (у тому числі фінансових) до нього не має. При цьому зазначених позивачем грошових коштів [PERSON] від [PERSON] не отримувала та отримувати не збиралася, і будь-яких доказів на підтвердження цього позивачем суду не надано. Крім того, [PERSON] жодного разу не звертався до відповідача з вимогою про повернення цих грошових коштів і відповідних доказів не надав. Також представник у відзиві звернув увагу суду на ту обставину, що на підтвердження розміру сплачених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до позову додається лише розписка адвоката, яка не є належним документом та не може підтверджувати наявність та розмір таких витрат (а.с. 28-30). 11.06.2020 судом було задоволене клопотання представника позивача [PERSON] про визнання явки відповідача [PERSON] у судове засідання обов`язковою для надання нею особистих пояснень у судовому засіданні та про виклик до суду для допиту в якості свідка [PERSON] (а.с. 46). 21.09.2020 за ініціативою суду [PERSON] був залучений до участі у розгляді справи заінтересованою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с. 88-89). 18.11.2020 за клопотанням представника відповідача [PERSON] була допитана в якості свідка відповідач [PERSON] , а 02.12.2020 за клопотанням представника позивача [PERSON] в якості свідка був допитаний також позивач [PERSON] (з урахуванням наданої сторонами згоди на свій допит). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі та на їх обґрунтування надали пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позовній заяві. Крім того, допитаний в якості свідка позивач [PERSON] пояснив суду, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.1982, від якого мають доньку. У 2004-2005 роках вони з дружиною придбали кафе-бар та перукарню. Протягом року після цього [PERSON] не працював, оскільки постійно займався ремонтом придбаних приміщень, в який були вкладені значні кошти, зароблені подружжям за час сумісного життя та ведення спільного господарства. Приблизно у 2008 році кафе-бар та перукарня почали працювати. Оскільки вони не мали літнього майданчика, кафе працювало лише у зимовий час, тому вони мали невеликий дохід від нього. З огляду на це вони вирішили придбати літній майданчик. Із цього приводу позивач вів перемовини із [PERSON] , оскільки останній на той час здійснював підприємницьку діяльність в іншій галузі та мав літній майданчик, який був йому непотрібен, і врешті-решт вони домовилися. У 2012 році у [PERSON] , який працював керівником підприємства, що зібрало гарний врожай, з`явилися гроші для придбання цього літнього майданчика. Четвертого липня дорогою з роботи позивач забрав [PERSON] , вони взяли гроші, накопичені подружжям за час шлюбу, і разом поїхали на вказаний літній майданчик, де у присутності їх спільного знайомого [PERSON] передали [PERSON] грошові кошти за придбання літнього майданчика з документацією у розмірі 60000 грн, у той час як повна узгоджена вартість склала 80000 грн (що на той час було еквівалентно 10000 доларів США). Інші 20000 грн [PERSON] з дружиною домовились зі [PERSON] віддати останньому пізніше, а саме після оформлення ним та передання їм документів на цей літній майданчик. Після цього вони почали здійснювати підприємнцьку діяльність на цьому літньому майданчику, співпрацюючи з іншими приватними підприємцями. Матеріально-технічними та фінансовими питаннями їх підприємницької діяльності займався [PERSON] , оскільки у [PERSON] не вистачало на це часу. Після розлучення сторін 26.06.2018 [PERSON] , яка працювала у Російській Федерації, почала оформлювати громадянство цієї країни, яке вона отримала наприкінці грудня цього ж року. У березні 2019 року, коли [PERSON] приїхала з Росії, вони з позивачем спілкувалися по телефону та планували мирно розійтися. Однак згодом [PERSON] дізнався від [PERSON] , що колишня дружина вимагає у третьої особи повернення грошей за літній майданчик. При цьому [PERSON] продемонстрував [PERSON] отриману третьою особою відповідну письмову вимогу [PERSON] за підписом її адвоката Риндіна І.О. Пізніше, а саме 08.04.2019 [PERSON] отримав другу аналогічну вимогу від [PERSON] , яка вже була підписана нею самою. Позивач обговорював це зі [PERSON] , оскільки мова йшла про повернення грошей, які були їх спільною сумісною власністю із [PERSON] , набутою ними за час шлюбу. У зв`язку з цим позивач домовився з третьою особою, що у разі повернення ним грошей за літній майданчик ці гроші будуть розділені навпіл між сторонами. Позаяк [PERSON] на той момент не мав необхідної суми, він домовився з [PERSON] , що віддасть гроші пізніше, а саме після зібрання врожаю. З огляду на розмови з позивачем [PERSON] пропонував [PERSON] віддати їй половину з обумовлених ними 5000 доларів США, а іншу половину - її колишньому чоловіку [PERSON] , проте вона категорично відмовилася від такого варіанту, зазначивши, що в такому разі не поверне йому документи на літній майданчик, у зв`язку з чим [PERSON] був вимушений погодитися на такі умови. 19.08.2020 [PERSON] заїхала до [PERSON] і той віддав їй 5000 доларів США в рахунок повернення завдатку за літній майданчик, а остання передала йому документи на цей літній майданчик та ключі. Після цього [PERSON] телефонував дружині та пропонував їй віддати йому половину отриманих нею від [PERSON] грошей, проте вона категорично відмовилася це зробити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у відзиві на позов. Крім того, допитана в якості свідка відповідач [PERSON] пояснила, що вона давно знайома зі [PERSON] , на якого якийсь час працювала. У 2012 році вона передала йому грошові кошти у розмірі 60000 грн (що на той час було еквівалентно 7500 доларів США) за придбання літнього майданчика, під час чого був присутній їх спільний знайомий [PERSON] , який підписав надану [PERSON] розписку. Також останній передав відповідачу деякі документи на вказане майно. Разом із тим, оскільки майданчик не був належним чином узаконений, вони домовилися з третьою особою, що [PERSON] оформить документи на нього та передасть їй, після чого відповідач повинна була передати йому ще 20000 грн (що на той час було еквівалентно 2500 доларів США) в рахунок купівлі майданчика, проте конкретний строк, протягом якого він мав оформити документи, вони не обговорювали. Цим літнім майданчиком користувалася сама [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності. Відповідач припинила користуватися літнім майданчиком у 2018 році, оскільки до того часу [PERSON] так і не оформив необхідні документи. У зв`язку з цим вона звернулася до нього з письмовою вимогою (коли саме - пригадати не може) про повернення завдатку за майданчик в обмін на повернення майданчику з документами, які він передавав їй. Вона отримала письмову відповідь, яка в неї не збереглася і в якій зазначалося, що [PERSON] відмовляється повернути гроші з огляду на те, що надана ним за їх отримання розписка втратила чинність у зв`язку зі спливом строку давності. На той час майданчик вже був їй непотрібен, а сама вона перебувала у пригніченому моральному стані, внаслідок чого не мала бажання вступати у судову тяганину з приводу повернення грошей, яку до того ж вважала безперспективною. Крім того, [PERSON] порахувала і дійшла висновку, що передану [PERSON] за літній майданчик грошову суму вона за роки користування цим об`єктом нерухомості повернула у вигляді прибутку від зайняття підприємницькою діяльністю, а тому вирішила просто повернути [PERSON] літній майданчик із ключами та документами на нього, які були у неї в наявності, що згодом і зробила. При цьому будь-яких грошових коштів від третьої особи за повернення літнього майданчика вона не отримувала, а тому відповідач стверджує, що 5000 доларів США, про які йдеться у позові її колишнього чоловіка, [PERSON] їй ніколи не передавав. Вона дійсно написала розписку, в якій зазначила, що фінансова заборгованість відсутня, проте зробила цю вказівку, щоб зняти із себе відповідальність. Більше того, вона вважає, що передані нею [PERSON] у 2012 році кошти в розмірі 60000 грн, хоча і були набуті за час шлюбу з позивачем, проте були її особистими, оскільки вона отримала та накопичила їх від та за час зайняття підприємницькою діяльністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , який був допитаний у судовому засіданні в якості свідка, пояснив суду, що у 2012 році він продав належний йому літній майданчик за адресою: [ADDRESS] сторонам у справі, які на той час перебували у шлюбі. Він отримав від [PERSON] 60000 грн (що на той час було еквівалентно 7000 доларів США), про що надав їй відповідну розписку, разом з якою передав їй наявні у нього на той час документи на цей літній майданчик, а саме: будівельний паспорт, технічний паспорт, два рішення виконкому та акт. Оскільки цей літній майданчик не мав фундаменту, [PERSON] не міг його остаточно узаконити, а тому вони з [PERSON] домовилися, що вона передасть [PERSON] ще 20000 грн в рахунок продажу цього об`єкту нерухомості, проте документи він по теперішній час не оформив. На літньому майданчику [PERSON] , яка була приватним підприємцем, у період з 2012 по 2019 роки здійснювала торгівлю. У 2019 році Пістрі вирішили повернути літній майданчик та забрати назад гроші, зокрема [PERSON] зателефонувала [PERSON] та запропонувала забрати літній майданчик в обмін на повернення грошей. Одного разу, коли [PERSON] під`їхав на зазначений літній майданчик, [PERSON] віддала йому ключі і сказала: «Роби що хочеш». Також [PERSON] отримував від адвоката [PERSON] письмовий лист, в якому зазначалося, що остання буде звертатися до суду, оскільки документи на об`єкт нерухомості не були дооформлені, а також просила повернути гроші. Будь-якої письмової відповіді [PERSON] їй не надавав. Через деякий час він усно домовився з [PERSON] , що поверне їй 5000 доларів США (замість отриманих 7000 доларів США, які він отримував за літній майданчик). Вони також домовилися, що він збере врожай і після цього віддасть їй гроші. 19.08.2019 у смт Красноріченське [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, а вона передала йому документи на майданчик та надала йому розписку про те, що заборгованість у нього відсутня. Сам [PERSON] не повідомляв [PERSON] про повернення грошей [PERSON] , однак одного разу розповів йому про це, коли той прийшов до нього. Крім того, після допиту позивача в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] зазначив, що пояснення [PERSON] повністю відповідають дійсності. Заслухавши сторони та третю особу, які були допитані в якості свідків, а також представників сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 11.09.1982 по 26.06.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний (а.с. 7, 11, 12, 13). 04 липня 2012 року [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 60000 грн в рахунок купівлі-продажу літнього майданчика, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальна вартість якого склала 80000 грн. Зазначені обставини підтверджуються особистою письмовою розпискою та показаннями третьої особи [PERSON] (а.с. 14), допитаного в якості свідка, а також показаннями сторін. У письмовій розписці [PERSON] також зазначається, що до повного оформлення технічної документанції на [PERSON] залишок боргу по оплаті за літній майданчик складає 20000 грн (а.с. 14). Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду № 372/504/17 від 21.11.2018 та у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18, а тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з урахуванням положеннь ч. 4 ст. 263 ЦПК України. З огляду на це, оскільки [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що передані нею [PERSON] грошові кошти у розмірі 60000 грн в рахунок придбання літнього майданчика були її особистою приватною власністю, а позивач [PERSON] не визнавав та заперечував цю обставину, суд вважає, що ці кошти є спільною сумісною власністю колишнього подружжя сторін. 04 квітня 2019 року адвокат Усова К.В., діючи в інтересах [PERSON] , надала відповідь на письмову вимогу про повернення грошових коштів від 25.03.2019 на ім`я адвоката Риндіна Д.І., в якій зазначила, що з тексту вимоги та доданих до неї документів відсутній документ, що підтверджує повноваження [PERSON] діяти від імені [PERSON] , у зв`язку з чим відсутні законні підстави для надання обґрунтованої відповіді на вимогу (а.с. 101). 08 квітня 2019 року [PERSON] склала письмову вимогу на адресу [PERSON] , в якій зазначила, що 04.07.2012 [PERSON] отримав від неї грошові кошти у розмірі 60000 грн (що на той момент було еквівалентно 7500 доларів США) у вигляді завдатку за продаж об`єкту нерухомості - літнього майданчика, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав його дружині [PERSON] і загальна вартість якого мала б скласти 80000 грн (що було еквівалентно 10000 доларів США), - що підтверджується наданою ним особистою розпискою. На момент отримання [PERSON] грошових коштів зазначений об`єкт нерухомості не був введений в експлуатацію або іншим чином зареєстроване право власності, і за домовленістю між ним та [PERSON] залишок вартості мав бути сплачений після реєстрації ним права власності на літній майданчик та продаж їй цього об`єкта нерухомості у встановленому законом порядку. На підтвердження ведення роботи з введення об`єкту в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього [PERSON] на адресу [PERSON] були передані наступні документи: 1) акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта нерухомості в експлуатацію від 30.11.2004; 2) будівельний паспорт; 3) технічний паспорт; 4) рішення Виконавчого комітету Красноріченської селищної ради № 10 від 20.12.2004; 5) рішення Виконавчого комітету Красноріченської селищної ради № 129 від 20.12.2004. На день складення вимоги літній майданчик [PERSON] так і не був введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване. Більше того, почавши самостійно досліджувати та аналізувати надані [PERSON] документи, проконсультувавшись із фахівцями, у [PERSON] виникли сумніви щодо їх справжності, оскільки вони мають ознаки фальсифікації. [PERSON] наголошує у вимозі, що об`єкт [PERSON] вже повернутий, а тому вона просила його у десятиденний строк із моменту отримання цієї вимоги повернути їй грошові кошти, еквівалентні 7500 доларів США, у зв`язку з невиконанням ним взятих на себе зобов`язань. Також [PERSON] попередила, що в іншому випадку розглядає можливість звернення до поліції та ініціювання кримінального провадження за фактом шахрайства та службової підробки або до суду за захистом своїх прав із відповідним стягненням грошових коштів з урахуванням індексу інфляції (а.с. 15). 19 серпня 2019 року [PERSON] власноруч склала письмову розписку, в якій зазначила, що вона повернула [PERSON] об`єкт нерухомості, а саме літній майданчик, розташований за адресою: [ADDRESS] , цілим та неушкодженим разом із технічними документами на цей об`єкт: 1) технічним паспортом; 2) будівельним паспортом; 3) актом введення в експлуатацію; 4) рішенням виконавчого комітету № 10; 5) рішенням виконавчого комітету № 129. Також у вказаній розписці [PERSON] зазначила, що претензій до [PERSON] не має, фінансова заборгованість відсутня (а.с. 16). Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається із ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно зі ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Основними ознаками завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, який він одночасно і забезпечує; він одночасно виступає і способом платежу і способом забезпечення. Як і інші способи забезпечення виконання зобов`язання, завдаток вважається дійсним у разі дотримання письмової форми правочину (ст. 547 ЦК України) і може забезпечувати лише дійсне зобов`язання (ст. 548 ЦК України). Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна. Зазначений правовий висновок викладений: у постановах Верховного Суду України від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та від 25.09.2013 у справі № 6-82цс13; у постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2016 у справі № 676/9189/14-ц та від 28.12.2016 у справі № 756/3706/14-ц; у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 493/2738/14-ц, від 28.08.2019 у справі № 128/1885/14-ц та від 20.11.2019 у справі № 310/3023/16-ц. Такий договір між [PERSON] та [PERSON] укладений не був, тому передані відповідачем грошові кошти не можуть вважатися завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із неукладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. На підтвердження того, що сума авансу за літній майданчик в розмірі 5000 доларів США [PERSON] була повернута його колишній дружині [PERSON] , позивач посилається на показання свідка [PERSON] , який підтвердив факт передання грошових коштів [PERSON] , а також на письмову розписку відповідача від 19.08.2019, в якій остання зазначає про відсутність фінансової заборгованості у [PERSON] після повернення йому об`єкта нерухомості та документів на нього. Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Верховний Суд у своїх правових висновках зазначає, що факт передання (повернення) грошових коштів за договором позики не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка (постанови від 18.07.2018 у справі № 143/280/17 та від 02.09.2020 у справі № 569/24347/18). Водночас у ч. 9 ст. 10 ЦК України наголошується, що у разі якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Таким чином, суд дійшов висновку, що факт повернення авансу [PERSON] відповідачу [PERSON] не може підтверджуватися показаннями відповідного свідка. Крім іншого, [PERSON] є зацікавленою особою з огляду на наявність у нього обов`язку повернути грошові кошти (отриманий аванс) у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу вищевказаного об`єкта нерухомості (літнього майданчика) не був укладений, а тому вочевидь твердження про повернення ним отриманого авансу цілком відповідає його інтересам. Щодо посилання позивача на надану [PERSON] письмову розписку від 14.08.2019 про повернення [PERSON] об`єкту нерухомості (літнього майданчика) із формулюванням «фінансова заборгованість відсутня» суд зазначає, що ця розписка не містить конкретних відомостей про передання [PERSON] грошових коштів відповідачу, у той час як із показань самої [PERSON] , допитаної в якості свідка вбачається, що вона категорично заперечувала, що отримувала від [PERSON] будь-які грошові кошти, а тому суд вважає цю обставину недоведеною і такою, що є лише припущенням позивача, оскільки останній у своїх показаннях вказав, що він особисто під час повернення третьою особою грошових коштів [PERSON] присутнім не був і про цю обставину йому відомо лише зі слів самого [PERSON] . За таких обставин, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів повернення [PERSON] спірних грошових коштів (сплаченого за літній майданчик авансу) [PERSON] , суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а тому дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, підстави для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу та сплату судового збору в даному випадку відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed