Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

[PERSON] 29 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про збільшення розміру стягуваних аліментів. Позивач у своєму позові та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що з відповідачем вони перебували в зареєстрованому шлюбі, вона є матірю неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], відповідач є батьком цієї дитини. Сімейне життя в подальшому не склалося і в серпні 2012 року шлюб їх було розірвано, майно поділили добровільно, за її позовом рішенням суду від 13 травня 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання вказаної дитини, їх неповнолітнього сина [PERSON] (позов задоволено частково: просила стягувати аліменти в сумі 1/3 частини доходів відповідача, а судом стягнуто 600 грн. щомісячно). Згідно вказаного рішення він зобовязаний виплачувати відповідачці на утримання сина по 600 грн. щомісяця, рішення набрало законної сили. Зараз позивачка народила ще одну дитину і знаходиться в декретній відпустці, не працює, змінився її матеріальний і побутовий стан, має утриманні вже двох неповнолітніх дітей, їх з відповідачем син хворіє і знаходився на стаціонарному лікуванні, потребує додаткових витрат, є заборгованість по сплаті аліментів відповідачем і коштів не вистачає. Зараз вона має скрутне матеріальне становище, фактично у вихованні та матеріальному забезпеченні сина відповідач участі не приймає. Просила змінити шляхом збільшення розміру стягуваних з відповідача згідно вказаного рішення суду від 13 травня 2013 року аліментів на користь [PERSON] на утримання їх спільного неповнолітнього сина та встановити розмір цього стягування щомісячно не по 600 грн., а по 1000 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні на адресу суду позовні вимоги не визнав, вказавши, що дійсно згідно вказаного рішення він зобовязаний виплачувати відповідачці на утримання сина по 600 грн. щомісяця, рішення набрало законної сили. Але зараз він залишився без роботи, не працює, змінився його матеріальний і побутовий стан, він одружився і в цьому новому шлюбі народилася дитина, є заборгованість по сплаті аліментів. Зараз він має скрутне матеріальне становище, свого житла не має, аліменти у встановленому розмірі сплачувати не має можливості, у вихованні та матеріальному забезпеченні сина участь приймає, аліменти платить. Взагалі вважає, що необхідно змінити розмір аліментів шляхом зменшення розміру стягуваних з нього згідно вказаного рішення суду, подавав про це позов до суду, але рішенням суду йому було відмовлено в цьому. Вважає, що позивач вводить суду в оману, оскільки одруження і народження дитини в тій (іншій) сімї позивача було до рішення суду про стягнення аліментів і суд це вже врахував, рішення позивач не оскаржив, зобовязань стосовно інших дітей не має, матеріальне становище позивача не погіршилося. Заперечує проти позовних вимог і просив відмовити в позові і справу розглянути за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і її представника, зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] з 26 серпня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі і від цього шлюбу та спільного мешкання сторони мають одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON] [INFO]. Сімейне життя в подальшому не склалося і в серпні 2012 року шлюб їх було розірвано, спільне майно на цей час сторони не поділили, стали мешкати окремо, відповідачка виїхала до м. Дніпропетровська, залишилася мешкати з сином, позивач мешкає окремо (с. Великомихайлівка Покровського району Дніпропетровської області). В звязку з тяжким матеріальним становищем і в силу закону відповідачка 18 квітня 2013 року звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання їх неповнолітнього сина і рішенням цього суду від 13 травня 2013 року позовні вимоги були задоволені частково: стягнуто з відповідача по тій справі на користь позивачки на утримання їх сина аліменти в твердій грошовій сумі 600 грн. щомісячно до повноліття дитини. Це рішення не оскаржене, набрало законної сили, видано виконавчий лист, який предявлено до виконання. Зараз [PERSON] звернулася з позовом до суду про збільшення розміру стягуваних аліментів через зміну сімейного і матеріального становища, хворобу сина. Зараз позивачка народила ще одну дитину і знаходиться в декретній відпустці, не працює, змінився її матеріальний і побутовий стан, має утриманні вже двох неповнолітніх дітей, їх з відповідачем син хворіє і знаходився на стаціонарному лікуванні, потребує додаткових витрат, є заборгованість по сплаті аліментів відповідачем і коштів не вистачає. Зараз вона має скрутне матеріальне становище, фактично у вихованні та матеріальному забезпеченні сина відповідач участі не приймає. Просила змінити шляхом збільшення розміру стягуваних з відповідача згідно вказаного рішення суду від 13 травня 2013 року аліментів на користь [PERSON] на утримання їх спільного неповнолітнього сина та встановити розмір цього стягування щомісячно не по 600 грн., а по 1000 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття. Зверталася до відповідача з питанням про погашення заборгованості по аліментам і збільшення розміру стягуваних аліментів, але той заперечує. В добровільному поряду спір не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 184 якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч.2 ст.191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Судом встановлено, що при винесенні рішення 13 травня 2013 року при визначенні розміру стягуваних аліментів суд вже врахував і стан здоровя позивача та її сімї, і матеріальне становище дитини і самої [PERSON], наявність у платника аліментів інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків і інш. та інші обставини, що мають суттєва значення для вирішення спору і стягнення конкретної суми аліментів. Вказане випливає з наступного: [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 01 березня 2013 року і 08 травня 2013 року в них народився син [PERSON], а рішення суду про стягнення аліментів було 13 травня 2013 року і при його вирішенні ці обставини були відомі і враховані, з рішенням сторони погодилися і не оскаржили його, тобто при вирішенні того спору вже було враховано сімейний стан як позивача так і відповідача, наявність в них інших неповнолітніх дітей, стан здоровя і матеріальне положення сторін і їх дітей та інш. (тому позов і було задоволено лише частково, а не повністю). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Посилання позивача на те, що у неї є ще одна інша неповнолітня дитина не може бути підставою для задоволення цього позову, оскільки відповідач не є батьком вказаної дитини, в передбаченому законом порядку не оформлював стосовно неї своє батьківство, опіку чи інш., юридичних прав на неї не має, за законом не зобовязаний утримувати цю дитину, в цієї дитини; у самого відповідача також в іншій сімї вже є неповнолітня дитина, є свої батьки, а дружина [PERSON] отримує аліменти на утримання своїх інших (не спільних з відповідачем) дітей від їх батька. [PERSON] до теперішнього часу має також скрутне матеріальне становище, тому має заборгованість по сплаті аліментів, не виплачує в повному обємі аліменти на утримання свого рідного сина [PERSON] по рішенню суду від 13 травня 2013 року, не кажучи вже про інших дітей, мається заборгованість. Стан здоровя неповнолітнього сина сторін свідчить про можливу необхідність залучення відповідача до участі в додаткових витратах на його утримання, а не про збільшення розміру стягуваних аліментів. Позивачка потребує додаткових зусиль і коштів для організації свого життя та утримання сина, а позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися, суд же не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Отже позивач зараз хоча і має скрутне матеріальне становище, але таке ж скрутне матеріальне положення і в відповідача, в них після рішення суду про стягнення аліментів суттєво не змінився матеріальний і сімейний стан, вони як не працювали так і не працюють. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім законних) домовленості і зобовязання стосовно позивача, сторін по утриманню і вихованню їх спільного неповнолітнього сина, надання інформації інш., а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших підстав, зобовязань, не обізнаність, помилку, оману та ін. є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки воно спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується, передбачених законом підстав для збільшення розміру стягуваних аліментів немає. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про збільшення розміру стягуваних аліментів відмовити. Таким чином позовні вимоги не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed