Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернувшись до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просили, визнати домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в м. Дніпропетровську спільно нажитим майном [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння, як на ? частину спільного майна подружжя що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], визнати за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], визнати за [PERSON] право користування на ? частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS]; визнати за [PERSON], [PERSON] право користування на ? частину за кожним окремо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], мотивую тим, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 06.02.1966 року. За час шлюбу, рішенням виконкому Ігренської міської ради в Дніпропетровській області від 23.08.1966р. №15 «про виділення земельної ділянки…» її чоловіку [PERSON] було відведено на праві безстрокового користування земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], загальною площею 550 кв.м. під забудову. Між відділом комунального господарства м. Ігрень в особі [PERSON] діючого на підставі довіреності, виданої виконкомом Ігренської міської ради депутатів працюючих від 12.01.1966р. №1 та її чоловіком [PERSON] було укладено договір «про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову індивідуального житлового будинку…» в інтересах сім'ї. Вони разом, за спільні з чоловіком кошти на виділеній земельній ділянці збудували будинок за вищевказаною адресою, робили ремонт та вели спільне господарство. Під час шлюбу в них народились діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які також проживали з ними і були зареєстровані в цьому будинку. 18 вересня 1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [INFO] року - [PERSON] помер. Після смерті колишнього чоловіка - [PERSON] разом з дітьми продовжували мешкати, вести господарство у спірному домоволодіння та фактично прийняли спадщину. Також ними вчасно в передбачений законом строк були подані заяви про прийняття спадщини за законом. Подав заяву вони тривалий час не зверталися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва на право власності, але продовжували спільно жити та користуватися домоволодінням. Лише у 2014 році вони вирішили оформити юридично домоволодіння та надали до нотаріальної контори пакет документів для отримання свідоцтва на право власності за законом на спадкове майно. 17 березня 2015 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON], який помер [INFO] оскільки в них відсутні правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку. Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з тих підстав, що спірне домоволодіння має ознаки самочинно збудованого. Позивачами не надано належних доказів стосовно правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташоване спірне домоволодіння. Окрім того, вимоги про поділ майна заявлені позивачем [PERSON] з порушенням строків позовної давності. Третя особа відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, явку свого представника в судове засідання не забезпечила. Третя особа Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора надала суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, заперечень проти позову немає. Суд заслухав пояснення сторін, покази свідків, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 6 лютого 1966 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб (а.с.8). Від цього шлюбу в них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] року народження (а.с.10) та донька [PERSON], [INFO] року народження, позивачі по даній справі. За час шлюбу позивача [PERSON] та [PERSON], останньому була надана у безстрокове користування земельна ділянка за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], площею 550 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності (а.с.19-22). На вищезазначеній земельній ділянці за час шлюбу позивачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON] був побудований житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], який на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №434 від 20.07.1977 року та №558 від 14.09.1977 року був змінений на номер будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську (а.с.18,91-99). В даному будинку відповідно до довідки КМ №27 Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 18.04.2015 року зареєстровані - [PERSON] з 04.11.1967 року по теперішній час, [PERSON], з 1983 року, [PERSON] з 1972 року по 17.08.2011 року, [PERSON] з 04.11.1967 року по 10.12.1993 року. Відповідно до ст.22 КпШС УРСР, яка діяла на час виникнення спільної сумісної власності, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. 18 вересня 1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.15). [INFO] року [PERSON] помер (а.с.16). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] було відмовлено удержавній реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] в м. Дніпропетровську, оскільки за життя [PERSON] не зареєстрував право власності на земельну ділянку та на житловий будинок. [PERSON] також не надано правовстановлюючих документів на цей житловий будинок на її ім'я. (а.с.32). Отже, зазначені фактичні дані містять інформацію, яка свідчить про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і за положеннями ст.22 КпШС УРСР позивач [PERSON] мала рівні з [PERSON] права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном і частки подружжя у якому є рівними, а саме за життя частка [PERSON] становила ? , а належна [PERSON] частка становить ? . Як вбачається з встановлених судом обставин справи спадковим майном після смерті [PERSON] є ? частина домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Солов'їна,94. Відповідно ч 1 ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Спадкоємцями померлого [PERSON] є: син - [PERSON] та донька [PERSON] Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно довідки Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори №836/01-16 від 07.05.2015 року після смерті [PERSON], який помер [INFO] року з заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк для прийняття спадщини подали син померлого, [PERSON], дочка [PERSON], тому відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР вони є такими, що прийняли спадщину після смерті батька. (а.с.48). Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 17 березня 2015 року - відмовлено [PERSON], [PERSON], [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] після смерті [INFO] року чоловіка та батька - [PERSON], оскільки у них відсутні на руках правовстановлюючі документи на це домоволодіння на ім'я спадкодавця. (а.с.31). За змістом статті 524 ЦК Української РСР, яка була чинна на час смерті [PERSON] спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 -535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок [PERSON] та [PERSON] будували 1967 року по 1987 рік. У 1987 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. На час будівництва будинку, не було передбачено, чинним на той час законодавством, обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в БТІ. Така реєстрація була введена в дію в 90-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено. Відповідно до вимог ст. 25, 346, 328 ЦК України у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як видно із матеріалів справи, первинна реєстрація спадкового житлового будинку була проведена у відповідності із діючим на той час законодавством. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин ), надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових права на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно із діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Право власності на спірний спадковий будинок було набуто після закінчення його будівництва відповідно вимог до діючого на той час законодавства. Враховуючи, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом в розумінні ст. 105 ЦК Української РСР), проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, можна дійти висновку, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцями права власності на цей будинок відповідно до їх часток у порядку спадкування. Вимоги позивачів про визнання за ними права користування земельною ділянкою за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], не підлягають задоволенню, оскільки дана земельна ділянка надавалась в безстрокове користування для будівництва будинку лише [PERSON], тому не може бути сумісним майном подружжя. Окрім того, у порядку спадкування може передаватись лише право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Таким чином, в іншій частині позову слід відмовити. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються фактично встановленими обставинами справи, зокрема судом не може бути застосований строк позовної давності до позовних вимог [PERSON], оскільки вона з моменту побудови спірного будинку і до теперішнього часу в ньому зареєстрована та проживає. Вважала весь цей час даний будинок спільним майном подружжя, а відповідно до ч 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Те, що її право власності на частину спірного будинку не визнається їй стало відомо в 2015 році з моменту відмови їй у державній реєстрації права власності.

Outcome: partial