Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] , в інтересах і від імені якого діє адвокат Трун О.В., звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що з 26.07.2005р. по 03.08.2012р. [PERSON] працював на підприємстві відповідача, і при звільненні повний розрахунок з ним проведено не було до теперішнього часу, а саме не сплачено належну йому суму компенсації за невикористану частину щорічної відпустки. Ця грошова компенсація в розмірі 8235,38 грн. була стягнута з відповідача на користь [PERSON] постановою Апеляційного суду Донецької області від 19.04.2018р., однак це рішення до теперішнього часу не виконане. Посилаючись на вимоги ст.ст.47, 116, 117 КЗпП України, позивач просить покласти на підприємство відповідальність за порушення обов`язку проведення повного з ним розрахунку при звільненні і стягнути компенсаційну виплату у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що складає згідно проведеного розрахунку за період з 04 серпня 2012 року по 20 вересня 2018 року суму 419804 грн. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Під час судового розгляду збільшили позовні вимоги, і станом на 22.03.2019р. з урахуванням збільшення періоду затримки розрахунку при звільненні часом ухваленням судом рішення просили стягнути суму 454151,6 грн. Представник відповідача в суді заперечив проти заявлених вимог, подав відзив на позовну заяву. Просив врахувати, що на час звільнення шахта виплатила [PERSON] всі належні до сплати суми, спору щодо невиплачених сум не існувало. З виникненням спору про недоплачені суми постановою суду апеляційної інстанції від 19.04.2018р. з підприємства була стягнута сума компенсації за невикористану відпустку. З цього часу, коли рішенням суду підтверджена ця заборгованість, пройшло 5 місяців, після чого позивач в порушення 3-місячного строку звернення до суду з моменту, коли він дізнався про порушення його прав, звернувся до суду за захистом таких прав згідно ст.233 КЗпП України. У зв`язку з чим, представник відповідача подав суду заяву про застосування до вирішуваного спору строку позовної давності, яку порушив позивач. Заперечуючи проти позовних вимог, посилається також на практику Європейського Суду з прав людини, Закон України «Про виконавче провадження», і зазначає, що спірні відносини регулюються вже не Кодексом законів про працю України, а законодавством про виконавче провадження. При цьому, рішення суду не може породжувати грошові зобов`язання, а рішення про стягнення на користь [PERSON] суми компенсації за невикористану відпустку вже винесене і знаходиться на примусовому виконанні у державній виконавчій службі. Представник позивача надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноваженого ним органу відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, за весь період невиплати цієї заборгованості, про що зробив свій висновок ВСУ в Постанові від 29.01.2014р. у справі 6-144цс14. Тобто відповідач повинен сплатити працівникові в рамках відповідальності його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, і після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Щодо посилання відповідача на рішення Європейського Суду з прав людини, представник позивача вважає їх безпідставним. З приводу порушення 3-місячного строку для звернення до суду, то представник заявника вважає його непорушеним, враховуючи те, що невиплата працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно п.25 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником в день звільнення або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У такому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Тобто, на думку представника позивача, закон пов`язує початок перебігу строку для звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних працівникові сум при звільненні, а не з часу присудження заборгованості, як помилково вважає відповідач. На час звернення до суду ці виплати [PERSON] не здійснені, тому не може бути порушення строку звернення до суду. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм в сукупності належну оцінку, зробивши аналіз норма права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права: Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом під час вирішення спору встановлено, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача ТДВ «Шахта «Білозерська», починаючи з 26 липня 2005 року по 03 серпня 2012 року, коли його було звільнено за переведенням в ВСП ШУ «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля». У зв`язку з неповним використанням днів щорічної відпустки за час роботи, у травні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку. Інших позовних вимог, як то стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в цій судовій справі ним не заявлялось. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2018 року заявлені [PERSON] вимоги задоволені частково, стягнуто з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь останнього компенсацію за невикористану відпустку з 2005 по 2012 роки в розмірі 8235,38 грн. та судові витрати, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Зазначена постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили. На виконання цієї постанови суду виданий виконавчий лист №227/1930/16-ц від 10.05.2018р., на підставі якого державним виконавцем 10 липня 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. На теперішній час постанова суду залишається не виконаною, що підтверджено довідкою з державної виконавчої служби і не оспорюється сторонами. Пунктом 1 Статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2014р. №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» та статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватись з обов`язковим урахуванням практики Європейського Суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав. Поряд з цим, ст. 8-1 КЗпП України визначає, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди. Суд вважає за можливе, розглядаючи цю справу, застосувати до спірних правовідносин практику Європейського Суду, а саме його рішення у справі «Меньшакова проти України». У своєму рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року (остаточне 04.10.2010р.) зазначив наступне: Пункт 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМ3 та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року і тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права». Пункт 57. Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Пункт 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 08 липня 1997 року по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункт 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду. Отже, з урахуванням наведеної позиції Європейського Суду з прав людини, зокрема викладеній в п.65 його Рішення, у позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати компенсації за невикористану відпустку на підставі статті 117 Кодексу законів про працю після ухвалення постанови Апеляційного суду Донецької області від 19.04.2018р. у справі про стягнення з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь [PERSON] грошової компенсації за невикористану відпустку (а.с.47-48) Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленої у подібних правовідносинах у постановах №807/1502/15 від 24 січня 2018 року та №810/1543/17 від 27 червня 2018 року, а також у справі №635/6277/14-ц від 06.12.2018 року. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня 2018 року не підлягають задоволенню як безпідставні. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2012 року по 19 квітня 2018 року, то суд зазначає таке: Право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням (вищеназвана справа ЄСПЛ «Меньшакова проти України», заява № 377/02, п. 53). Відтак, право на захист не є абсолютним, оскільки обмежене часовими лімітами, встановленими інститутом позовної давності, який існує ще з часів римського права з V століття. Метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду. Позовна давність тісно пов`язана із принципом правової визначеності, який, у свою чергу, є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. Одночасно з цим, застосування позовної давності має бути передбачуваним. Як наголошує Європейський Суд, «принцип законності означає, що застосовні положення національного права повинні бути достатньо доступними, чіткими й передбачуваними в їхньому застосуванні. Індивід повинен бути здатним - у разі потреби за допомогою необхідних порад - передбачити (у тій мірі, у якій це є розумним за даних обставин) наслідки, які може потягнути певна дія» (справа «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, рішення від 20 травня 2010 року). Так, до суду 28 вересня 2018 року в інтересах [PERSON] його представником заявлений позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь його період, починаючи з 04 серпня 2012 року з розрахунком по 20 вересня 2018 року. Ці вимоги тісно пов`язані і випливають з факту невиплати [PERSON] компенсації за невикористану відпустку з 2005 по 2012 роки в розмірі 8235,38 грн., яка була предметом розгляду в суді і стягнута з відповідача Апеляційним судом Донецької області. З вищенаведеного суд вбачає, що спір щодо стягнення належних сум при звільненні вирішено судом частково, після апеляційного та касаційного перегляду постановлених у справі рішень, 19 квітня 2018 року, після чого спір перейшов у стадію виконання. З вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] звернувся лише 28 вересня 2018 року, тобто більш як через 5 місяців після остаточного вирішення судом спору щодо суми, яка саме підлягає виплаті на його користь. Між тим, як вже було зазначено вище, вимог про сплату компенсаційних виплат, зокрема середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з боку позивача при вирішенні трудового спору не заявлялось, з огляду на положення останнього речення частини 2 ст.117 КЗпП України При цьому, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними від вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, яка своєчасно не була виплачена позивачеві за наявності спору про її розмір, який було вирішено судом. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року (провадження №61-11965св18) Проаналізувавши вищенаведені норми права та існуючу судову практику, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку і вимоги цієї особи про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні тісно пов`язані між собою і мали бути заявлені одночасно та вирішені органом, який розглядав спір, що чітко передбачено вимогами ч.2 ст.117 КЗпП України, де вказано: «Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору». Відповідачем подано до суду заяву про застосування до заявлених вимог строку позовної давності і відмови у позові з підстав порушення строку звернення до суду (а.с.26) Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, а також роз`яснень, що містяться у п.25 Постанови Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», для звернення до суду з позовом встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатись про порушення свого права, і відповідно до цього суди зобов`язано з`ясовувати зазначену дату. В даному випадку, суд досліджує питання, коли саме працівник дізнався чи повинен був дізнатись про порушення свого права. Це питання є оціночним поняттям. На думку суду, саме по собі існування спору з шахтою про невиплачені під час звільнення [PERSON] суми ще не свідчило про порушення його трудового права. Такий факт порушення права позивача на грошову компенсацію за невикористану відпустку знайшов своє підтвердження і встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили, а саме постановою Апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2018 року, якою заявлені [PERSON] вимоги задоволені частково, стягнуто з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь останнього компенсацію за невикористану відпустку з 2005 по 2012 роки в розмірі 8235,38 грн. та судові витрати, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Отже, саме з цього дня присудження грошових сум, не виплачених при звільненні, [PERSON] дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права на ці виплати. Тобто, особа дізналась про факт порушення її права та міру, на яку це право порушено, тобто суму, яка має бути йому виплачена - в день вирішення справи, а саме 19 квітня 2018 року. Але ж, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особа під час вирішення цього спору не заявляла. Такі вимоги заявлені до суду тільки 28 вересня 2018 року, тобто більш як через 5 місяців після остаточного вирішення судом спору щодо суми, яка саме підлягає виплаті на його користь, тобто з порушенням 3-місячного строку з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про факт порушення його трудового права. Суд не застосовує при вирішенні справи Рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу Законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, на яке посилаються сторони, зокрема щодо відрахування тримісячного строку на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, оскільки в розглядуваному судом спорі строк давності слід застосовувати в іншому аспекті, тому що сума належних при звільненні [PERSON] виплат стягнута рішенням суду, тобто встановлено факт порушення його прав, про що позивач достеменно знав, і станом на час розгляду справи фактично ця заборгованість на виконання рішення суду не сплачена, про що свідчить інформація про хід зведеного виконавчого провадження. Питання про застосовування строку давності, наведеному у цьому Рішенні, стосується лише випадків, коли здійснений фактичний розрахунок з усіх виплат. Тобто, в такому разі право на позов ще б не виникло. В нашому ж випадку, розрахункова сума стягнута рішенням суду, яке знаходиться на примусовому виконанні. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що до позовної вимоги позивача про стягнення з ТДВ «Шахта «Білозерська» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовується тримісячний строк звернення до суду з такою вимогою, оскільки ця вимога не пов`язана із порушенням законодавства про оплату праці і не входить до складових заробітної плати, на спори в яких не розповсюджуються обмеження будь-яким строком звернення до суду, і враховуючи на відсутність посилання [PERSON] на поважність причин пропуску строку звернення до суду, який почав спливати з 19 квітня 2018 року, і за відсутності клопотань про його поновлення, суд відмовляє в позові в частині заявлених вимог за період з 04 серпня 2012 року по 19 квітня 2018 року. Висновок щодо застосування строку давності до вимоги [PERSON] повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 16 січня 2018 року справа №446/509/16-ц. Аналогічні судження містить Рішення ЄСПЛ у вищеназваній справі «Меньшакова проти України» 08.04.2010 року (пункт 56). Отже, пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові (п.25 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24 грудня 1999 року). Крім того, про застосування строку давності подана заява відповідачем (а.с.26) За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за межами встановленого тримісячного строку позовної давності, тому позов в цій частині заявлених вимог за період з 04 серпня 2012 року по 19 квітня 2018 року - також задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: approved