Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі Відповідач) про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2010 року. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Спільне подружнє життя не склалося по не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обовязки з ведення спільного господарства. Позивач зазначає, що спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу, на думку Позивача, буде суперечити їх інтересам, а тому просить розірвати шлюб. Крім того зазначив, що між ними досягнуто згоди щодо подальшого проживання спільної неповнолітньої донькиразом із Відповідачем. Сторони в судове засідання не зявилися. Позивач подав заяву з проханням справу слухати у його відсутності, позовні вимоги задовольнити, проти заочного вирішення справи не заперечив. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату і час розгляду справи, повторно не зявилася, причин неявки не повідомила. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії І-ИД №132445, виданим повторно 20 вересня 2016 року Тернопільським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 14 жовтня 2010 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «Парій». Від шлюбу сторони мають одну спільну малолітню доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії 1-ИД №138375, видане 10.06.2014 року). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до чч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач, як і Відповідач, враховуючи її неявки до суду, не мають бажання зберегти сімю та дальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Дитина сторін, яка є малолітньою, як зазначає Позивач, проживає разом із Відповідачем та надалі буде проживати разом із нею. Таким чином суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved