Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

[PERSON] в особі представника своїх інтересів адвоката [PERSON] 01 квітня 2016 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення (а. с. 4-5). В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], діючим за довіреністю від імені дружини [PERSON], остання набула право власності на квартиру №29, розташованої в будинку № 137-а по пр. Гагаріна у м.Дніпропетровську. Проте відповідач не звільнив зазначену квартиру після продажу, продовжував в ній мешкати, та оскільки витратив отримані від продажу квартири грошові кошти, не придбавши собі іншого житла, чоловік позивача погодився здавати в оренду [PERSON] даний обєкт нерухомого майна. Після смерті чоловіка позивача у жовтні 2015 року відповідач відмовився виїхати з квартири та сплачувати за її оренду, тому [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд усунути їй перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою № 29 в будинку № 137-а по проспекту Гагаріна у м. Дніпропетровську шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вищезазначеною квартирою, з виселенням його з цієї квартири без надання йому іншого житлового приміщення. Від представника інтересів позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд даної цивільної справи за відсутності сторони позивача, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував (а. с. 18). Відповідач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи був повідомлений належним чином за адресою цього фактичного місця мешкання у спірній квартирі, про причини неявки суду не повідомив. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами [PERSON] 8 розділу ІІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON], діючим за довіреністю від імені дружини [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу квартири №29, розташованої в будинку № 137-а по пр. Гагаріна у м.Дніпропетровську, на підставі якого [PERSON] набула право власності на зазначену квартиру. Даний договір був зареєстрований в ДБТІ 03 березня 1998 року в реєстровій книзі № 13п за реєстрованим № 128 (а. с. 8). Таким чином, з часу укладення даного правочину позивач набула, а відповідач втратив право власності на зазначену квартиру, а отже і право користування цією квартирою. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер 28 жовтня 2015 року (а. с. 7). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом в ході судового розгляду в їх сукупності, аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права, враховуючи, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], в якій фактично продовжує мешкати попередній власник квартири відповідач [PERSON], на що позивач не давала своєї згоди, приймаючи до уваги, що відповідач відмовляється самостійно виселитись з безпідставно займаного ним житлового приміщення, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та вважає за можливе задовольнити їх у повному обсязі На підставі викладеного,

Outcome: approved