Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся в суд з заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, покликаючись на те, що не зійшлись характерами, мають кардинально різні погляди на життя, сім'ю, не розуміють один одного, внаслідок чого між ними виникали непорозуміння. Позивач не бажає проживати разом з дружиною, не хоче примирення, оскільки остання його зрадила. Крім того, тривалий час не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільне господарство. [PERSON] в судове засідання не з»явився, судом належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Забезпечив явку уповноваженого представника [PERSON], яка позовні вимоги підтримала в повному об'ємі, просить позов задовольнити. [PERSON], її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча судом були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи. Клопотання, заяви про розгляд справи у їх відсутності, чи заперечень проти позову, не подали. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, представника відповідача, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони зареєстрували шлюб 03.09.1994 року в Буському районному відділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 40, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER]. Від подружнього життя мають сина [PERSON] - [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 05.03.1997 р., актовий запис № 18) та доньку [PERSON] - [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 15.03.2003 р., актовий запис № 14). Частиною 2 статті 3 СК України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що сімейне життя у сторін не склалося через те, що в них різні характери, різні погляди на сімейні відносини та обов'язки з ведення спільного господарства, вони не розуміють один одного, через що між ними часто виникали непорозуміння, втратили почуття поваги і любові один до одного, що й призвело до розпаду сім'ї. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Сторонам надавався термін для можливого примирення (ухвала Буського районного суду від 03.06.2015 року), однак позивач в поданій заяві та його представник наполягають на розірванні шлюбу, оскільки такий не дав позитивних результатів. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи особливий характер сімейних відносин а також те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Детально вивчивши й оцінивши мотиви розлучення, повно і всебічно з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, приймаючи до уваги пояснення представників сторін, суд вважає, що конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає до задоволення. Крім того, позивач, згідно поданих письмових заяв, наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні проживати з відповідачкою однією сім'єю. Сторони шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, що свідчить про тривалість і стійкість конфлікту між ними та остаточний розпад сім'ї. Сторони стали чужими один одному. Крім цього, суд враховує інтереси дітей сторін, оскільки їх повноцінний розвиток та виховання у сім'ї, у якій відсутнє взаєморозуміння та існують постійні конфлікти, є неможливим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розлучення відповідачці залишити прізвище «[PERSON]».

Outcome: approved