Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] 01 серпня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкоди шляхом вселення та надання ключів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2008 року за ним визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Інша Ѕ частина вказаної квартири належить відповідачу, яка проживає у цій квартирі. Відповідач не допускає позивача до квартири, чинить перешкоди в користуванні власності та не дає змоги вселитись. Позивач просив суд зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення та надання йому відповідного екземпляру ключів від даної квартири. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач у своїй заяві від 25 лютого 2020 року просив розглядати справу без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. У відзиві на позов відповідач просила відмовити в задоволенні позову та зазначила, що відповідач у квартирі не проживає з 2006 року та не сплачує комунальні послуги. В 2012 році сторони домовились про те, що відповідач купить у позивача Ѕ частину квартири та вони підписали попередній договір, однак позивач взяв гроші та не оформив правочин. Вони один одному чужі люди та не можуть знаходитись в одній квартирі. Крім того, позивач зловживає алкогольними напоями. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено,\~що Ѕ\~частина квартири\~ [ADDRESS] належить\~ [PERSON] на\~підставі рішення\~Ленінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська від\~12\~грудня 2008\~року (а.с.\~4,\~5).\~Інша Ѕ\~частина вказаної\~квартири належить [PERSON] . Відповідач перешкоджає позивачу у проживанні у вищезазначеній квартирі та не надає ключі від неї. Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). За змістом ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , чим порушує права позивача, як співвласника квартири, а, отже, є достатні підстави для зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення позивача та надання йому екземпляру ключів від вказаної квартири. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 1) покладається на відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved