Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 12 березня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «АУТСАИД» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення грошових коштів і моральної шкоди, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилалися на те, що в липні 2013 року позивач був прийнятий на посаду викладача автошколи ТОВ «АУТСАИД» (відповідач), за весь час роботи на посаді позивач сумлінно виконував свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим користувався повагою серед слухачів курсу та не мав жодного дисциплінарного стягнення. Але згідно наказу № 2 від 27 листопада 2017 року позивач був звільнений з займаної посади відповідно до пункту 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивач вважає своє звільнення з роботи, оформлене наказом про звільнення № 2 від 27 листопада 2017 року незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, виходячи з того, що з наказом про звільнення з роботи в день звільнення його ознайомлено не було, як і взагалі йому не було повідомлено про його звільнення, він продовжував викладати та проводив заняття. Лише у середині грудня 2017 року, коли позивач прийшов на роботу, він не зміг потрапити на своє робоче місце, оскільки замки на вхідних дверях було змінено, а охоронець, без будь-яких пояснень та обґрунтувань, повідомив позивачу, що йому заборонено пускати позивача на його робоче місце. Таким чином, у цей день позивач був недопущений на своє робоче місце. Одразу ж після цього позивач зателефонував учаснику ТОВ «АУТСАИД» - Бузмакову А.С [PERSON] , директору - [PERSON] з метою дізнатися, чому позивачу обмежено можливість потрапити на своє робоче місце. Однак на телефонні дзвінки позивача ніхто не відповів. Наступного дня позивач додзвонився до директора ТОВ «АУТСАИД» [PERSON] , яка, без надання будь-яких пояснень та документів, повідомила, що позивач тимчасово відсторонений від посади. При цьому, оскільки його відсторонення від посади не було вмотивовано будь-якими доводами та на їх підтвердження не було надано жодного документу, позивач продовжував приходити на роботу, намагався дізнатися у директора причину недопущення його на своє робоче місце та відсторонення від посади, але на робоче місце позивача не допускали, та будь-яких відповідей на свої питання він не отримував. Отже, на протязі всього часу нібито відсторонення позивача від роботи, він продовжував отримувати заробітну плату. Про те, що позивача звільнено, він дізнався від [PERSON] лише 12 лютого 2018 року, коли в черговий раз прийшов на своє місце роботи та знов не був допущений до проведення занять. В той же день позивачу було надано для ознайомлення копію наказу про звільнення № 2 від 27 листопада 2017 року та надано можливість зробити з нього фотокопію. Тобто наказ про звільнення позивачу був наданий для ознайомлення через більше ніж 2 місяці після звільнення, при цьому його копія позивачу не вручена до сьогодні. При цьому, відповідачем не було запропоновано позивачу надати письмові пояснення з приводу його звільнення, не була повернута трудова книжка позивача, як того вимагає Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, та не проведено остаточного розрахунку. Обхідний лист не складався, особисті речі позивача не повернуті. Звернувся знову до відповідача і просив відповісти, чому вказаний наказ винесено з таких підстав, відповіді не було, що також не законно. Позивачу завдано значну моральну шкоду. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказу, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив визнати незаконним та скасувати цей наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути грошові кошти та моральну шкоду, судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача ТОВ «Аутсаид» в судове засідання в визначений судом час не зя`вився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги не визнали, вказавши на те, що дійсно позивач допустив порушення і наказом був звільнений. Вважають вказаний наказ правильним і законним, з цим наказом позивач ознайомлений в передбаченому порядку. Наказ № 2 позивачу видано з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, вірно, з урахуванням рапортів керівництва ТОВ, ніякої шкоди позивачу не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача згідно ст. 223 ЦПУ України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що дійсно в липні 2013 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду викладача автошколи ТОВ «АУТСАИД», позивач сумлінно виконував свої трудові обов`язки, не мав жодного дисциплінарного стягнення. Але згідно наказу № 2 від 27 листопада 2017 року позивач був звільнений з займаної посади відповідно до пункту 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивач вважає своє звільнення з роботи, оформлене наказом про звільнення № 2 від 27 листопада 2017 року незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, виходячи з того, що з наказом про звільнення з роботи в день звільнення його ознайомлено не було, як і взагалі йому не було повідомлено про його звільнення, він продовжував викладати та проводив заняття. Лише у середині грудня 2017 року, коли позивач прийшов на роботу, він не зміг потрапити на своє робоче місце, оскільки замки на вхідних дверях було змінено, а охоронець, без будь-яких пояснень та обґрунтувань, повідомив позивачу, що йому заборонено пускати позивача на його робоче місце. Таким чином, у цей день позивач був недопущений на своє робоче місце. Одразу ж після цього позивач зателефонував учаснику ТОВ «АУТСАИД» - Бузмакову А.С [PERSON] , директору - [PERSON] з метою дізнатися, чому позивачу обмежено можливість потрапити на своє робоче місце. Однак на телефонні дзвінки позивача ніхто не відповів. Наступного дня позивач додзвонився до директора ТОВ «АУТСАИД» [PERSON] , яка, без надання будь-яких пояснень та документів, повідомила, що позивач тимчасово відсторонений від посади. При цьому, оскільки його відсторонення від посади не було вмотивовано будь-якими доводами та на їх підтвердження не було надано жодного документу, позивач продовжував приходити на роботу, намагався дізнатися у директора причину недопущення його на своє робоче місце та відсторонення від посади, але на робоче місце позивача не допускали, та будь-яких відповідей на свої питання він не отримував. Отже, на протязі всього часу нібито відсторонення позивача від роботи, він продовжував отримувати заробітну плату. Про те, що позивача звільнено, він дізнався від [PERSON] лише 12 лютого 2018 року, коли в черговий раз прийшов на своє місце роботи та знов не був допущений до проведення занять. В той же день позивачу було надано для ознайомлення копію наказу про звільнення № 2 від 27 листопада 2017 року. Копія наказу про звільнення позивачу не вручена до сьогодні. При цьому, відповідачем не було запропоновано позивачу надати письмові пояснення з приводу його звільнення, не була повернута трудова книжка позивача, як того вимагає Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, та не проведено остаточного розрахунку. Обхідний лист не складався, особисті речі позивача не повернуті. Звернувся знову до відповідача і просив відповісти, чому вказаний наказ винесено з таких підстав, відповіді не було, що також не законно. Позивачу зазначає, що йому завдано значну моральну шкоду. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказу, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, позивач просив визнати незаконним та скасувати цей наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути грошові кошти та моральну шкоду, судові витрати. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом\~статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1\~Кодексу законів\~про працю\~України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. Згідно ч. 2\~ст. 22 КЗпП України відповідно\~до\~Конституції України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про звільнення, накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону, трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про звільнення з роботи повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач звільняється чи притягується до дисциплінарної відповідальності. \~ \~ \~ \~Дії відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він\~зобов`язаний у\~день звільнення\~видати йому\~копію наказу\~про звільнення\~з роботи. Крім того, у Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 також зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування\~дисциплінарного стягнення\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~зажадати від\~порушника трудової\~дисципліни письмові\~пояснення. За\~кожне порушення\~трудової дисципліни\~може бути\~застосовано лише\~одне дисциплінарне\~стягнення. При\~обранні виду\~стягнення власник\~або уповноважений\~ним орган\~повинен враховувати\~ступінь тяжкості\~вчиненого проступку\~і заподіяну\~ним шкоду,\~обставини,\~за яких\~вчинено проступок,\~і попередню\~роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Як вбачається з наказу № 2 про звільнення від 27 листопада 2017 року, позивача звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Підставою для звільнення стали акт № 1 від 11 вересня 2017 року неявки на роботу, акт № 2 від 10 жовтня 2017 року та акт № 3 від 24 листопада 2017 року, а також доповідна від 15 листопада 2017 року [PERSON] про постійне невиконання своїх зобов`язань і систематичне порушення трудової дисципліни. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках…прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Проте КЗпП України не містить визначення поняття «прогул». Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 визначено, що прогулом під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох\~годин безперервно або сумарно протягом\~робочого дня\~без поважних\~причин. При цьому, звертає на себе увагу та обставина, що пункті 4 статті 40 КЗпП України йдеться саме про відсутність на роботі, а не про відсутність на робочому місці. Що стосується поняття «поважні причини», наявність яких не дає змоги роботодавцю вважати відсутність працівника на роботі прогулом без поважних причин, то згідно із судовою практикою (п. 66 правових позицій Верховного Суду щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ /за виданням Юрінком інтер, Київ - 1998 рік, стор. 217/) до поважних причин можна віднести, зокрема, недопущення роботодавцем працівника до роботи, якщо для цього відсутні достатні підстави. З урахуванням вищенаведеного вбачається, що позивач до грудня 2017 року виконував свої трудові обов`язки належним чином, що підтверджується й листами його учнів на ім`я керівництва відповідача, жодних прогулів позивач не допускав, на нього не накладалися будь-які дисциплінарні стягнення, а тому, вказані в наказі про звільнення акти та доповідна записка є нічим іншим як не відповідаючими дійсності доказами систематичного порушення позивачем трудової дисципліни, з метою обґрунтування його звільнення. Факт того, що наказ № 2 від 27 листопада 2017 року, акти та доповідна були складені значно пізніше підтверджується й тим, що до лютого 2018 року позивач отримував заробітну плату, що підтверджується випискою за картковим рахунком клієнта за період з 01 листопада 2017 року по 16 лютого 2018 року. Недопущення позивача роботодавцем до його робочого місця на протязі грудня 2017 року - 12 лютого 2018 року вважається безпідставним та невмотивованим, а звільнення [PERSON] незаконним, та проведеним з грубим порушенням вимог діючого законодавства України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до вимог ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Згідно ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Мiнпрацi\~в своєму\~листі вiд\~22\~лютого 2008\~року №\~33/13/116-08\~вказує на\~те,\~що якщo працівник з якиxось причин нe скористався cвоїм правом нa щорічну відпустку зa кілька пoпередніх років (y т. ч. i за 2, 3, 4 чи бiльше років), вiн має пpаво використати їx, а в pазі звільнення, нeзалежно від пiдстав, йому мaє бути виплачено компенсацію зa всі невикористані днi щорічних відпусток, визнaчених пунктом 1 чaстини першої cт. 4 3акону України «Пpо відпустки». 3аконодавством не пeредбачено терміну дaвності, після якoго працівник втpачає право нa щорічні відпустки, вoно не мiстить заборони нaдавати щорічні відпустки y разі їx невикористання. Оскільки впродовж липень 2013 - січень 2018 р.р., позивач жодного разу не використовував щорічну відпустку тривалістю 24 календарних днів, та не отримував грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки, з відповідача підлягають стягненню й суми компенсації за не використані позивачем дні щорічної відпустки з дотриманням вимог ч. 2 ст. 24 Закону України «Про відпустки». Так, позивачем не використано: за 2013 рік 12 календарних дні; за 2014 рік 24 календарних дні; за 2015 рік - 24 календарних дні; за 2016 рік - 24 календарних дні; за 2017 рік - 24 календарних дні. Всього за період з липня 2013 року по січень 2018 року позивачем не використано 108 днів щорічних відпусток. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 25\~грудня 2015\~року №\~1675/13/84-15 обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсації за невикористані відпустки провадиться згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. З урахуванням наведеного, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки, провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, які передували його звільненню, тобто за грудень 2016 року листопад 2017 року. У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється надавати на прохання позивача будь-які документи, пов`язані з його звільненням, в тому числі й довідку про середню заробітну плату, то розрахунок середньої заробітної плати попередньо здійснений виходячи з мінімально встановленою законодавством заробітною платою. З урахуванням наведеного, загальна сума виплат за грудень 2016 року листопад 2017 року становить 38 400 грн., то розрахунок компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки за липень 2013\~року по\~січень 2018\~року виглядає наступним чином: 38400 / 366 = 104.92 грн. (середньоденна заробітна плата), 104.92 грн. х 108 днів = 11\~331.36 грн.. Тобто, з відповідача підлягає стягненню компенсація за 108 невикористаних днів щорічної відпустки (за період липень 2013 року по січень 2018 року) у сумі 11\~331.36 грн. Крім того, у зв`язку із незаконним відстороненням позивача від виконання його трудових обов`язків та подальшим незаконним звільненням, він отримав емоційний стрес. Таке принизливе ставлення до позивача з боку керівництва відповідача, образи в його адресу, безпідставне відсторонення від роботи на очах слухачів його курсу, наклепи в бік позивача, звільнення без будь-якого попередження викликали у [PERSON] шквал емоцій, які завдали йому сильних душевних хвилювань. Він не міг спати, та нормально сприймати реальність, оскільки майже за два місяці його життя перевернулося з голови дригом та він залишився без улюбленої роботи, якій присвятив 6 років свого життя, своїх слухачів та без засобів для існування. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідачем не була повернута позивачу його трудової книжки, він наразі позбавлений можливості влаштуватися на нову роботу та заробляти собі на життя. Статтею 237-1 КЗпП України\~встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 13 Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності. Таким чином, у зв`язку з тим що відповідачем було порушено права позивача у сфері трудових правовідносин, що виразилося в незаконному звільненні, порушенні права на працю, нездійсненні остаточного розрахунку при звільненні, втрати нормальних життєвих зв`язків, що призвело до моральних страждань (переживання з приводу порушення відповідачем прав позивача, необхідність пояснення його слухачам причини свого відсторонення та звільнення), змусило його прикладати додаткові зусилля для організації свого життя чим позивачу було заподіяно значну моральну шкоду. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 232 КЗпП України\~безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу звільнення або з дня видачі трудової книжки. У зв`язку з тим, що копія наказу позивачу не вручено до сьогоднішнього дня, трудова книжка позивачу не видавалася, а про своє звільнення та існування наказу № 2 від 27 листопада 2017 року про його звільнення він дізнався лише 12 лютого 2018 року, строк на звернення до суду з даною позовною заявою не пропущено. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача. \~ \~ \~ \~Згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» - «Від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин». Враховуючи, що даний спір стосується трудових відносин, позивач звільняється від сплати судового збору, але він його заплатив. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд вважає правомірними позовні вимоги про порядок, який відповідачем був застосований при видачі вказаного незаконного наказу та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача неправомірність дій по відношенню до позивача судом встановлено. Твердження представника відповідача відносно протиправності дій самого позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково і визнати незаконним та скасувати наказ № 2 від 27 листопада 2017 року ТОВ «АУТСАИД» про звільнення [PERSON] з посади викладача автошколи згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул, поновити [PERSON] на посаді викладача автошколи ТОВ «АУТСАИД», стягнути з ТОВ «АУТСАИД» на користь [PERSON] суму компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки за період липень 2013\~року по\~січень 2018\~року у сумі 11\~331 грн. 36 коп.; стягнути з ТОВ «АУТСАИД» на користь [PERSON] компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 3 000 гривень, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі, стягнути з ТОВ «Аутсаид» на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1409 грн. 60 коп., в задоволенні ж решти позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Аутсаид» про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги про визнання наказу незаконним та скасування його, стягнення коштів і моральної шкоди в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial