Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

[PERSON] 17 вересня 2013 року звернулася до суду з цивільним позовом до [PERSON] про відібрання малолітньої дитини та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, в обгрунтовання якого вказує, що 10 травня 2008 року вона уклала шлюб з [PERSON], від цього шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. На початку липня 2011 року, вона змінила місце мешкання та переїхала з дитиною, так як [PERSON] не одноразово застосовував відносно до неї міри фізичної розправи, що важливо саме зазначити - в присутності їх спільної дитини, навіть не роздумуючи, як це вплине на розвиток дитини. Тому фактично шлюбні відносини були припинені, а 7 грудня 2011 року рішенням Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області шлюб був розірваний. 5 жовтня 2011 року відповідач [PERSON] із застосуванням фізичної сили відібрав у неї малолітнього сина. Пізніше відійшовши від тяжкого струсу після цієї події [PERSON] поїхала до дитячого садка у сел. Іванівка, та поспілкувавшись зі своїм малесеньким сином вирішила забрати його додому. Але 10 січня 2012 року відповідач [PERSON] перестрів її та її матір [PERSON], силою відібрав сина, був він разом зі своїм батьком [PERSON], та поїхав у невідомому її напрямку. Свою дитину [PERSON] більше не мала змоги бачити. З 27 вересня 2011 року між сторонами слухалась цивільна справа у суду м. Красний Луч про встановлення місця проживання малолітньої дитини. Рішенням суду від 22 квітня 2013 року було визначинно місце проживання дитини разом з нєю. Впродовж усього періоду розгляду справи та до теперішнього часу відповідач перешкоджає [PERSON] у спілкуванні з її сином та його вихованням. Свою дитину вона не має змоги бачити та не може надати своєму синові материнської любові, якої не може надати ніхто окрім її. Вона хочє, щоб її син [PERSON], [INFO], мешкав разом зі нею. У відповідності з ч.1,2 ст.163, ст. 162 Сімейного кодексу України вона має на це право. Тому позивачка просить - відібрати малолітнього сина [PERSON], [INFO], у відповідача [PERSON], який проживає у житловому будинку [ADDRESS] та передати його її; - стягнути з відповідача на мою користь судові витрати. - відшкодувати матеріальну(майновий) і моральну шкоду у розмірі 10 тис.грн. Відповідач позов не визнав, надав суду заперечення, у яких вказує, що дана позовна заява не підлягає задоволенню, викладені в ній факти не відповідають дійсності, позовні вимоги є необґрунтованими, більш того, їх виконання не передбачено діючим законодавством взагалі. Так, однією із провідних рис характеру позивача є схильність до брехні, про що й свідчить дана позовна заява: твердження позивача про те, що шлюбні стосунки було припинено внаслідок «неодноразового застосування до неї мір фізичної розправи» із нею у присутності малолітньої дитини є суцільної брехнею: протягом усього сумісного життя таких випадків не було, більш того, в період часу із 2008 по 2011 роки вони тричі змінювали місце проживання (м. Красний Луч, м. Сєверодонецьк, с. Іванівка), тобто, якщо такі міри з його боку мали місце, позивач мала як мінімум три гарних нагоди припинити шлюбні відносини, але, чомусь цього зроблено не було, жодного звернення до органів внутрішніх справ вказаних населених пунктів у даний період часу з боку позивача не було, фактичні шлюбні між мною та позивачем було припинено на початку серпня 2011 року, коли позивач виїхала із квартири та забрала із собою майже все майно. Рішення суду у таких випадках аж ніяк не є причиною або критерієм припинення фактичних шлюбних відносин. Твердження відповідача про застосування до неї та її матері фізичного насильства, яке ніби то мало місце 05 жовтня 2011 року та 10 січня 2012 року, коли він забирав в неї свого сина також є відвертою брехнею, оскільки він є законослухняним громадянином та не спричиняв їй жодних тілесних ушкоджень, що, до речі, підтверджено й матеріалами перевірок за заявами позивача. Більш того, перевірку за вказаними фактами проводили співробітники прокуратури Луганської області. Та за заявами прийняте єдине законне рішення - відмова у порушенні кримінальних справ у зв'язку із відсутністю у його діях складу злочину. Цей факт і підтверджено доданими позивачем документами, а саме виписками із історій хвороби, які не містять жодних встановлених у позивача та її матері тілесних ушкоджень та жодних об'єктивних ознак струсу головного мозку. Вказаних діагноз ставиться лікарем навіть у разі, якщо особа звернулась, скаржиться на головний біль та нудоту та стверджує, що її побили. Це так звані суб'єктивні ознаки струсу, які перевірити та діагностувати взагалі неможливо, вони встановлюються лише зі слів особи, яка звернулася. Звернення позивача та її матері є лише прикладом брехливості та намагання його оговорити та намаганням притягнути його до кримінальної відповідальності по надуманих мотивах. Відносно вказаного у позовній заяві рішення суду можу сказати лише те, що воно до теперішнього часу не набрало законної чинності, адже є незаконним, суддею було грубо порушено як норми матеріального, так і процесуального права, оскільки помилок дуже багато, тому й розгляд даної справи Апеляційним судом Луганської області до теперішнього часу не завершено. Твердження позивача про неможливість спілкуватися з дитиною також є відвертою брехнею, оскільки вона неодноразово приїздила до дитячого садку, який відвідує син та спілкувалася із ним. Останній раз вона спілкувалася із сином за місцем його та синового проживання 17 жовтня 2013 року. Інше питання, що позивач приїздить до сина з періодичністю приблизно один раз на два місяця до дитячого садку, так це особисте питання позивача і він не має до нього ніякого відношення. Розпорядження голови Антрацитівської РДА від 06.08.2013 приймалося із порушенням закону (він навіть не знав про це засідання), рішення незаконне, адже прийняте саме з питання, яке в той час розглядалось Краснолуцьким міським судом, тобто, розглядати дане звернення позивача РДА не могла у зв'язку із забороною, встановленою Сімейним кодексом України. 06 березня 2013 року на засіданні Антрацитівської РДА, яке проводилося на підставі ухвали Краснолуцького міського суду ним, на запитання головуючого комісії було висловлено всі доводи та пояснення із невиконання розпорядження. Позивачеві було запропоновано звернутися до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. У разі, якщо б у теперішній час судом розглядався саме такий позов, ним було б подано зустрічний позов із оскарження незаконного рішення РДА. Але у позові немає жодного прохання про виконання рішення, отже оскаржувати його теж не має сенсу. Крім того, діючим законом, а саме Сімейним кодексом України не передбачено взагалі порядку відібрання дитини у одного з батьків задля передачі її іншому, статті закону, на який посилається позивач взагалі не регулюють дану ситуацію. Відносно вимог про стягнення з нього 10 тисяч гривень у якості відшкодування завданої позивачу шкоди можє сказати лише, те, що підстави для відшкодування шкоди є лише тоді, коли шкоду було завдано, а з позовної заяви взагалі незрозуміло що це за шкода, який розмір матеріальної та в чому вона виразилася, в чому проявилась моральна шкода. Що взагалі він вчинив особі, з якою припинив усі відносини вже більше двох років потому. Таким чином позовна вимога про відшкодування шкоди взагалі є абсурдною, та не підлягає задоволенню. Тому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.30-32). 28 січня 2014 року позивачка відмовилася від частини позовних вимог - про стягнення матеріальної шкоди, тому провадження в цей частини було закрито ухвалою суду (а.с.70-71). В судових засіданнях позивачка позов підтримує, просить його задовольнити, надав пояснення, які співпадають з доводами, викладеними у позовної заяві, відповідач позов не визнавав, посилаючись на те обставини, які вказав у запереченнях. У судовому засіданні 2 червня 2014 року позивачка надала суду ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2014 року, якім рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 21 листопада 2013 року залишено без змін, відповідач в судове засідання вдруге не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином (а.с.126-127). Суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2008 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, що зареєстрований виконкомом Іванівської селищної ради Антрацитівського району Луганської області за актовим записом № 12 (а.с.6). [INFO] у сторін народилась дитина - сина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим виконкомом Іванівської селищної ради Антрацитівського району Луганської області (а.с. 8). Згідно рішення Антрацитівського миськрайонного суду Луганської області суду від 07 грудня 2011 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано (а.с.7). Рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 22 квітня 2013 року визначено місце проживання малолітньої дитини - з матір'ю [PERSON] (а.с.11-15), яке ухвалою апеляційного суду Луганської області від 21 листопада 2013 року залишено без змін (а.с.74-77), згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2014 року ці рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22 квітня 2013 року та ухвала апеляційного суду Луганської області від 21 листопада 2013 року залишено без змін (а.с.123-124). Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України рішення суду ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Позивачка зазначає, що 10 січня 2012 року відповідач відібрав сина та не повернув її сина по цей час, незважаючи на рішення суду, яким визначено місце проживання малолітньої дитини - з нею, цей факт відповідач не спростовував. Таким чином, судом встановлено, що дитина - син [PERSON] проживає у батька - відповідача по справі, що не відповідає рішенню суду у справі про встановлення місця проживання дитини. Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 162 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положеннями статті 162 СК України встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини , якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, наявність обставин, передбачених ч. 3 ст. 163 СК України, коли суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, під час розгляду справи не встановлена. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини. Враховуючи викладене, необхідно задовольнити позовні вимоги [PERSON] про відібрання малолітньої дитини та відібрати малолітнього [PERSON], [INFO] у відповідача [PERSON], який проживає у житловому будинку [ADDRESS] та передати його матері - [PERSON] Частиною третьою ст. 162 СК України встановлено, що особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала, тому позивачка вправі вимагати від відповідача відшкодування моральної шкоди. Відповідно до положень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03. 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди, яку суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки, суд враховує моральні страждання, заподіяні позивачці позбавленням її можливості самостійно виховувати дитину, але, з врахуванням реальної наявності у позивачки можливості скоротити тривалість таких страждань шляхом заявлення позову про відібрання дитини у більш короткий строк її перебування у відповідача, вважає можливим її позовні вимоги у даній частині задовольнити частково - у розмірі 1000 грн. Згідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 250 гривень. Згідно п.5 ч.1 ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині відібрання у відповідача дитини і повернення її позивачу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позивачкою позовних вимог з урахуванням обраного нею способу захисту права. Вступна та резолютивна частина рішення складена в нарадчій кімнати та проголошена у судовому засіданні 2 червня 2014 року.

Outcome: approved