Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності у порядку спадкування, мотивуючи вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] . [PERSON] доводився чоловіком матері позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] , позивач допомагала своїй матері [PERSON] з оформленням спадщини на користь матері [PERSON] . Спадщина складалася з житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Під час оформлення спадщини, позивач та її мати зіткнулися з тим, що нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори тривалий час не видавалося свідоцтво про право власності на ім`я її матері, як дружині, яка пережила свого чоловіка, та відповідно має право на частку у спільному сумісному майні подружжя, та й свідоцтво про право на спадщину за законом також не видавалося. Адже зі слів нотаріуса, який на той час там працював, спадкодавець [PERSON] поштою надіслав заповіт до Першої нотаріальної контори. Не дивлячись на прохання матері позивача вищезгаданий заповіт їй так і не надали для огляду. Мати позивача бажала з ним ознайомитися, адже спадкодавець тривалий час погано почувався та не виходив з дому взагалі. Вже після скарг до Головного територіального управління юстиції у Луганській області, матері позивача було видано свідоцтво про право власності та свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця [PERSON] . Особа, на користь якої начебто було складено вище вказаний заповіт - онук спадкодавця [PERSON] . Позивач знала лише про заповіт спадкодавця на ім`я його сина [PERSON] , який помер у 2014р. [INFO] мати позивача [PERSON] померла. 04.05.2017р. позивач звернулася до Другої Сєвєродонецької Державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини після смерті своєї матері. 14.06.2018р. Державним нотаріусом Другої Державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері позивача [PERSON] , позивачу було відмовлено, через те, що під час роботи з поданими позивачем документами виявилося, що в свідоцтві про право власності, виданому Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою не вірно зазначено частку подружжя у праві спільної сумісної власності, а саме: 1/4 замість 1/2. До того ж, у свідоцтві про право на спадщину за законом є позначка «обов`язкова частка», що дає право зробити висновок, про наявність заповіту від імені чоловіка померлої [PERSON] на ім`я іншої особи, а [PERSON] як непрацездатна за віком дружина померлого мала право на обов`язкову частку, проте зазначене свідоцтво було видано з порушенням форми №9 додатка 25 до Правил ведення нотаріального діловодства, а саме не зазначено взагалі розмір обов`язкової частки, яка б належала спадкоємцю у разі спадкування за законом, в свідоцтві зазначено, що свідоцтво складається з права на 1/16 частку житлового будинку з побудовами, в той час як вказано, що спадкове майно складається з 1/2 частки житлового будинку, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно значиться, що за спадкодавцем зареєстровано право власності у розмірі 9/16 часток, тобто більше ніж розмір частки спадкового майна, яка взагалі складає 1/2 частку. Таким чином, позивач з цього приводу зверталася до Першої Сєвєродонецької Державної нотаріальної контори з метою виправлення допущених помилок при оформленні вказаних свідоцтв. Проте, Першою Сєвєродонецькою Державною нотаріальною конторою було відмовлено у виправленні допущених помилок та рекомендовано звернутися до суду з цього приводу. Аналогічна відповідь була надана й Головним територіальним управлінням юстиції у Луганській області. Тому, [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася з позовом до суду та просить визнати недійсними свідоцтво про право власності та свідоцтво про право на спадщину за законом, що були видані Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою 23.03.2016р. на ім`я [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування після смерті своєї матері [PERSON] на 3/4 частки житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 08.04.2021р., 09.04.2021р. до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшов відзив державного нотаріуса Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сергієнка А.С. на позовну заяву, який мотивовано тим, що правових підстав для оскарження та скасування свідоцтва про право на спадщину немає. В архіві Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №749/2015 стосовно майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . Згідно матеріалів спадкової справи спадкоємцями померлого [PERSON] за законом була дружина [PERSON] , [INFO] та за заповітом, посвідченим 25.09.2014р. [PERSON] , державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори за реєстровим №2-691, був онук [PERSON] , [INFO] . За видачею свідоцтва про право на спадщину звернулась дружина, [PERSON] , [INFO] . Згідно матеріалів спадкової справи спадкове майно складалось з: 1/2 (однієї другої) частки житлового будинку, що розташований за адресою: житловий [ADDRESS] , який належав спадкодавцю [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 05.05.1987 року рішення виконкому Сєвєродонецької міської Ради народних депутатів від 21.04.1987р. №115 (дублікат, виданий 24.12.2008р. Управлінням житлово-комунального господарства Сєвєродонецької міської ради). Право власності на 1/2 (одну другу) частку зазначеного житлового будинку зареєстровано КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» 20.01.2009р., реєстраційний номер майна: 20 січня 2009 року, номер запису: 1827, в книзі: 2. Так як майно було набуто під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , то таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України. Таким чином, з 1/2 (однієї другої) частки житлового будинку, що розташований за адресою: житловий [ADDRESS] , частка якого належала особисто [PERSON] , його дружина, [PERSON] , виділила майно подружжя 1/4 (одну четверту) частку. Тому, спадкове майно складається з 1/4 (однієї четвертої) частки вищезазначеного будинку. Оскільки спадкодавець залишив заповіт на онука, [PERSON] , то [PERSON] мала право на обов`язкову частку. Відповідно до пп.5.10 п.5 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012р. при визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що мас право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. При визначенні обов`язкової частки від 1/4 (однієї четвертої) частки, що є спадковим майном частка [PERSON] була виділена як 1/16 (одна шістнадцята) частка. Таким чином, [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/16 частку та свідоцтво на право власності на 1/4 частку. При проведенні реєстраційної дії державний нотаріус виступає в якості державного реєстратора. Під час внесення відомостей про реєстрацію речового права на нерухоме майно на житловий будинок, що розташований за адресою: житловий [ADDRESS] , державному реєстратору необхідно було внести запис про реєстрацію речового права на 5/16 часток вищевказаного житлового будинку Відповідно до запису, який внесений до Реєстру речових прав на нерухоме майно 9/16 часток. Тому є необхідним внести зміни до Реєстру речових прав на нерухоме майно. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ст.26 передбачений порядок внесення змін до Державного реєстру прав ч.2 ст.26 у разі якщо допущена технічна помилка впливає на права третіх осіб, така помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі судового рішення. Технічна помилка державного реєстратора не є підставою для скасування свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності. Таким чином, необхідно розглядати позов не про визнання недійсними свідоцтва про право власності та свідоцтва про право па спадщину за законом, визнання права власності у порядку спадкування, а про внесення змін до Державного реєстру прав щодо часток успадкованого майна та внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого [PERSON] , державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори та свідоцтва про право власності, виданого 23 березня 2016 року [PERSON] , державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори. У зв`язку із чим, просив відмовити у задоволенні позову.\~ Позивач [PERSON] у судовому засіданні уточнила позовні вимоги, уточнені вимоги підтримала та просила їх задовольнити.\~\~ Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву в якій зазначила про розгляд справи за її відсутності.\~ Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Верховний Суд у своїх рішеннях відзначає, що під підставами позову, які згідно із ст.49 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини. Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Так, якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у рішенні від 13.03.2018р. у справі №916/1764/17. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги, при цьому уточнені позовні вимоги письмовою заявою не оформила. За таких обставин, суд вважає, що уточнені позивачем вимоги не відповідають вимогам ЦПК України, зокрема ст.49 ЦПК України, а тому розглядає справу у межах заявлених позивачем первісних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18.05.2015р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис №1077. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , посвідченого 23.03.2016р. державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю.М., [PERSON] , яка є пережившою дружиною [PERSON] , який помер [INFO] , належить 1/4 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчується цим свідоцтвом складається з 1/2 частки житлового будинку з надвірними побудовами, розташованого у [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАІ 138051, посвідченого 23.03.2016р. державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю.М., спадкоємицею зазначеного у свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] є його дружина [PERSON] . Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво складається з 1/16 частки житлового будинку з надвірними побудовами, розташованого у [ADDRESS] . З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №56988040 від 08.04.2016р. встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 9/16 часток від житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії листа від 05.06.2018р. №286/01-16, виданого Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою ГТУЮ у Луганській області, [PERSON] на звернення від 31.05.2018р. щодо виправлення помилки в Державному реєстрі прав, зробленої нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю.М. повідомлено, що для виправлення помилки в Державному реєстрі прав [PERSON] необхідно надати реєстратору відповідне рішення суду. Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих.№774/02-31 від 14.06.2018р., виданої державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Луганської області Чиркіною Т.Д., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 9/16 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [INFO] її матері, [PERSON] , у зв`язку із різним складом спадкового майна, що унеможливлює чітко визначити склад спадкового майна, на яке має бути видано свідоцтво про право на спадщину.\~\~ Частиною першоюст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, пояснень свідків. За приписами ст.ст.12,13,81 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Частиною 1 ст.1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно зі ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Закон не містить вичерпного переліку підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7). У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Разом з тим, у книзі 6 ЦК України «Спадкове право» визначений ще один спосіб захисту спадкових прав - це внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч.1 ст.1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч.2 ст.1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. При цьому слід враховувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13 листопада 2019 року (судова справа №758/5329/15, провадження №61-18376св18), згідно якої, передбачений статтею 1300 ЦК порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності згоди спадкоємців на внесення змін до свідоцтва. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину регулюється статтею 1300 ЦК України та є самостійним способом захисту. Що стосується інших вимог позивача, суд зазначає, що ці вимоги є похідними від первісних позовних вимог, а тому не підлягають до задоволення. Щодо решти доводів сторін суд вважає за необхідне відзначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, аналізуючи підстави заявлених позовних вимог, обраний позивачем\~ спосіб захисту, норми цивільного права у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із невірно обраним способом захисту порушених прав позивача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, при цьому відповідачем не заявлено про наявність у нього судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed