Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

[PERSON] (далі: Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі: Відповідач), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Ізмаїльської міської ради (далі - рада), який згодом уточнив та просив виділити належну йому 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] (далі: спірний будинок), в окремий об`єкт нерухомості, визнати за ним право власності на вищезазначену частину спірного будинку з припиненням права спільної часткової власності, привласненням окремого реєстрового номеру, мотивуючи тим, що власниками спірного будинку є Позивач - йому належать 1/2 частина на підстави договору купівлі продажу від 25 жовтня 2013 року, та Відповідачка їй належить 1/2 частина спірного будинку на підставі договору дарування від 01 серпня 2005 року. Позивач самостійно користуються та володіє належній йому часткою спірного будинку та спільних приміщень із Відповідачкою немає, належність йому майна на праві спільної часткової власності не дає можливості вільно розпоряджатися ним, оскільки при цьому необхідно враховувати думку іншого співвласника. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідачка та її представник в судове засідання викликалися належним чином, але не з`явилися. Представник Відповідачки надав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із «карантином в області», не надавши жодного підтверджуючого заяву документу. За таких обставин, суд вважає неявку Відповідачки та її представника в судове засідання без поважної причини та відповідно до вимог ст.223 ЦПК України розглядає справу за відсутності Відповідачки та її представника. Раніше під час розгляду справи Відповідачка та її представник надавали пояснення та письмові відзиви на позов, в яких позовні вимоги Позивача не визнавали, посилаючись на те, що в частині спірного будинку, що належить Позивачу, є самовільні, а тому його частина не може бути виділена в окремий об`єкт нерухомості. За самовільне будівництво Позивач притягувався до адміністративної відповідальності. Представниця третьої особи ради в судове засідання надала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, суд вважає позов обґрунтованими і такими, що має бути задоволеними. З матеріалів справи вбачається, що у [ADDRESS] , розташований житловий будинок, власниками якого є Позивач по справі - йому належать 1/2 частина на підстави договору купівлі продажу від 25 жовтня 2013 року (т.1 а.с.7-10), та Відповідачка їй належить 1/2 частина спірного будинку на підставі договору дарування від 01 серпня 2005 року (т.1 а.с.47). Тобто Позивач та Відповідачка є спільними частковими власниками спірного будинку в розумінні ст.355 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 42/35-2017 від 26 грудня 2017 року можливо виділити належну Позивачу частину спірного будинку в окремий об`єкт нерухомості (т.1 а.с.123-143). Експерт мотивує свій висновок, окрім іншого, тим, що виділ фактично вже відбувся. Щодо заперечень Відповідачки проти позову, то суд враховує наступне. З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок ніколи не був в спільній частковій власності без виділення в натурі часток. Будинок завжди був поділений в натурі та лише формально, внаслідок припущення помилки БТІ, обліковувався як спільне часткове майно без визначення часток в натурі. Це підтверджується документами, отриманими від комунального підприємства «Ізмаїльське МБТІ» та долученими до матеріалів справи. З вказаних документів вбачається, що спірний будинок був збудований [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих № 182 від 20 квітня 1948 року «Про відвід земельної ділянки та наданні довгострокової позики на індивідуальне будівництво працівнику інженерного відділу КДуФ гр. [PERSON] », яким йому під будівництво було відведено земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 748 кв.м. (т.1 а.с.153). 06 травня 1948 року [PERSON] укладено з Житловим Управлінням Виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих типовий договір на право забудови, який був посвідчено державним нотаріусом Ізмаїльської нотаріальної контори по реєстру № 355І/І. (т.1 а.с.154-159). Рішенням № 842 від 24 вересня 1955 року було затверджено акт приймання індивідуального житлового будівництва [PERSON] по [ADDRESS] . (т.1 а.с.160). 1/2 частка спірного будинку, яка належить Відповідачці була придбана нею у [PERSON] [INFO] на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1383 (т.1 а.с.170-171). [PERSON] (на той час [PERSON] ), в свою чергу, придбала 1/2 частину спірного будинку 21 лютого 1968 року у [PERSON] (т.1 а.с.161-163). При цьому, вона придбала не 1/2 частку будинку в ідеальному вираженні, а конкретні приміщення. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 21 лютого 1968 р., який посвідчено нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори за реєстровим № І-520, [PERSON] придбала у власність від [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, яка складалася з двох кімнат розміром 34,2 кв.м., зазначені у плані №№ І-2 та І-3, а також будівлі (два сараї) «Б» та «Д». (т.1 а.с.161). Продавець за договором купівлі-продажу ніяким чином не може передати Покупцеві більш прав, ніж він мав. За таких обставин, [PERSON] ( [PERSON] ) ніяким чином не могла передати [PERSON] інше майно, ніж у неї було у власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 лютого 1968 року, а саме, дві кімнати розміром 34,2 кв.м., зазначені у плані №№ І-2 та І-3, а також будівлі (два сараї) «Б» та «Д». Той факт, що в договорі дарування від 01 серпня 2005 року (від [PERSON] на ім`я [PERSON] ) приватний нотаріус не вказав цієї інформації, ні в якому разі не робить спірний будинок спільною сумісною власністю Відповідачки та Позивача. 25 жовтня 2013 року Позивач отримав у власність, належну 1/2 частку спірного будинку від [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2407 (т.1 а.с.7-10). [PERSON] , в свою чергу, отримав зазначену частку у власність від [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 грудня 2012 року, виданого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу В.Г.Гнесько, зареєстрованого в реєстрі за № 5536 (т.1 а.с.172). [PERSON] , зі свого боку, отримала у власність цю частку від [PERSON] ( [PERSON] ) відповідно до договору купівлі-продажу від 13 травня 1974 року, посвідченого старшим нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Вовк Т.А. за реєстровим № 2-3318 (т.1 а.с.168). [PERSON] ( [PERSON] ) придбала зазначену 1/2 частку від [PERSON] за договором купівлі-продажу від 23 лютого 1968 року, який посвідчено нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори за реєстром № І-5631 та зареєстровано в бюро технічної інвентаризації (т.1 а.с.164,165). При цьому, вона придбала не 1/2 будинку в ідеальному вираженні, а конкретні приміщення. Так, відповідно до вказаного договору купівлі продажу, [PERSON] передав у власність [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, до складу якої входили: кімната № І-4 розміром 14,1 кв.м, та кухня № І-5 розміром 9,2 кв.м., кладова № І-6 та коридор № І-І. (т.1 а.с.164 зворотна сторона). Продавець за договором купівлі-продажу ніяким чином не може передати Покупцеві більш прав, ніж він мав. За таких обставин, [PERSON] ( [PERSON] ) ніяким чином не могла передати [PERSON] інше майно, ніж у неї було у власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 лютого 1968 року, який посвідчено нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори за реєстром № І-5631, а саме, кімната № І-4 розміром 14,1 кв.м, та кухня № І-5 розміром 9,2 кв.м., кладова № І-6 та коридор № І-І. Той факт, що в в подальшому при переході права власності, нотаріуси на підставі даних БТІ не вказали цієї інформації, ні в якому разі не робить спірний будинок спільною частковою власністю Відповідачки та Позивача без виділення в натурі. Крім того, матеріалах справи є докази того, що в провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області знаходиться справа № 500/5806/16-ц за позовом Відповідачки до Позивача про знесення самочинного будівництва та відшкодування шкоди (т.1 а.с.67,68). З вказаних документів вбачається, що Відповідачка звертається до Позивача з вимогою про знесення добудов, зведених ним на його частини будинку за адресою [ADDRESS] , тобто вона чітко розуміє, що ця частина є саме власністю Позивача. Також, нею ставляться позовні вимоги про стягнення шкоди, завданої її частині будинку за адресою [ADDRESS] , діями Позивача, тобто вона чітко розуміє, що ця частина належить безпосередньо їй. Також суд враховує, що емельна ділянка за адресою: [ADDRESS] була поділена, відповідно до фактично придбаних приміщень, рішенням Ізмаїльського міського народного суду від 23 жовтня 1969 року з наданням окремих виходів на [ADDRESS] (т.1 а.с.166). Відповідно до цього судового рішення, Відповідачка оформила право власності на земельну ділянку, у неї є державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0314 га, кадастровий номер: 5110600000:01:032:0020, на якій розташована саме її частина будинку. Позивач оформив право оренди на земельну ділянку, у нього є договір оренди земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0291 га, кадастровий номер: 5110600000:01:032:0082, на якій знаходиться саме його частина будинку. Розподіл робився на підстави схеми МБТІ від 29 серпня 1969 року, яка виготовлювалась згідно фактичного розподілу будинку між власниками. Таким чином, вказане рішення Ізмаїльського міського народного суду Одеської області від 23 жовтня 1969 року також підтверджує той факт, що спірна нерухомість завжди була поділена між власниками фактично. Отже в матеріалах справи відсутній документ, на підставі якого, два окремих, виділених в натурі об`єкта нерухомого майна, знов стали об`єктом спільної часткової власності без визначення часток. Спірний об`єкт нерухомого майна був поділений в натурі. Кожна сторона володіла конкретною, визначеною в натурі часткою. Отже, виходячи з положень ч. 2 ст. 367 ЦК України, зважаючи, що майно з самого початку поділене між сторонами, право спільної часткової власності між ними припинене. Лише, внаслідок помилок БТІ, нотаріуси в останніх правовстановлюючих документах сторін почали вказувати по 1/2 частині без визначення часток в натурі, тому виникла необхідність у встановленні виділу рішенням суду. Окрім того, в своїх поясненнях Відповідачка посилається на те, що Позивач самочинно звів прибудови до спірного будинку, у зв`язку з чим у його відношенні були складені адміністративні матеріали. Але, постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 січня 2017 року по справі № 500/6519/16-а постанова № 827 від 09 грудня 2016 року, складена Департаментом державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області про визнання Позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5\~ст.96 КУпАП\~та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5950грн., була визнана протиправною, а провадження у справі закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Зазначена постанова після перегляду в апеляційному та касаційному порядку була залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2018 року, а також, ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року. Таким чином, Відповідачка жодним належним, допустимим та достовірним доказом у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України не підтвердила свої заперечення проти позову, а тому суд доходить висновку, що вимоги Позивача базуються на нормах закону, обґрунтовані, підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved