Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі за текстом - відповідач) в якому, після збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь 6 150 980,28 грн, з яких: заборгованість за договором позики в розмірі 5 500 000,00 грн., відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 138 106,56 грн., пеню в розмірі 404 043,72 грн., суму втрат від інфляції в розмірі 108 830,00 грн, а також просив стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 10510,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 23.12.2019 позивач позичив відповідачеві 5500000,00 грн, що підтверджується розпискою відповідача про отримання від позивача грошових коштів. Також, у розписці був узгоджений графік повернення грошових коштів, згідно якого, останній платіж з повернення коштів відповідач повинен був здійснити 01.07.2020. Однак відповідач не виконав свої зобов`язання та не повернув позичені грошові кошти. Також, позивач просить стягнути з відповідача пеню за неналежне виконання грошового зобов`язання, відсотки за користування позиченими коштами та інфляційні втрати (а.с. 27-7, 75-83). Відповідач [PERSON] подав відзив на позов та відзив на заяву про збільшення позовних вимог в яких проти позовних вимог заперечував частково, вважав обґрунтованими вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 5500000,00 грн, інфляційних втрат в сумі 9043,48 грн. та 3% річних в сумі 13647,55 грн.(а.с. 97-100, 154-158). В іншій частині заперечував проти позову. На думку відповідача, позивачем неправильно розраховано суму інфляційних втрат, а щодо відсотків за користування кредитом, відповідач вважає, що стягненню підлягають саме 3% річних. Щодо посилань позивача на ст. 1048 ЦК України, якою визначено право кредитора на одержання від позичальника процентів від суми позики, відповідач вважає, що зазначена стаття регулює відносини позики між кредитором - фінансовою установою та позичальником. Тобто, на думку відповідача, лише коли кредитором виступає фінансова установа, або фізична особа - підприємець, якій за законом надано право надавати фінансові послуги, може бути застосована ст. 1048 ЦК України та нараховані відповідні проценти на суму позики. Крім того, відповідач вважає, що підстави для нарахування пені - відсутні, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення пені вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином були повідомлені, через канцелярію суду представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, зазначив, що збільшені позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, судова повістка про виклик, направлена на адресу відповідача, повернулась до суду з відміткою у поштовому повідомленні «адресат відсутній». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки, в тому числі, про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд зазначає, що відповідач не повідомив суду іншої адреси проживання, попередні судові повістки про виклик, надіслані на адресу відповідача, були ним отримані, у зв`язку з чим, відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, повноваження адвоката Леонової Т.О. на представництво інтересів [PERSON] у даній цивільній справі згідно договору про надання правової допомоги від 14.08.2020 закінчились 31.12.2020. Іншого договору про надання правової допомоги, або додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 14.08.2020 про продовження строку дії повноважень адвоката Леонової Т.О., а ні відповідачем, а ні представником відповідача не надано та в матеріалах справи відсутні. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що учасники справи належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а також те, що відповідач реалізував надане йому законом право на надання відзиву на позов та на заяву про збільшення позовних вимог, суд, у відповідності до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності сторін та їх представників за наявними в справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.12.2019 між [PERSON] (кредитор) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики на суму 5 500 000, 00 (грн.), який було укладено в простій письмовій формі, що підтверджується відповідною розпискою від 23.12.2019 (а.с.25-27). Згідно розписки від 23.12.2019р. [PERSON] , в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , отримав у позику від [PERSON] 5500000,00 грн., які зобов`язався повернути згідно наступного графіку: 1)до 17.01.2020 - 500 000,00 грн; 2)01.02.2020 - 300 000,00 грн; 3)01.03.2020 - 300 000,00 грн; 4)01.04.2020 - 1 100 000,00 грн; 5)01.05.2020 - 1 100 000,00 грн; 6)01.06.2020 - 1 100 000,00 грн; 7)01.07.2020 - 1 100 000,00 грн. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст.ст. 638, 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно дост.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Тобто, відповідно до положень ст.ст.1046-1047 ЦК України підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника. Крім того, суд зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц та у постанові Верховного суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц . Суд зазначає, що позивачем, на підтвердження укладення з відповідачем договору позики та його умов, надано розписку позичальника - [PERSON] від 23.12.2019 про отримання ним від позивача - [PERSON] 5500000,00 грн, які відповідач зобов`язався повернути згідно встановленого в розписці графіку. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст. 651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання у відповідності до ст. 599 ЦК України припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ч.4 ст.631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Судом встановлено, що відповідач не виконав умов договору позики та не повернув позивачу грошові кошти в сумі 5500000,00 грн в установлені в розписці строки, що не заперечується і самим відповідачем. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики від 23.12.2019 у сумі 5500000,00 грн є законними, обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язань може забезпечуватися згідно з законом або договором, зокрема, неустойкою. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за неналежне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Враховуючи, що відповідач належним чином та у строки, встановлені графіком повернення позики, не повернув позивачу грошові кошти, позивач правомірно нарахував відповідачу пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Однак, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд зазначає, що він не здійснений не у відповідності до вимог закону та обставин справи, оскільки позивачем у розрахунку невірно визначені суми простроченого грошового зобов`язання у відповідні періоди, з огляду на встановлений графік повернення позики. Так, здійснивши перерахунок суми пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання за формулою: [Пеня] = [Сума боргу] [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів [Кількість днів], враховуючи, що при розрахунку пені позивач виходив із одинарної ставки НБУ, судом встановлено, що розмір пені за прострочення відповідачем взятих на себе зобов`язань з повернення грошових коштів складає 317016грн. 38 коп. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню, а саме - в сумі 317016 грн. 38 коп. Також, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку відсотків за користування грошовими коштами вбачається, що позивачем здійснено розрахунок саме 3% річних, а не процентів від суми позики, як це визначено ст. 1048 ЦК України (а.с. 78) Враховуючи, що судом встановлений факт неналежного виконання позичальником (відповідачем по справі) зобов`язань за договором позики від 23.12.2019, позивач правомірно вимагає стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних, судом встановлено, що він здійснений у відповідності до вимог законодавства та обставин справи, в тому числі встановленого графіку повернення позики. Суд не приймає контррозрахунок 3% річних, наданий відповідачем, оскільки при розрахунку 3% річних відповідач неправильно визначив період нарахування та суму боргу та не врахував, що згідно договору позики від 23.12.2019 повернення позики повинно було здійснюватись частинами у встановлений строк. У зв`язку з чим, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 138106 грн. 56 коп відсотків за користування грошовими коштами - 3% річних законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних суд зазначає, що позивач безпідставно, не у відповідності до вимог закону, врахував лише періоди де індекс інфляції становив більше 100, та не врахував від`ємних значень індексів інфляції. Наданий відповідачем контр розрахунок суми інфляційних також не відповідає вимогам закону, оскільки відповідач неправильно визначив суми боргу та період нарахування інфляційних втрат. Здійснивши розрахунок інфляційних втрат, який здійснюється за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу], з огляду на обставини справи та на встановлений графік повернення позики, розмір інфляційних втрат становить 42840 грн. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних підлягають частковому задоволенню, а саме - в сумі 42840, 00 грн. З огляду на все вищевикладене, суд дійшов висновку про частков задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 5997962,94 грн заборгованості, яка складається з: 5 500 000,00 грн - сума основного боргу за договором позики, 317016, 38 грн - пеня, 138106,56 грн. - 3% річних, 42840,00 грн - інфляційні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial