Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

[PERSON] 05 квітня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п. 9 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 24 квітня 2018 року позивачем було подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2018 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року було вирішено питання про заочний розгляд справи. Позивач у своєму позові посилалася на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2017 року їй належить 5/8 частин житлового будинку [ADDRESS]. При отриманні свідоцтва позивач дізналась, що її мати [PERSON] була власником не всього об'єкту нерухомого майна, а лише 5/8 частин, проте фактично володіла всім домоволодінням з 1986 року, вела господарство, сплачувала всі комунальні платежі та здійснювала ремонт. У лютому 2018 року позивач дізналась, що між [PERSON] і відповідачем [PERSON] у квітні 1987 року було укладено договір купівлі-продажу 3/8 частин житлового будинку, за яким відповідач отримав 2 000 карбованців, після чого відповідач у зазначеному будинку не з'являвся. Правовстановлюючі документи на 3/8 частин житлового будинку відсутні. Зазначила, що вона і попередній власник - її мати [PERSON] з 1986 року відкрито, свідомо та фактично володіли нерухомим майном, користувалися ним та несли всі витрати по його утриманню; ніхто спірною часткою нерухомого майна не цікавився та прав на неї не заявляв. Просила суд визнати за нею право власності на об'єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: [ADDRESS] у порядку набувальної давності. Представник позивача у своїй заяві до суду просила розглядати справу без її участі та участі позивача, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] про дату та час судового засідання повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з'явився. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з'явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 23 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 5/8 частин житлового будинку [ADDRESS] які належали [PERSON], померлій [INFO], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою дніпропетровською держнотконторою 17 вересня 1986 року за реєстровим № 2-3771, право власності у встановленому законом порядку зареєстроване в Дніпропетровському МБТІ 01 грудня 1986 року за № 468-56 (а.с. 8). 10 квітня 1987 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу частини будинку, згідно з умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила 3/8 частини спірного житлового будинку за 2 000 рублів (а.с. 7), які згідно з розпискою були отримані відповідачем 13 квітня 1987 року (а.с. 6). Позивач стверджує, що її померла мати з 1987 року, а згодом і вона, користувалися спірним будинком в цілому, сплачували комунальні платежі, проводили необхідні ремонті роботи. Сама позивач була впевнена, що будинок повністю належить її матері. Актом від 20 березня 2018 року, який було складено [PERSON], [PERSON], [PERSON], засвідчено, що [PERSON] фактично проживає з 2007 року та по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Позивач та її мати здійснювали оплату за комунальні послуги, про що свідчать копії квитанцій, за період з січня 2013 року по теперішній час (а.с. 26-43). [PERSON] здійснювались ремонтні роботи, на підтвердження яких позивачем надані копії товарних чеків на придбання будівельних матеріалів з 2015 року (а.с. 44-58) та додатки до договору виконання будівельних робіт з 2014 року (а.с. 59-73). Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. На підставі ч. 3 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Відповідно до змісту ст. 344 ЦК України, обставини, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач, як передбачає ч. 1 ст. 81 ЦПК України, є : законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Посилання позивача на той факт, що відповідачем [PERSON] - власником 3/8 частин спірного майна, 10 квітня 1987 року було продано [PERSON] належні йому 3/8 частини житлового будинку [ADDRESS], не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано суду доказів, що саме відповідач був або є власником зазначеної частини спірного нерухомого майна, а тому мав право укладати правочини щодо її відчуження. У розписці від 13 квітня 1987 року зазначено, що право відповідача на 3/8 частини спірного житлового будинку юридично не оформлено (а.с. 6). З урахуванням викладених обставин вбачається, що після оформлення права власності відповідача на зазначену частину будинку, між сторонами може у встановленому законом порядку бути укладений договір про відчуження цієї частини. Крім того, слід зазначити, що позивачем не надано суду доказів, що вона та її мати фактично, відкрито та безперервно володіли нерухомим майном у вигляді 3/8 частин житлового будинку [ADDRESS], оскільки документальні докази не дають підстав вважати, що володіння спірною частиною нерухомого майна здійснювалося матір'ю позивача з 1987 року, а позивачем - з 2007 року, оскільки квитанції про сплату комунальних послуг надані суду лише із січня 2014 року, а з документів на виконання робіт-послуг, товарних чеків та накладних неможливо встановити, де саме за замовленням позивача проводилися ремонті роботи та для чого купувалися будівельні матеріали. Також слід зазначити, що позивачем заявлено вимоги про визнання права власності у порядку набувальної давності на спірний будинок в цілому, але 5/8 частин цього будинку вже належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2017 року, як це зазначалося вище. Таким чином, заявлені позивачем вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у їх задоволенні позивачу слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачу у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у розмірі 2 830 гривень 36 коп. слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed