Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач), в особі свого представника, 08 липня 2016 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України (далі - Відповідач № 1), Державної казначейської служби України (далі - Відповідач № 2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Державна пенітенціарна служба України (далі - Третя особа № 1), [PERSON] (далі - Третя особа № 2), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 травня 2016 року Позивача було взято під варту згідно вироку Ірпінського міського суду Київської області у кримінальній справі № 367/6210/14-к, яким Позивача засуджено до позбавлення волі. Зауважив, що зі змісту вищезазначеного вироку суду, який не набрав законної сили, вбачається що стосовно Позивача обрано та одночасно діють два запобіжні заходи: застава та тримання під вартою. Представник Позивача зазначила, що матір`ю Позивача було внесено належним чином заставу, розмір якої визначено ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2015 року у справі № 367/6210/14-к. Однак, станом на день звернення до суду, Позивач утримується в Київському слідчому ізоляторі Управління державної пенітенціарної служби та Відповідач № 1 не вчиняє дій щодо його звільнення. Зазначила, що на момент взяття під варту за вироком Ірпінського міського суду Київської області Позивач був працевлаштованим та отримував заробітну плату, середньомісячний розмір якої складає 1 450 грн. 00 коп. За підрахунками Позивача, сума не отриманого доходу за час незаконного утримання під вартою складає 2 706 грн. 48 коп. Крім того, представник Позивача стверджує, що протиправною бездіяльністю Відповідача № 1, яка проявляється у незаконному триманні Позивача під вартою, останньому було завдано моральну шкоду, яку Позивач оцінює в 5 000 грн. 00 коп. Просив суд, ухвалити судове рішення, яким відшкодувати з Державного бюджету України дохід, не отриманий Позивачем у зв'язку із незаконним триманням його під вартою, в розмірі 2 561 грн. 59 коп., а також моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп. В ході судового розгляду справи, в порядку процесуального правонаступництва, сторону Відповідача № 1: Київський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України замінено на Державну установу «Київський слідчий ізолятор». Крім того, в процесі процесуального правонаступництва, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державну пенітенціарну службу України замінено на Державну пенітенціарну службу України в особі Голови комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України [PERSON] (далі - Третя особа № 1). У судовому засіданні, представник Позивача позов, з підстав зазначених у позовній заяві, підтримала, просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник Відповідача № 1 у судовому засіданні, позов не визнала, у задоволенні позовних вимог просила суд відмовити у повному обсязі. Свою правову позицію аргументувала тим, що Позивач не навів жодних доводів та доказів стосовно незаконного утримання його у Київському СІЗО. Зауважила, що після винесення 18 лютого 2015 року Ірпінським міським судом Київської області ухвали про визначення розміру застави у розмірі 24 360 грн. 00 коп. та внесення матір'ю Позивача [PERSON] вказаної суми на спеціальний рахунок, 23 лютого 2015 року Позивача було звільнено з-під варти Київського СІЗО згідно довідки про звільнення № 12689. Згідно вироку Ірпінського міського суду Київської області від 10 травня 2016 року, який не вступив у законну силу, до Позивача знову було обрано запобіжний захід тримання під вартою в Київському СІЗО, взявши його під варту в залі суду, а заставу присуджено повернути заставодавцю. Представник Відповідача № 1 зазначила, що саме з цих підстав Позивач перебуває під вартою. Повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду справи, Відповідач № 2 у судове засідання не з`явився. Клопотань про перенесення судового розгляду справи чи про розгляд справи за відсутності представника Відповідача № 2, як і заперечень на позов, до суду не подавав. Представник Третьої особи № 1 у судовому засіданні проти позову заперечила, підтримуючи правову позицію Відповідача № 1. У задоволенні позовних вимог просила суд відмовити. Представник Третьої особи № 1 пояснила суду, що Київський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України діяв виключно в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України, у суворій відповідності до Закону України «Про попереднє ув`язнення», Кримінального процесуального кодексу України. Зауважила, що Позивач не навів належних і достатніх доказів на підтвердження конкретних обставин допущення Київським СІЗО дійсного порушення його прав, свобод або інтересів. Вважає, що твердження Позивача стосовно незаконного утримання його під вартою є нікчемними та такими, що не відповідають дійсності. Третя особа № 2 у судове засідання не з`явилася. Про місце, час і дату судового розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Клопотань про перенесення судового розгляду справи чи про розгляд справи за її відсутності, як і заперечень на позов, до суду не подавала. Суд знаходить можливим розгляд справи за відсутності Відповідача № 2 та Третьої особи № 2, враховуючи той факт, що представник Позивача, представник Відповідача № 1 та представник Третьої особи № 1 не заперечували щодо розгляду справи за відсутності сторони Відповідача № 2 та Третьої особи № 2. Заслухавши пояснення представників Позивача, Відповідача № 1, Третьої особи № 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до частини 4 статті 176 Кримінального кодексу України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора. Судом встановлено, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 вересня 2014 року, було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України (а.с. 34). За змістом частини 1 статті 182 Кримінального процесуального кодексу України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов'язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов'язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу. Відповідно до частин 1 та 3 статті 183 Кримінального процесуального кодексу України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п'ятою статті 176 цього Кодексу. Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов'язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов'язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Згідно ухвал Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2014 року, від 25 грудня 2014 року, та від 18 лютого 2015 року, відповідно, стосовно [PERSON] продовжено запобіжний захід тримання під вартою, а також ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2015 року визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 24 360 грн. 00 коп. (а.с. 39, 40, 41). Крім того, суд встановив, що 19 лютого 2015 року матір`ю Позивача [PERSON] було внесено заставу на спеціальний депозитний рахунок суду, що підтверджується копією квитанції № 0.0.351405945.1 ПриватБанк від 19 лютого 2015 року (а.с. 12). З матеріалів справи, зокрема копії Довідки про звільнення Серії КИВ № 12689 від 23 лютого 2015 року, вбачається, що [PERSON] було звільнено з-під варти під заставу на підставі ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2015 року (а.с. 37). Згідно вироку Ірпінського міського суду Київської області від 10 травня 2016 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Крім того, судом до вступу вироку в законну силу стосовно засудженого обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в Київського слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України, взявши його під варту в залі суду. Визначену заставу в розмірі 24 360 грн. 00 коп. повернути заставодавцю [PERSON] (а.с. 46-48). Станом на момент звернення Позивача до суду вказаний вирок законної сили не набрав. Відповідно до частини 4 статті 202 Кримінального процесуального кодексу України, підозрюваний, обвинувачений звільняється з-під варти після внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, якщо в уповноваженої службової особи місця ув'язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою. Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув'язнення, під вартою в якому знаходиться підозрюваний, обвинувачений, негайно здійснює розпорядження про його звільнення з-під варти та повідомляє про це усно і письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю, а якщо застава внесена під час судового провадження, - прокурора та суд. Перевірка документа, що підтверджує внесення застави, не може тривати більше одного робочого дня. З моменту звільнення з-під варти у зв'язку з внесенням застави підозрюваний, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави. Беручи до уваги той факт, що стосовно [PERSON] ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2015 року обрано запобіжний захід у виді застави та вказаний запобіжний захід діяв на момент винесення Ірпінським міським судом Київської області вироку від 10 травня 2016 року, не був скасований чи змінений, суд приходить до висновку, що [PERSON] незаконно утримували під вартою, адже вирок Ірпінського міського суду Київської області від 10 травня 2016 року, яким стосовно [PERSON] обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, законної сили не набрав, тобто продовжував діяти запобіжний захід у виді застави. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. За змістом пунктів 1 та 5 статті 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 5) моральна шкода. Згідно статті 4 зазначеного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Суд встановив, що на момент взяття Позивача під варту згідно вироку Ірпінського міського суду Київської області від 10 травня 2016 року, останній був працевлаштованим та отримував заробітну плату, середньомісячний розмір якої становив 1 450 грн. Зазначений факт підтверджується Довідкою про доходи Вих. № ЮК000000007 від 21 грудня 2016 року, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Юкрейніан Геарс». Представник Позивача зауважила, що на момент звернення до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначеним цивільним позовом, Позивач незаконно утримується під вартою 56 діб. Згідно Наказу № ЮК000000014-0000000023 (Розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 30 червня 2016 року, [PERSON] звільнено із посади контролера матеріалів та виробів за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України. Згідно з частинами 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин 1-3 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд вважає, що Позивачем надано достатньо належних доказів на підтвердження факту незаконного тримання його під вартою. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про відшкодування з Державного бюджету України матеріальної шкоди, що полягає в доході, не отриманому Позивачем у зв'язку із протиправним триманням його під вартою, в розмірі 2 561 грн. 59 коп., є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім того, Позивач просив суд відшкодувати з Державного бюджету України на його користь 5 000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Відповідно до частини 1, пункту 2 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 3 Постанови Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За змістом пункту 2 частини 2 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під варту або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до абзацу 2 статті 5, абзацу 1 статті 10-1 Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з'ясування, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з частиною 1 статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Беручи до уваги вищенаведене, враховуючи той факт, що протиправність діянь стосовно Позивача, які полягають у незаконному триманні його під вартою, було доведено Позивачем, позовна вимога про відшкодування на користь Позивача 5 000 грн. 00 коп. моральної шкоди підлягає задоволенню. Відповідно до абзацу 1 статті 10-1 Постанови, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Таким чином, з Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягає стягненню 7 561 грн. 59 коп., з яких 2 561 грн. 59 коп. - матеріальна шкода, а 5 000 грн. 00 коп. - моральна шкода. Крім того, виходячи із вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, із Відповідача № 1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. З урахуванням викладеного, на підставі статті 3 Конституції України, статей 176, 182, 183, 202 Кримінального процесуального кодексу України, статей 23, 1167 Цивільного кодексу України, статей 1, 4, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року, Постанови Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: approved