Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , (далі - позивачі) звернулися до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , (далі - відповідачі), в якому вказали, що вони є співвласниками земельної ділянки площею 0,27 га по [ADDRESS] , що підтверджується державним актом № 133 від 23.04.2002 року. Власником суміжної земельної ділянки справа є [PERSON] . Зовнішні межі земельної ділянки позивачів з межами власників суміжних земельних ділянок були погоджені, доказом чого є акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки [PERSON] , від 31.07.2001 року та не змінювалися. Забудова ділянки позивачів проводилася у відповідності до вимог плану забудови, який розроблено і затверджено архітектором Макарівського району від 22.06.1998 року, та на основі якого видано свідоцтво на забудову індивідуальної садиби від 03.12.1999 року. У порушення норм земельного законодавства, відповідач [PERSON] , самовільно переніс межу своєї ділянки на ділянку позивачів на 2,75 м., внаслідок чого позивачі зверталися до правоохоронних органів. Позивачі вважають дії [PERSON] , по перенесенню межі своєї земельної ділянки нікчемним «правочином», який було спрямовано на порушення публічного порядку, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, а тому в силу ст. 228 ЦК України він є нікчемним. Також позивач вказує, що заволодіння [PERSON] , частиною їх земельної ділянки є «правочином», вчиненим внаслідок обману, а тому згідно ст. 230 ЦК України має бути визнаний недійсним. Позивач вказує, що вказаний вище «правочин» згідно ст.ст. 215, 216 ЦК України є нікчемним, недійсним, та не створює ніяких правових наслідків. При цьому, позивачі вважають, що відповідачами, внаслідок вчинення вказаного «правочину», їм було завдано матеріальної та моральної шкоди, яка має бути відшкодована на підставі ст. 216 ЦК України. Матеріальна шкода виражається у неотриманих доходах внаслідок неможливості вирощувати сільськогосподарські культури на частині своєї земельної ділянки. Моральна ж шкода виражається у образах позивачів відповідачами та погрозами фізичної розправи з їх боку. Враховуючи викладене, позивачі, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11.01.2020 року (т. 1 а.с. 137) просили суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину із безпрецедентно грубого порушення права приватної власності [PERSON] , на землю, здійсненого з метою незаконного заволодіння частиною його земельної ділянки: зобов`язати відповідачів повернути [PERSON] , частину його земельної ділянки, яку одержано на виконання недійсного нікчемного правочину і відшкодувати матеріальні збитки та моральну шкоду, спричинені вчиненням нікчемного правочину, а саме, стягнути з [PERSON] , 32400 грн., матеріальних збитків та 15000 грн., моральної шкоди; з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , по 10000 грн., моральної шкоди з кожного. Також просили стягнути з відповідачів на їх користь судові витрати. Ухвалою суду від 10.02.2020 року позовну заяву позивачів прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачам 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Також вказаною ухвалою відмовлено позивачам у задоволенні клопотання про витребування доказів. Копія ухвали суду від 10.02.2020 року та позовну заяву з додатками відповідачі отримали 25.02.2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (т. 1 а.с. 162-168). Протягом встановленого судом строку відповідачі відзиву на позов не подали, будь-яких заяв чи клопотань до суду не заявляли, а тому суд розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 23.03.2020 року клопотання позивачів про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження - залишено без задоволення. Ухвалами суду від 04.05.2020 року, від 15.10.2020 року, клопотання позивачів про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження залишено без розгляду. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] , на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,27 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а 0,02 га для ведення особистого підсобного господарства, по [ADDRESS] , що підтверджується державним актом серії IV-КВ №071744, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 133 від 23.04.2002 року (т. 1 а.с. 91). Власником суміжної земельної ділянки по [ADDRESS] є [PERSON] , що вбачається з опису меж ділянки позивача у вказаному вище державному акті. При виготовленні вказаного державного акту було складено акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки [PERSON] , від 31.07.2001 року (т. 1 а.с. 93 ). Вказана вище земельна ділянка ще раніше була відведена позивачеві при затвердженні плану забудови, актом про відведення внатурі присадибної земельної ділянки від 22.06.1998 року, та на основі якого видано свідоцтво на забудову індивідуальної садиби від 03.12.1999 року (т. 1 а.с. 95). Як вбачається з копій пояснень [PERSON] , від 17.03.2011 року, [PERSON] , від 18.05.2009 року, протоколу допиту свідка [PERSON] , від 09.06.2017 року (т. 1 а.с. 96-107) між [PERSON] , та [PERSON] , стався конфлікт через межі їх земельних ділянок, для вирішення якого вони зверталися до правоохоронних органів. Також з повідомлення про початок досудового розслідування від 05.05.2017 року вбачається, що за заявою [PERSON] , розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017110210000392 від 05.05.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України (т. 1 а.с. 108). Надані позивачами фотоматеріали (т. 1 а.с. 109-124), як докази порушення відповідачем межі його земельної ділянки судом не приймаються, оскільки з них неможливо встановити обставини, що мають значення для справи, та не можуть підтверджувати факт порушення меж земельної ділянки позивача, а відтак вказані докази є неналежними та недопустимими з огляду на вимоги ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Вирішуючи даний спір, суд керується наступним. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду. Вказаною статтею передбачений також перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, до яких відносяться: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Способи захисту порушеного права в процесуальному законі визначаються як підстава позову, у межах якої суд розглядає справу, що знаходить своє відображення у принципі диспозитивності цивільного процесу, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також згідно вказаної норми учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спеціальним Законом, який регулює відносини між учасниками справи є ЗК України. Так, згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Так, позивачі, звертаючись до суду із даним позовом, просили суд застосувати, зокрема, наслідки недійсності нікчемного правочину із безпрецедентно грубого порушення права приватної власності [PERSON] , на землю, здійсненого з метою незаконного заволодіння частиною його земельної ділянки: зобов`язати відповідачів повернути [PERSON] , частину його земельної ділянки, яку одержано на виконання недійсного нікчемного правочину. Однак вказаний спосіб захисту не узгоджується а ні з вимогами ст. 16 ЦК України, а ні з вимогами ст. 152 ЗК України. Визначення позивачами у позові неправомірних дій відповідачів по перенесенню межі земельної ділянки «правочином» є юридично неспроможним та таким, що не узгоджується з теоретичними засадами цивільно-правого інституту правочинів. Відповідно підстави недійсності правочинів та наслідки їх застосування не можуть в даному випадку бути підставою та предметом позову в принципі. Фактично, вимоги позивачів про повернення частини належної їм на праві власності земельної ділянки є віндікаційним позовом, тобто позовом власника до володіючого невласника про повернення майна, в даному випадку частини земельної ділянки, що слід вирішити суду при розгляді даного позову. Разом із тим, вимоги позивачів не є конкретними, тобто не вказано яку частину земельної ділянки, з якими межами (координатами) слід витребувати, у кого її слід витребувати та яким чином володіння іншою особою відповідною частиною земельної ділянки порушує права позивачів, що є необхідними елементами віндікаційного позову. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, визначеного ст. 13 ЦПК України, зміст якого зазначено вище, суд позбавлений можливості вирішити позовні вимоги у цій частині, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Додатково слід зазначити, що і виклад обставин, якими обгрунтовуються вимоги, Що ж до вимог позивачів про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, спричинених вчиненням нікчемного правочину, навіть якщо їх розглядати в площині деліктних правовідносин, то обов`язковими умовами їх відшкодування є протиправність поведінки особи, наявність вини цієї особи, наявність реальної дійсної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. У порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, позивачі не надали суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження підстав відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Враховуючи викладене, а також те, що вимоги про відшкодування шкоди є похідними від основних вимог, у задоволенні яких суд відмовив, слід відмовити і у задоволенні даних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивачів. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed