Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] 24.11.2020 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивовано тим, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки площею 0,228 га «Біля хати» (кадастровий номер 2122480400:01:006:0008) та площею 0,368 га в урочищі «Шаєво» (кадастровий номер 2122480400:01:006:0009) для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства. Від присадибної земельної ділянки «Біля хати» до земельної ділянки в урочищі «Шаєво» вела дорога через земельну ділянку вже нині померлого [PERSON] (урочище «Над берегом»), далі через земельну ділянку [PERSON] і до земельної ділянки позивача. Наявність цієї дороги по межі (ВГ) відображена у затвердженій в установленому порядку технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. Понад 30 років позивач та його сім`я користувалися цією дорогою загального користування, як проїздом (проходом) до належної йому земельної ділянки в урочищі «Шаєво». Проте, після смерті суміжного землекористувача [PERSON] , його спадкоємець -відповідач [PERSON] , почав чинити перешкоди позивачу у користуванні вказаною дорогою загального користування, забороняючи прохід до належної йому земельної ділянки, встановлюючи на ній огорожу та вчиняючи інші перешкоди. На неодноразові вимоги позивача не чинити перешкоди у користуванні дорогою загального користування, відповідач не реагує. Іншої дороги, якою б позивач міг скористатися для проходу до своєї земельної ділянки немає. У зв`язку із наведеним, позивач просить суд, ухвалити рішення, яким: - зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити позивачу [PERSON] перешкод у здійсненні ним права власності на земельні ділянки, належні [PERSON] згідно державного акту про право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 010765 виданого 06.10.1997 року Буковецькою сільською радою Міжгірського району на земельну ділянку площею 0,228 га «Біля хати» (кадастровий номер 2122480400:01:006:0008) та площею 0,368 га в урочищі «Шаєво» (кадастровий номер 2122480400:01:006:0009), наданої для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства; - встановити за [PERSON] та членами його сім`ї, право постійного земельного сервітуту (право проходу і проїзду по наявній дорозі) стосовно земельної ділянки, якою володіє [PERSON] і яка розташована в [ADDRESS] , визначити межі дороги (земельного сервітуту) шириною 4,01 м. до дороги (земельного сервітуту) встановленої на земельній ділянці гр. [PERSON] та порядок користування нею, згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості на земельні ділянки [PERSON] площею 0,228 га «Біля хати» (кадастровий номер 2122480400:01:006:0008) та площею 0,368 га в урочищі «Шаєво» (кадастровий номер 2122480400:01:006:0009), наданої для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства. -витрати по сплаті судового збору позивача та витрат понесених позивачем на оплату правничої допомоги адвоката покласти на відповідача. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у ньому. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили, вважають його безпідставним та недоведеним. Представник третьої особи Буковецької сільської ради не з`явився, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області позов підтримав та пояснив, що дорога загального користування, якою користуються позивач та члени його сім`ї наявна багато років та проходить через земельну ділянку померлого [PERSON] , проте помилково така не була відображена в його Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №025519, чим на даний час і мотивує свої неправомірні дії щодо недопуску позивача до проходу (проїзду) земельною ділянкою відповідач [PERSON] . Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши позовну заяву, докази, додані до неї, а також відзив на позов та докази, додані до нього, пояснення третьої особи, надавши їм оцінку кожному окремо та в сукупності, суд прийшов наступного висновку. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 010765 виданого 06.10.1997 року Буковецькою сільською радою Міжгірського району, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки площею 0,228 га «Біля хати» (кадастровий номер 2122480400:01:006:0008) та площею 0,368 га в урочищі «Шаєво» (кадастровий номер 2122480400:01:006:0009) для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства. Позивач стверджує, що від вказаної присадибної земельної ділянки «Біля хати» до земельної ділянки в урочищі «Шаєво» вела дорога через земельну ділянку померлого [PERSON] (урочище «Над берегом»), далі через земельну ділянку [PERSON] і до земельної ділянки позивача. Наявність цієї дороги по межі (ВГ) відображена у затвердженій в установленому порядку технічній документації позивача із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. Понад 30 років позивач та його сім`я користувалися цією дорогою загального користування, як проїздом (проходом) до належної йому земельної ділянки в урочищі «Шаєво» і жодних спорів з приводу користування цією дорогою між позивачем та суміжними землекористувачами ніколи не виникало. Проте, після смерті суміжного землевласника [PERSON] , відповідач [PERSON] почав чинити перешкоди позивачу у користуванні вказаною дорогою загального користування, забороняючи позивачу та членам його сімї прохід до належної йому земельної ділянки, встановлюючи на ній огорожу та вчиняючи інші перешкоди. Надаючи оцінку твердженню позивача щодо створення перешкод з боку відповідача у користуванні його майном- земельними ділянками, суд констатує наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України. Частиною 2 ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно допункту 3 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Покладення обов`язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права. Такий спосіб захисту застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Положення статей 16, 386, 391 ЦК України передбачають, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Позивач стверджує, що відповідач чинить перешкоди у користування земельними ділянками, належними йому на праві приватної власності, забороняючи прохід та проїзд через земельну ділянку, належну померлому суміжному землевласнику [PERSON] , спадкоємцем якого (як стверджують сторони) являється [PERSON] . Проте, доказів на підтвердження вказаного твердження позивачем суду не надано. Зокрема, матеріали справи не містять підтвердження того, що відповідач вчиняє дії, які перешкоджають позивачу вільно володіти, користуватися, чи розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном- земельними ділянками, зважаючи, що дії, вчинення яких позивач вважає неправомірними (встановлення огорожі, зокрема), відповідач вчиняє щодо земельної ділянки, володільцем (власником) якої позивач не являється. Таким чином, посилання позивача на те, що його права власника щодо користування належним йому на праві приватної власності майном порушуються діями відповідача є лише припущенням, не підтвердженим належними доказами, а отже позов в частині зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у здійсненні права власності на земельні ділянки, задоволенню не підлягає. Щодо вирішення позову в частині встановлення земельного сервітуту, суд встановив слідуюче. Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Земельний сервітут здійснюється способом найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. За статтею 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельного сервітуту, зокрема, права проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. Згідно зі статтею 100 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Стаття 402 ЦК України передбачає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 177 ЦК України об`єкти цивільних прав -це конкретне благо з приводу якого суб`єкти вступають у правовідносини. До нерухомих речей як об`єктів цивільних прав відносяться земельні ділянки (стаття 181 ЦК України). Відповідно до статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Отже, земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №025519 виданого 11.12.1995 року [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,5995 га на території с.Буковець Закарпатської області для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. При цьому, суд констатує, що в даному Державному акті дороги загального користування через земельну ділянку [PERSON] не відображено. Не міститься інформація про таку і в Технічному звіті №27 приватизиції земельної ділянки гр. [PERSON] . Також суду не надано інформації про державну реєстрацію земельного сервітуту в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ствердили, що дороги загального користування на вказаній земельній ділянці не було, сусіду [PERSON] попередній землевласник [PERSON] дозволяв ходити з добросусідських міркувань. З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №965656 від 12.08.2005 року вбачається реєстрація спадкової справи Міжгірською державною нотаріальною конторою за померлим 08.12.2004 року спадкодавцем [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , який помер [INFO] , а також того, що він прийняв в установленому порядку спадщину та успадкував право власності на земельну ділянку, право власності на яку згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №025519 виданого 11.12.1995 року належало [PERSON] . У відповідності до вищенаведених норм законодавства, суд, будучи обмеженим засадами змагальності сторін, вирішуючи справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить висновку про те, що суду не доведено беззаперечний факт того, що [PERSON] є власником чи користувачем об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,5995 га на території с.Буковець Закарпатської області для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №025519 виданого 11.12.1995 року), а відтак, за таких умов, він не може відповідати в цивільному спорі щодо встановлення земельного сервітуту за умов непідтвердження його права на земельну ділянку, щодо якої позивач просить встановити обмежене безоплатне користування чужою земельною ділянкою (земельний сервітут). За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Щодо заяви представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, то суд звертає увагу на таке. Відповідно до ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З позовної заяви та з показів позивача [PERSON] під час розгляду справи, його спір з відповідачем розпочався після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Тобто саме з цього часу розпочався перебіг трирічного строку позовної давності. Проте, з позовом [PERSON] звернувся лише 24.11.2020 року, пропустивши строк позовної давності, сплив якої є окремою підставою для відмови у позові. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, при цьому заяви про поновлення строку чи поважності його пропуску завлено не було, однак враховуючи, що в ході судового розгляду справи встановлено необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір та інші витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed