Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої за довіреністю діє [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за [PERSON], [INFO], паспорт серії АН 578909, РНОКПП [NUMBER], право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею - 44,6 кв. м., житловою площею - 23,7 кв.м., припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON], 14 жовтня 1966 р. н. та [PERSON], 23 березня 1973 р. н. на ? частини цієї квартири. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона та [PERSON] з 20 січня 2007 року по 31 жовтня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу спільних дітей сторони не мають. В період шлюбу з відповідачем, а саме 13 березня 2008 року згідно договору купівлі-продажу № ВКЕ 901379 позивач разом із своїм сином [PERSON] продали квартиру за адресою: [ADDRESS], що належала останнім на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1997 р., того ж дня 13 березня 2008р. позивач разом із сином, за кошти від даної квартири, придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі продажу ВКІ № 657651, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно п.1.5 Договору купівлі - продажу квартири зазначалось, що 1/2 частина квартири набувається у спільну сумісну власність подружжя. Ціна проданої квартири позивачем, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно попереднього договору від 23 лютого 2008 р. становила 149 500,00 дол. США. Позивач з відповідачем були у шлюбі один рік і 10 місяців, за час шлюбу відповідач ніколи не працював, доходів не отримував, власного майна не мав, спірна квартира була придбана виключно за кошти позивачки, які остання отримала від проданої своєї квартири того ж дня. Таким чином, 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS], була придбана за кошти, які належали позивачу особисто. Позивач [PERSON] в судове засідання зявилася, позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належала їй та її сину [PERSON], після продажу квартири у 2008 році вона у той же день купила квартиру у м. Дніпродзержинську, за адресою: [ADDRESS]. З відповідачем перебувала у шлюбі, але спільних дітей вони не мають. Крім того, зазначила, що оскільки грошові кошти, за які була придбана квартира у м. Дніпродзержинську, були отримані від продажу її власного майна та майна сина, відповідач не має права власності на квартиру. Представник позивача за довіреністю [PERSON], в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який доводиться сином позивачки [PERSON], пояснив в судовому засіданні, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу трикімнатної квартири, розташованої у [ADDRESS], яка належала йому та його матері [PERSON] у визначених частках, із яких ними було витрачено 27 тис.доларів США на придбання квартири у [ADDRESS]. При цьому зазначив, що відповідач [PERSON] не вносив кошти для придбання спірної квартири, оскільки він не працював та не мав доходів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з чим суд, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~ розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 20.01.2007 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 29, дошлюбне прізвище позивача «Огій», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.7). 31 жовтня 2008 року шлюб між сторонами було розірвано, про що Самарським відділом реєстрації цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис № 278, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1997 року (а.с.9-10). В період шлюбу з відповідачем, а саме 13 березня 2008 р. згідно договору купівлі-продажу позивач разом із своїм сином [PERSON] продали квартиру за адресою: [ADDRESS], в якій 1/3 частка квартири належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року Виконкомом міської Ради депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням від 21 січня 1997 року №01/827-97 і зареєстрованого МБТІ м. Дніпропетровська в реєстровій книзі за № 312п-4; 2/3 частки квартири належали [PERSON], в тому числі: 1/3 частка квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням від 21 січня 1997 року № 1/827-97 і зареєстрованого МБТІ м. Дніпропетровська в реєстровій книзі за № 312п-4 та 1/3 частка - на підставі договору дарування, посвідченого 25 жовтня 2005 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 9-3553, та зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 грудня 2005 року, номер витягу 9353795, реєстраційний номер 12315484, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13.03.2008 року, копією Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с.12,13). Як вбачається з матеріалів справи, а також показів свідків [PERSON] та [PERSON], 13 березня 2008 р. позивач разом із сином [PERSON], за кошти від продажу квартири у м. Дніпропетровську, придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі продажу ВКІ № 657651, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 14, 15-16). З доводів позовної заяви вбачається, що позивач з відповідачем були у шлюбі один рік і 10 місяців, за час шлюбу відповідач ніколи не працював, доходів не отримував, власного майна не мав, спірна квартира була придбана виключно за кошти позивачки, які остання отримала від проданої своєї квартири того ж дня. Таким чином, 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS], була придбана за кошти, які належали позивачу особисто. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Згідно п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Згідно правової позиції, викладеної у постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-612сц15 від 01 липня 2015 року, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Згідно правової позиції, викладеної у постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-801сц16 від 07.09.2016 року, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Судом було встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] придбана сторонами по справі 13.03.2008 року у період шлюбу, однак джерелом набуття майна подружжя стали особисті кошти позивача [PERSON], отримані після продажу у той же день, 13.03.2008 року, квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Доказів, які б підтверджували фінансову участь відповідача [PERSON] у придбанні такого майна суду надано не було. Так, згідно відповіді, наданої на запит суду головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області Держаної фіскальної служби України інформація про доходи гр.. [PERSON] за період з 01.01.2008 року по 31.12.2008 року відсутня (а.с.55-56). Пояснення надані суду свідком [PERSON], підтвердили факт придбання спірної квартири за особисті кошти позивача [PERSON] Враховуючи викладене, суд вважає, достатньо підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір, суд на підставі ст.. 11, 88 ЦПК України приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодування не підлягають.

Outcome: approved