Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 22 грудня 2020 року звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що позивач є наймачем житлового приміщення квартири за адресою [ADDRESS] , вказане житло не приватизоване; в цій квартирі зареєстровані також відповідачі по справі та [PERSON] - яка померла. Відповідач доводиться позивачеві рідним братом, а син останнього доводиться позивачеві племінником та померлій [PERSON] - сином та онуком відповідно. За місцем своєї реєстрації відповідач [PERSON] не проживає з 2011 року в зв`язку з тим, що виїхав на постійне місце проживання до іншого помешкання, а його син [PERSON] (відповідач) не проживає за адресою спірного житла з 2013 року (з народження). На даний час місце проживання відповідачів не відоме. На сьогоднішній день наявність реєстрації відповідачів у спірному житлі позбавляє позивача, як наймача житла, можливості здійснювати право користування ним у повному обсязі. Крім того, позивач вимушений здійснювати оплату комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, включаючи відповідачів, що вводить його у зайві витрати. Позивач вважає, що задоволення позову не завдасть шкоди правам та інтересам відповідачів, оскільки вони добровільно залишили спірне житло та багато років поспіль проживають за іншою адресою. Більше того, відповідачі не вчиняють жодних дій, які б свідчили про їхнє бажання здійснити вселення у спірне житлове приміщення. Вказані обставини є прямим свідченням того, що права відповідачів на житло не порушені. Про поважність причин відсутності відповідачів у спірному житлі свідчить те, що, маючи доступ до житлового приміщення, відповідачі добровільно тривалий час не проживають в спірному житлі і не виявляють бажання в ньому проживати. Ніяких перешкод у реалізації відповідачами права проживання у спірному житлі позивач не чинить. Дії відповідачів призводять до псування належного позивачу майна, воно пошкоджується та втрачає свою вартість. В зв`язку з вказаним просив визнання відповідачів втратившими право користування житлом вказаної квартири, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в своїх інтересах і в інтересах свого малолітнього сина з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, вказавши на те, що не мешкання в спірній квартирі в них є вимушеним і через неправомірні дії з боку позивача, в цій квартирі мешкали і зареєстровані тривалий час, не проживає вимушено через пошкодження квартири, стан здоров`я дитини і перешкоджання з боку позивача; іншого житла з сином не мають; перешкод позивачу не чинить і будь-якої шкоди не завдавала; доказів на підтвердження позову до них не надано. Позовні вимоги безпідставні і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради в судовому засіданні підтримала позицію сторони відповідача з сином і просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і його представника, представника третьої особи і свідків, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні з`ясовано, що позивач [PERSON] є наймачем житлового приміщення квартири за адресою [ADDRESS] . Це спірне житло не приватизоване. В квартирі зареєстровані також відповідачі по справі та [PERSON] - яка померла. Інформація про зареєстрованих осіб міститься в єдиному державному демографічному реєстрі. Відповідач доводиться позивачеві рідним братом, а син останнього доводиться позивачеві племінником та померлій [PERSON] - сином та онуком відповідно. Як стверджує позивач, за місцем своєї реєстрації відповідач [PERSON] не проживає з 2011 року в зв`язку з тим, що виїхав на постійне місце проживання до іншого помешкання, а його син [PERSON] (відповідач) не проживає за адресою спірного житла з 2013 року (з народження). На даний час місце проживання відповідачів не відоме. На сьогоднішній день наявність реєстрації відповідачів у спірному житлі позбавляє позивача, як наймача житла, можливості здійснювати право користування ним у повному обсязі. Крім того, позивач вимушений здійснювати оплату комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, включаючи відповідачів, що вводить його у зайві витрати. У відповідності до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Ніяких домовленостей щодо збереження житлового приміщення за Відповідачами при їх відсутності з Позивачем не було. У відповідності до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Позивач вважає, що задоволення позову не завдасть шкоди правам та інтересам відповідачів, оскільки вони добровільно залишили спірне житло та багато років поспіль проживають за іншою адресою. Більше того, відповідачі не вчиняють жодних дій, які б свідчили про їхнє бажання здійснити вселення у спірне житлове приміщення. Вказані обставини є прямим свідченням того, що права відповідачів на житло не порушені. Виходячи зі змісту ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Відповідно до ст. 7 цього ж Закону, підставою для зняття з реєстрації проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Іншого порядку, крім судового, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, чинне законодавство України не передбачає. Виходячи з характеру спірних правовідносин та суті спору, обставинами, що підлягають доказуванню, є: факт не проживання відповідачів у спірному житлі; поважність причин їх не проживання у ньому. В даному контексті позивач просить врахувати суд наступне: з документу про не проживання вбачається, що відповідач не проживає за адресою спірного житла з 2011 року, його син не проживає за адресою спірного житла з 2013 року і до сьогоднішнього дня. Акт підписаний мешканцями будинку, де знаходиться спірне житло. Тобто, особи, які постійно проживають поруч, своїми підписами засвідчили ту обставину, що відповідачі не мешкають в спірному житлі. Про поважність причин відсутності відповідачів у спірному житлі свідчить те, що, маючи доступ до житлового приміщення, відповідачі добровільно тривалий час не проживають в спірному житлі і не виявляють бажання в ньому проживати. Ніяких перешкод у реалізації відповідачами права проживання у спірному житлі позивач не чинить. П. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», встановлено, що, на ствердження вибуття осіб з житлового приміщення, суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звернення Позивача до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням Відповідачами є однією із форм захисту ним своїх прав як користувача житлового приміщення. На думку позивача, дії відповідачів призводять до псування належного позивачу майна, воно пошкоджується та втрачає свою вартість. В зв`язку з вказаним просив визнання відповідачів втратившими право користування житлом вказаної квартири; оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». \~ \~ \~ \~Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. [PERSON] дійсно є наймачем житлового приміщення квартири за адресою [ADDRESS] . Це спірне житло не приватизоване. В квартирі зареєстровані також відповідачі по справі та [PERSON] - яка померла. Інформація про зареєстрованих осіб міститься в єдиному державному демографічному реєстрі. Відповідач доводиться позивачеві рідним братом, а син останнього доводиться позивачеві племінником та померлій [PERSON] - сином та онуком відповідно. Як стверджує позивач, за місцем своєї реєстрації відповідач [PERSON] не проживає з 2011 року в зв`язку з тим, що виїхав на постійне місце проживання до іншого помешкання, а його син [PERSON] (відповідач) не проживає за адресою спірного житла з 2013 року (з народження). На даний час місце проживання відповідачів не відоме. На сьогоднішній день наявність реєстрації відповідачів у спірному житлі позбавляє позивача, як наймача житла, можливості здійснювати право користування ним у повному обсязі. Крім того, позивач вимушений здійснювати оплату комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, включаючи відповідачів, що вводить його у зайві витрати. З позовної заяви вбачається, що вона подана з тієї підстави, що відповідачами нібито порушуються права позивача, а саме те, що він в повній мірі не може користуватись квартирою, в якій зареєстровані також і відповідачі. Також, зазначено, що відповідачі не проживають в приміщені за адресою: [ADDRESS] , близько 10-ти років, а їх визнання втратившими право користування цим житлом не завдасть шкоди їх правам та інтересам, оскільки вони добровільно залишили спірне житло. Позивач, в свою чергу, нібито вимушений сплачувати за комунальні послуги, в тому числі і за зареєстрованих осіб, що покладає на нього додаткові обов`язки. Вказані обставини, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході судового засідання, не відповідають дійсності і спростовані дослідженими судом матеріалами. Твердження щодо не проживання відповідачів біля 10-ти років спростовуються наданими до матеріалів справи доказами: довідка ОСББ «Героїв - 1Б» від 03 січня 2020 року; довідка ОСББ «Героїв - 1Б» про проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у вересні 2020 року та у січні 2021; пояснення свідка голови ОСББ. [PERSON] періодично мешкає у вищезазначеній квартирі, в якій знаходяться його речі, зокрема, ліжко, телевізор, шафа для одягу, певний одяг та інші побутові речі. Зазначений факт також, підтверджується фото кімнати в спірній квартирі, в якій періодично мешкає відповідач. В останнє, у вересні місяці 2020 року. Відповідач вкотре намагався налагодити відносини з позивачем та проживав в даній квартирі близько пів місяця, однак, стосунки з позивачем не склалися, вони конфліктні, постійне проживання відповідача в даній квартирі є проблематичним. Зазначений факт, окрім довідки, виданої Головою правління ОСББ «Героїв-1», підтверджений і показами свідка [PERSON] .. Стосовно заяв свідків про не проживання відповідачів, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , то їх дані не відповідають дійсності, оскільки вони проживають на різних поверхах, не є близькими друзями сторін по справі та не бувають в спірному приміщенні ні постійно, ні навіть періодично. Вищезазначений факт унеможливлює обізнаність даних осіб щодо проживання чи не проживання будь-яких осіб в квартирі за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Крім того, згідно з актом про проживання (мешкання) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 лютого 2021 року, видана Головою правління ОСББ «Героїв 1Б», яка складена в присутності трьох сусідів, які проживають в безпосередній близькості до квартири [ADDRESS] за вищевказаною адресою. Дана довідка підтверджує факт мешкання [PERSON] станом на день складання даної довідки за вищезазначеною адресою; відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] від 15 серпня 2019 року цей відповідач мешкає в квартирі реєстрації; згідно довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] від 29 серпня 2019 року цей малолітній зареєстрований в квартирі. Про вказане також свідчать довідка ОСББ «Героїв - 1Б» від 03 січня 2020 року, довідка ОСББ «Героїв - 1Б» про проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у вересні 2020 року та у січні 2021 року. Про те, що зазначені в заяві дані підлягають сумніву свідчить та обставина, що за наявною інформацією, однією з осіб, які підписували дану заяву, а саме [PERSON] не виходить з квартири, та навіть при проведенні голосування приходять саме до неї додому для його здійснення. Однак, за наявною інформацією, дана заява завірялась нотаріусом не за місцем проживання цих осіб. Починаючи з середини січня 2021 року, відповідач знову проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] та продовжує там мешкати і зараз, доказом чого є Акт складений головою правління ОСББ «Героїв - 1Б» за участю сусідів сторін по справі про фактичне проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, наразі відсутній факт непроживання відповідача більше 6 місяців у спірному приміщенні. В позовній заяві позивачем зазначено про те, що він, нібито, вимушений сплачувати за комунальні послуги, в тому числі і за зареєстрованих осіб, що покладає на нього додаткові обов`язки. Однак, позивачем не надано до позовної заяви жодних доказів на підтвердження таких фактів. Дане твердження позивача спростовується наданими платіжних документів, які підтверджують, що такі оплати здійснюються як раз відповідачем, саме тому такі докази відсутні у позивача, оскільки він не сплачує за комунальні послуги. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Однак, як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, права позивача не порушено, також відсутні і невизнання чи оспорювання прав позивача. Так, в позовній заяві зазначено, що право користування спірним жилим приміщення позивача порушується відповідачами саме фактом не проживання в житловому приміщення. Однак, факт не проживання жодним чином не може порушувати права позивача в користуванні житловим приміщенням, оскільки не проживання інших осіб в житловому приміщенні не тільки не звужує прав на користування таким житловим приміщенням, а й навпаки може тільки розширювати таке право на користування, оскільки у випадку відсутності інших осіб у житловому приміщені, надають можливість в будь-який час вільно користуватись будь- яким з приміщень спірної квартири. Натомість присутність інших осіб в житловому приміщені призводить до того, що певний час така особа позбавлена можливості користуватись кімнатами загального користування, такими як вбиральня, ванна кімната та кухня. Тобто факт не проживання виключає факт можливості порушення прав одного із співмешканців. \~ \~ \~ \~Між позивачем та відповідачами відсутні будь-які договірні відносини між собою, стосовно найму житлового приміщення. Як позивач так і відповідачі є квартиронаймачами даного житлового приміщення та мають відповідні договірні відносини з власником такого житлового приміщення. В свою чергу власником житлового приміщення не було пред`явлено жодних претензій до відповідачів стосовно не виконання договірних обов`язків з боку відповідачів. Таким чином, жодних прав позивача в даному випадку не порушено, також це оспорюються та не визнаються права позивача по даній справі. В свою чергу саме позивачем здійснюються всі дії для призведення до неможливості повноцінного проживання відповідачів в житловому приміщені за адресою: [ADDRESS] , тобто порушуються права відповідачів на мирне проживання в житловому приміщенні в якому такі особи зареєстровані. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що у сторін існують давні конфліктні відносини, сам позивач поводить себе інколи агресивно, здійснює постійні лайки, вчиняє пожежі та призводить житло у стан, що непридатний до нормального проживання відповідачів по справі. Такі умови для проживання складаються вже протягом тривалого часу. На підтвердження вищезазначеного відповідачами надано: характеристика [PERSON] , виданого працівником правоохоронних органів; характеристика [PERSON] з місця мешкання, видана головою правління ОСББ «Героїв 16»; довідка про пожежу: листом ГУНП в Дніпропетровській області від 28 січня 2021 року № 48.3/310 та доданого до нього висновку експерта про причини смерті [PERSON] (матері сторін); фото спірного помешкання, з якого видно, що житло зараз тривалий час не придатне для нормального мешкання після пожежі відсутнє електропостачання, після пожежі немає ремонту, житло в антисанітарному стані і інш. (саме і через це відповідач з сином не можуть там мешкати постійно). Про наявність тривалих неприязних і конфліктних відносин між сторонами свідчать і неодноразові виклики поліції, звернення до правоохоронних органів з заявами про правопорушення. Всі вищезазначені обставини призводять до того, що відповідачі позбавлені можливості в нормальних життєвих умовах постійно проживати в житловому приміщенні, в якому вони зареєстровані та в якому мають право на нормальне проживання. Проживання в таких умовах, негативно впливає на їх моральний стан, а також загрожує життю та здоров`ю відповідачів. У зв`язку з чим, останні хотіли би проживати в трьох кімнатній квартирі та повністю використовувати своє право користування, однак вимушені постійно шукати собі інші приміщення для тимчасового перебування (проживання) та залежати від волі інших власників майна та від власного матеріального становища, який дозволяє чи не дозволяє їм проживати в більш благонадійних умовах. При цьому, відповідач [PERSON] та його малолітня дитина може втратити належне їм право на приватизацію даного житлового приміщення. Непроживання дитини у спірній квартирі обумовлене вищезазначеними обставинами, а саме поведінкою позивача та станом житлового приміщення до якого позивач його призвів. Однак, така обставина та не може бути безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Така правова позиція викладені 03 квітня 2019 року № 210/1857/15-ц Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, який розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом про позбавлення права користування квартирою і усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. В даній справі суд зазначив, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки позивач, у свою чергу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним позивачу житловим приміщенням. Непроживання батька дитини у спірній квартирі з 2011 року не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. За таких обставин порушуються саме права відповідачів, зокрема малолітньої дитини, яка у випадку зменшення матеріального становища своїх батьків позбавляється права на користування житловим приміщенням та фактично, залишається безхатченком. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Звернення з цього приводу до поліції та Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради не дали жодного результату. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід грунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСГІЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку усуненню перешкод в користуванні власністю з наступним виселенням в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватніш інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її визнання втратившою право користування житлом, зняття з реєстрації, виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Крім того, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4374/16 права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має грунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи в даній ситуації не є безумовною підставою для усунення перешкод, визнання втратившим право на користування житлом з можливим наступним виселенням членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність такого усунення перешкод в користуванні і розпорядженні власністю, визнання втратившим право користування житлом, виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ). З вищеописаних фактичних обставин вбачається, що у відповідачів є триваючий зв`язок з конкретним місцем - будинком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Глиною державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Реєстрація місця проживання є лише фіксацією місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на право власності Відповідача на нерухомість, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Розгляд цієї позовної заяви призведе до поновлення прав відповідача і її малолітньої дитини, оскільки із вищеописаних обставин вбачається, що права цього відповідача і її дитини були порушені. Належних та допустимих доказів не проживання без поважних причин відповідачів у квартирі за адресою: [ADDRESS] позивачем до справи не надано. Зважаючи на необхідність забезпечення [PERSON] житлом не лише себе, але й своїх малолітніх дітей, позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та буде втручанням у право на житло в розумінні положень ст. 8 Конвенції по правам людини, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Крім того, позивач не є особою, уповноваженою на вирішення питання щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, батьки якої дійшли згоди про реєстрацію місця її проживання за адресою реєстрації місця проживання її батька [PERSON] .. Надані до справи акти про не проживання не свідчать про втрату інтересу до житла [PERSON] , а лише підтверджують неможливість проживання відповідача з сином у спірному приміщенні, що зумовлено неможливістю мешкання там через конфлікти з братом, відсутність належних умов і антисанітарний стан житла. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним з переслідуваною законною метою. Окрім того, ч. 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вона спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] і [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити. Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed