Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач 1) та АТ КБ «ПриватБанк» (далі - відповідач 2) про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 30 серпня 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», посвідченим приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Коломійчуком О.І. за реєстровим №269, покликаючись на укладення вказаного договору відповідачем 1 без належних правових підстав, зокрема розпорядження майном (будинковолодінням [ADDRESS], яке йому не належало. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Покотило Ю.В., зазначив, що рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області у справі №2/604/389/18 від 18 вересня 2018 року визнано недійсним договір дарування житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В. 18 серпня 2007 року, а тому, оскільки договір дарування є недійсним з моменту його вчинення, відповідач [PERSON], укладаючи оспорюваний договір іпотеки, розпорядився майном, яке йому не належало. Позов підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві та просив задовольнити в повному обсязі. Позивач подала заяву, згідно з якою справу просить розглядати без її участі. Відповідач 1 та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору подали заяви з проханням справу слухати у їх відсутності, проти позову не заперечують. Представник відповідача 2 - [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечила, підтримала письмовий відзив, в якому зазначила, що у зв'язку з тим, що зобов'язання за кредитним договором №2007/26 не припинені і не визнано їх недійсними, договір іпотеки від 30.08.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] є дійсним та діючим. Покликаючись на ст.ст. 215, 203 ЦК України вказала, що власноручний підпис сторін на спірному договорі вказує на те, що сторони досягли згоди за всіма умовами договору та надали згоду на укладення за такими умовами. Вільне волевиявлення та законність укладеного договору іпотеки від 30.07.2007 року засвідчено приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області - Коломійчуком О.І. Вважає, що відсутні правові підстави для визнання договору іпотеки недійсним. Також покликається на ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та зазначає, що рішення Підволочинського районного суду про визнання права власності на 1/5 частку предмета іпотеки за позивачем і [PERSON] та рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області про визнання договору дарування недійсним не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним, а лише змінює особу іпотекодавця. Крім того, представник відповідача 2 під час проведення судового засідання в режимі відеоконференції заявляла клопотання про зупинення провадження у справі, у задоволенні якого відмовлено ухвалою суду від 20.02.2019 року, разом з тим, під час проголошення зазначеної ухвали, представник відповідача 2, будучи повідомленою про орієнтовний час перебування судді в нарадчій кімнаті, залишила залу судових засідань в Івано-Франківському апеляційному суді без поважних причин, клопотання про відкладення розгляду справи не подавала. Відповідно до ч. 6 ст. 223 ЦПК України, наслідки, визначені ч.ч. 3-5 ст. 223 ЦПК України, настають і в разі, якщо учасник справи (його представник) залишить залу судового засідання. З положень п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України вбачається, що у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позиції сторін, а також думку представника позивача щодо можливості продовження розгляду справи у відсутності представника відповідача 2, суд вважає за можливе прийняти рішення, виходячи з таких міркувань. Відповідно до договору іпотеки від 30 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Коломійчуком О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №269 (далі - Договір), [PERSON] надав в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника приватного підприємця [PERSON] перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №2007/26 від 29 серпня 2007 року, в силу чого відповідач 2 отримав право в разі невиконання зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно з п. 7 вказаного Договору житловий будинок належить [PERSON] (іпотекодавцю) на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В. 18 серпня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №2027, та зареєстрованого в Підволочиському РБТІ 20 серпня 2007 року. Угодою про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №269 від 30 серпня 2007 року, посвідченою приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Коломійчуком О.І. 09 жовтня 2007 року та зареєстрованою в реєстрі за №739, сторони виклали п. 2 договору іпотеки в новій редакції, внесли зміни щодо сплати відсотків за кредитом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Судом встановлено, що рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області у справі №2/604/389/18 від 14 червня 2018 року позов [PERSON], [PERSON] до Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області, [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності, - задоволено: визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Городницької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області №5 від 31 січня 2006 року; визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, - будинковолодіння [ADDRESS], яке видано Городницькою сільською радою 13 лютого 2006 року на ім'я [PERSON]; визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/5 частку (за кожною) будинковолодіння [ADDRESS] Тернопільської області. Рішення вступило в закону силу 14 липня 2018 року. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №132778051 від 31 липня 2018 року вбачається, що за позивачем зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності 1/5 частка житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Підволочиського районного суду №604/37/17 від 14 червня 2018 року. Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області у справі №2/604/389/18 від 18 вересня 2018 року позов [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON], [PERSON], про визнання недійним договору дарування, - задоволено: визнано недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 18 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., 18 серпня 2007 року за реєстровим №2027 та зареєстрований Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 20 серпня 2007 року. Рішення вступило в законну силу 18 жовтня 2018 року. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України. З системного аналізу вказаних положень процесуального законодавства вбачається, що висновки ВСУ є обов'язковими до врахування, адже щоб відійти від них необхідно здійснити перегляд відповідного питання Великою Палатою Верховного Суду. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Виходячи з роз'яснень вказаної вище постанови вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Тобто, позов особи, яка не була учасником правочину, про застосування наслідків такого правочину з підстав його нікчемності, або про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише у тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи не учасника правочину, і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Так, відповідач 1 порушив права позивача. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Суд враховує те, що в силу положень ст. 236 ЦК України договір дарування житлового будинку, укладений 18 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] є недійсним з моменту його вчинення, - з 18 серпня 2007 року. Тобто, право власності на житловий будинок [ADDRESS], який є об'єктом іпотеки, за договором дарування у [PERSON] не виникло, а тому він не міг бути іпотекодавцем та неправомірно розпорядився нерухомим майном, що свідчить про порушення прав та законних інтересів позивача. Крім того, згідно з ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до ст.ст. 369, 578 ЦК України: співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що зчинений за згодою всіх співвласників; майно, що є у спільній сумісній власності, може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину із розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмо і нотаріально посвідчена. За правилами ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній сумісній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших власників за умови виділення її в натурі та реєстрації прав власності на неї як на окремий об'єкт рухомості. На іпотекодавця покладається обов'язок попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки та відповідно встановлені негативні наслідки у разі порушення такого обов'язку. В той же час, такі негативні наслідки не можуть бути встановлені щодо прав та інтересів іпотеки інших осіб. За таких обставин суд вважає, що договір іпотеки, укладений 30 серпня 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Коломійчуком О.І. за реєстровим №269, є таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, а отже є недійсним, а тому позов підлягає до задоволення. Враховуючи наведене,

Outcome: approved