Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON], [PERSON] пред'явили позов до [PERSON] та [PERSON], третя особа - Київський РВ ГУ ДМС України в Одеській області з вимогами визнати відповідачів таким, що втратили право користування жилою площею в квартирі [ADDRESS], зобов'язати Київський РВ ГУ ДМС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку відповідачів з квартири [ADDRESS], а також стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що відповідачі по справі понад шість місяців не проживають за вказаною адресою, добровільно з реєстраційного обліку не знімаються, чим змушують нести позивачів додаткові витрати по оплаті комунальних платежів, які нараховуються, виходячи із кількості зареєстрованих осіб у квартирі. Ухвалою суду від 16.04.2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено Київську районну адміністрацію Одеської міської ради, як орган опіки та піклування. У судовому засіданні представник позивачів, позивачі позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Основним мотивом заявлених вимог зазначили тягар оплати за комунальні послуги, які нараховуються на всіх зареєстрованих осіб. Представник відповідачів та відповідачі проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що перешкодою в користуванні квартирою послугували не тільки складні стосунки між членами родини, а й фактичні дії позивачів, спрямовані на обмеження доступу до житла. Відповідачі зазначили, що приймають участь в утриманні квартири, іншого особистого житла не мають. Повідомили суду, що в разі звільнення квартири позивачами, вони б проживали у цій квартирі та користувалися нею. Однак, враховуючи складність стосунків це є несприятливим, оскільки взагалі погіршить відношення між рідними людьми. Треті особи - Київський РВ ГУ ДМС України в Одеській області та Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування до судового засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, просили суд розглядати справу без їх участі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та допитавши свідків, суд встановив наступне. 19 жовтня 1974 року у Лиманській селищній раді Роздільнянського району Одеської області, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблений актовий запис № 95. Під час перебування у шлюбі у сторін народились дві доньки: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] 25 квітня 1988 року [PERSON], як військовослужбовцю, КЕЧ Одеського району ОдВО було видано ордер № 229 на право зайняття з сім'єю трьох кімнат в квартирі за адресою: [ADDRESS] (далі - квартира [ADDRESS]). З 25 травня 1988 року по теперішній час [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою. Також зареєстрованими в квартирі [ADDRESS] значаться [PERSON] - з 09.06.1995 р. та [PERSON] - з 21.02.1997 р. Зазначене підтверджено відмітками в паспортах сторін по справі. 02 грудня 1997 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 955. Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої КП «ЖКС «Вузівський» в квартирі [ADDRESS] зареєстровано п'ять осіб: [PERSON] [INFO] основний квартиронаймач, донька [PERSON] [INFO], донька [PERSON] [INFO], онук [PERSON] [INFO], колишня дружина [PERSON] [INFO] Також в цій довідці зазначено, що відповідальний квартиронаймач [PERSON] постійно проживає за адресою реєстрації. На ім'я цієї особи відкрито особистий рахунок. Довідка датована 18 червня 2012 роком. До матеріалі справи додана позивачами. Позивачі стверджують, що відповідачами було залишено квартиру [ADDRESS] за наступних обставин. У 1995 році [PERSON] добровільно забрав своє майно з квартири, віддав [PERSON] ключі та переїхав на постійне проживання до іншої жінки [PERSON]. У 2004 році [PERSON] добровільно забрала своє майно з квартири, віддала [PERSON] ключі та переїхала на постійне проживання до [PERSON]. В підтвердження своїх доводів позивачі послалися на показання свідків та акти від 27.01.2014 року. Так, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] - близький друг [PERSON] та [PERSON] - близький друг [PERSON] пояснили суду, що відповідачів не знають і в квартирі їх ніколи не бачили. Подруга [PERSON] - свідок [PERSON] повідомила суду, що зі слів своєї подруги, їй відомо, що через реєстрацію відповідачів у вказаній квартирі позивачі вимушені витрачати додаткові кошти на утримання квартири, що суттєво впливає на їх матеріальне становище. При цьому зауважила, що відповідачів не бачила в квартирі близько десяти років, речей їх не має, але як речі вивозились вона не бачила. Свідок [PERSON] пояснив суду, що відповідачів у квартирі також не бачив близько десяти років. Про стосунки у сім'ї позивачів знає від своєї дружини, більш детально про виниклий спір повідомити нічого не зміг, оскільки їх життям не цікавиться. Аналізуючи показання вказаних свідків суд приходить до висновку, що фактично в них йшла мова про відсутність відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців, що останніми і не заперечувалось. Стосовно ж відсутності речей відповідачів, тяжкого матеріального становища позивачів, то такі показання здебільшого ґрунтуються на інформації, яку свідкам повідомляли самі позивачі або яку вони чули від інших осіб. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що дійсно з 1995 року постійно не проживає у квартирі [ADDRESS], через укладений шлюб з [PERSON], але не зважаючи на це увесь час приймає участь в утриманні квартири, сплачує комунальні платежі, допомагає колишній родині продуктами та грошима. На даний час проживає зі свою новою дружиною [PERSON] у її будинку в с. Велика Долина, який було набуто нею до реєстрації шлюбу з відповідачем, іншого житла окрім квартири [ADDRESS] не має. Зазначене знайшло своє підтвердження у показаннях свідків. Так, свідки з боку відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] постійно допомагає своїй колишній родині в тому числі продуктами харчування, грошима, оплачує комунальні послуги за квартиру. Діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] постійно приїжджають до нього влітку на відпочинок. Свідок [PERSON] також зазначив, що до 2012 року включно неодноразово допомагав [PERSON] відвозити продукти харчування його колишній родині у квартиру [ADDRESS]. Але згодом перестав з ним їздити, оскільки з'явилась своя родина і на поїздки бракувало часу, але достеменно знає, що відповідач продовжував їздити до Одеси та допомагати родині до тих пір поки минулого року відповідачі не стали чинити перешкоди, змінивши вхідні двері після чого, [PERSON] вже не міг вільно потрапити у квартиру. Як стверджує відповідач - [PERSON] після того як її батько [PERSON] у 1995 році пішов з сім'ї, для неї життя стало нестерпним, її почали принижувати, звинувачувати у крадіжках, що було наслідком постійних нервових стресів. У 2004 році, після чергової сварки, [PERSON] пішла з дому та була вимушена знімати кімнату, інколи, через брак грошей, проживати у друзів. Такий спосіб життя особа веде і на теперішній час. Іншого житла, окрім квартири [ADDRESS] у особи не має. Стосовно витрат на утримання квартири, [PERSON] зазначила, що через батька передавала гроші на оплату комунальних послуг за квартиру, що останній також підтвердив. З матеріалів справи вбачається, що згідно виписки з особового рахунку на квартиру [ADDRESS], який відкрито на ім'я [PERSON] станом на 01.05.2014 року існував борг у розмірі 3488,23 грн., з яких відповідачем оплачено 2183,22 грн., що підтверджено квитанцією від 19.11.2013 року. Отже, на підставі наведеного судом встановлено, що відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] понад шість місяців через поважні причини, у зв'язку з тим, що позивачі створюють несприятливі умови для цього, сторони перебувають у неприязних відносинах та конфлікт між ними носить стійкий характер. Проте не дивлячись на це, відповідачі цікавляться цим житлом та продовжують нести витрати по його утриманню. Стосовно відсутності факту звернення відповідачів до правоохоронних органів та суду з вимогами усунути перешкоди у користуванні квартирою, останні пояснили це тим, що спір виник з рідними людьми, а тому звертатись з відповідними заявами у зазначені інстанції вважали зайвим. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Питання визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщення, врегульовано ст.ст. 71, 72, 107 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України. При чому, відповідно до ст. 72 ЖК може бути визнано такими, що втратили право на користування жилим приміщенням наймача або членів його сім'ї у разі їх відсутності понад встановлені ч.1 та пунктами 1-7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР строки, а згідно ст. 107 ЖК УРСР наймача або члена його сім'ї може бути визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В даному випадку квартира у власності сторін не перебуває. Як пояснив відповідач [PERSON] він, як оснований наймач житла не ставив питання про приватизацію та поділ квартири, оскільки вважав, що таким чином легше буде оформити квартиру дочкам - позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] як спадщину за ним та його бувшою дружиною матір'ю дітей [PERSON] В свою чергу позивач [PERSON] на запитання суду повідомила, що вони з матір'ю збиралися приватизувати квартиру після одержання рішення суду про визнання її батька [PERSON] та рідної сестри [PERSON] втратившими право користування цією квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку. Частиною 4 абз. 11 постанови пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК УРСР. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» також роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. У відповідності до ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Окремо суд звертає на наступне. Згідно відповіді ЖКС «Вузівський» від 23.05.2014 р. за № 311/01-14 будинок за адресою: [ADDRESS] перебуває в комунальній власності (житловий фонд територіальної громади м. Одеса). Відомості стосовно приватизації квартири [ADDRESS] відсутні. Крім того, Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції не здійснювалася державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS], про що повідомлено у відповіді в.о. начальника служби О.В. Шабловського від 22.05.2014 року. З урахуванням того, що квартира [ADDRESS] на даний час знаходиться у комунальній власності, зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою позбавить їх законного права приймати участь у приватизації нерухомого майна. Крім того, позовні вимоги щодо зобов'язання Київського РВ ГУ ДМС України в Одеській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають і з тих підстав, що позивачі визначили статус Київського РВ ГУ ДМС України в Одеській області в даній цивільній справі в якості третьої особи. Під час розгляду справи судом взагалі не встановлена наявність спору між позивачами та цією третьою особою. Положення третьої особи у цивільному процесі врегульовані ст. ст. 34, 35 ЦПК України і суттєво відрізається від правового положення сторін у процесі, зокрема відповідача. Зобов'язання у цивільному процесі за позовними вимогами не може бути покладено на третю особу, оскільки за загальними нормами процесуального закону, за позовом відповідає відповідач. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

Outcome: dismissed