Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

[PERSON] в вересні 2015 року звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ ПриватБанк про визнання зобовязання, що виникли з договору поруки №LOK-KC-069-01 від 28.11.2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», такими, що припинили свою дію з 30.01.2009 року Ухвалою суду від 16.12.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог ПП «Кові-1». Представники позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позовній заяві та поясненнях які надані в судових засіданнях. Просили позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити з підстав застосування пропущеного строку позовної давності. Третя особа в судові засідання не зявилася, повідомлялася належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. 28.11.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ПП «Кові-1» було укладено кредитний договір № LOK-KC-069 про надання кредиту за поновлювальною кредитною лінією з лімітом 24600 грн., на цілі поповнення обігових коштів, під 19.65% річних, а при порушенні позичальником зобовязань 44.1% річних, строком сплати до 27.11.2009 року (а.с.6). В забезпечення виконання забовязань за кредитним договором 28.11.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено договір поруки №LOK-KC-069-01 (а.с.7). Поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов кредитного договору а також інших договорів до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, солідарно з позичальником (п.1, 4), поручитель погодився з розміром процентної ставки 19.65% річних, а при порушенні позичальником зобовязань 44.1% річних, строком сплати до 27.11.2009 року, інших умов договору. Але, відповідно до п. 13 договору поруки, зміни і доповнення до даного договору вносяться тільки за згодою сторін в письмовому вигляді, шляхом укладання додаткової угоди. Також сторони передбачили строк звернення сторонами до суду за захистом своїх прав та інтересів протягом пяти років (п.12), тобто по 27.11.2014 року. Хоча є суперечливість в умовах договору поруки в розумінні пунктів 1 та 13, так як одночасно сторони домовилися, що змінювати умови основного договору можливо тільки за письмовою згодою сторін, суд враховує добровільність укладення додаткових угод з поручителем та необхідність за вимогами чинного законодавства виявлення згоди поручителя щодо в т.ч. збільшення його відповідальності. 30.01.2009 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ПП «Кові-1» було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № LOK-KC-069 від 28.11.2007 року (а.с.8-10), згідно якого передбачено сплату позичальником процентів 21.1 % річних, а при порушенні позичальником зобовязань 53% річних, а також сплату пені за кожен день прострочення, та інші умови договору в новій редакції. Отже, як встановлено судом, додатковою угодою №1 до кредитного договору № LOK-KC-069 від 28.11.2007 року збільшено відсоткову ставку, яка застосовувалась кредитором, що не заперечила і сама представник ПАТ КБ «Приватбанк» та підтверджено і іншими доказами. Змін до договору поруки не вносилось. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. В лютому 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до позичальника ПП «Кові-1», поручителів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості солідарно з відповідачів у сумі 31 585.52 грн. та судових витрат (справа №0907/2-673/2011). Рішенням суду від 25.06.2014 року було позов задоволено та стягнуто кошти солідарно з відповідачів, в т.ч. [PERSON]. Дізнавшись про своє порушене право під час розгляду судом справи щодо стягнення боргу, поручитель [PERSON] в жовтні місяці 2010 року звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору поруки № LOK-KC-069 від 28.11.2007 року, в звязку з збільшенням кредитором відсоткової ставки без згоди поручителя. Але, в звязку з невірним визначенням позивачем способу захисту порушеного права (справа №0907/2-3573/2011), Апеляційний суд Івано-Франківської області рішенням від 09.10.2013 року скасував рішення Івано-Франківського міського суду від 19.08.2013 року, та відмовив в задоволенні позову (а.с.35-36, 39-42). Судом зазначено, що є визначені підстави недійсності правочину, а зміна відсоткової ставки не є підставою для визнання такого правочину недійсним. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.09.2014 року розпочато примусове виконання рішення суду (а.с.44) в т.ч. щодо поручителя. Кошти з поручителя не стягнуто При цьому, слід також зазначити, що згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин передбачено, що припинення договору поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням, строків їх виплати, тощо, без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Але в такому випадку, згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки. В даному спорі очевидності згоди поручителя на збільшення обсягу його відповідальності немає, що не спростовано і відповідачем. А тому, [PERSON] не погоджуючись з умовами додаткового договору та на підставі ст..559 ЦК, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, звернувся за захистом свого порушеного права до суду у вересні 2015 року з позовом до ПАТ КБ ПриватБанк про визнання зобовязання, що виникли з договору поруки №LOK-KC-069-01 від 28.11.2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», такими, що припинили свою дію з 30.01.2009 року, тобто з часу збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Така вимога на переконання суду є такою що підлягає до задоволення. Як вже встановлено судом, внесенням змін до кредитного договору на тих умовах, що підписали сторони кредитор і позичальник, відбулося без погодження поручителя що призвело до збільшення відповідальності поручителя за укладеною порукою. Представник відповідача просила застосувати суд сплив позовної давності, яка встановлена ст.257 ЦК України в три роки, та вимогу про визнання поруки припиненою залишити без задоволення за строком пропуску такої давності. Щодо цього слід зазначити, що позовна давність в даному спорі встановлена сторонами в договорі поруки 5 років, і була перервана на час розгляду справи №0907/2-3573/2011 (з 2010 року по жовтень 2013 року). Так, як вже судом встановлено, під час укладання 30.01.2009 року додаткової угоди №1 до кредитного договору № LOK-KC-069 від 28.11.2007 року поручителю не було відомо про таке укладення. Однак, за участю у справі №0907/2-673/2011, яка оглядалася судом, представник [PERSON] дізнався про збільшення обсягу відповідальності поручителя, а тому в жовтні 2010 року і було подано ним позов до суду, розгляд справи завершено рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09.10.2013 року (справа №0907/2-3573/2011). З новим позовом про визнання поруки припиненою що розглядається судом позивач звернувся у вересні 2015 року. Заперечуючи пропуск строку позовної давності, представник позивача вказав на те, що останній дізнався про порушення свого права в 2014 році з листа банку, але такі доводи не є вірними та спростовані вищевказаним, так як позивач дізнався про це в жовтні 2010 року. Але не зважаючи на таку розбіжність в запереченні позивача на заяву відповідача, позовна давність позивачем не пропущена, враховуючи і таке. Так, за вимогами ст..259-261 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як випливає зі ст..264 ч.2,3 цього ж кодексу позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, як встановлено судом поручитель [PERSON] дізнався про порушене право беручи участь у справі за позовом банку до нього. На захист свого порушеного права звернувся до суду в 28.10.2010 року і розгляд справи тривав по жовтень 2013 року, завершено набранням законної сили рішенням суду. З цього часу перебіг позовної давності встановлений сторонами в 5 років починається заново. Згідно частини четвертої ст.267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою відмови в задоволенні позову; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони спору. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Однак, як вже встановлено судом, в даних правовідносинах між поручителем та кредитором позовна давність не сплила. Тому, заявлена відповідачем заява про застосування спливу позовної давності що є підставою відмови в задоволенні позову, не може бути задоволена. За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Саме такі правові позиції висловлює Верховний Суд України. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 559 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved