Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

[PERSON] 06 вересня 2017 року звернувся з позовом до відповідача [PERSON] , який діє в інтересах малолітньої [PERSON] фактично про усунення перешкод в виконанні рішень судів, користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи втратившою право користування житлом, позбавлення цього права і зняття з реєстрації з місця мешкання, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2013 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] в рахунок погашення боргу 570 396 грн. і судові витрати 3 441 грн.; ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення районного суду від 15 листопада 2013 року залишене без змін і набрало законної сили. Боржник відмовився добровільно виконувати рішення суду. Державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було встановлено майно боржника, а саме квартира [ADDRESS] . На вищевказане майно було накладено обтяження постановою про накладення арешту на майно боржника та заборону на його відчуження від 16 квітня 2014 року. Інформація про обтяження була внесена до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З метою реалізації майна боржника державним виконавцем була проведена оцінка, з якою боржник [PERSON] не погодився та оскаржив її до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Оцінка майна проводилася ВДВС вдруге. Після цього стягувач [PERSON] через державного виконавця отримав інформацію те, що боржник [PERSON] зареєстрував в своїй квартирі малолітню [PERSON] [INFO] з метою уникнення продажу майна й перешкоджання виконанню рішення суду. Іншого майна за поясненнями [PERSON] у нього немає. Малолітня [PERSON] до моменту реєстрації в квартирі боржника була зареєстрована за місцем проживання її матері [PERSON] . Боржник [PERSON] , перешкоджаючи виконанню рішення суду під час перебування майна боржника під арештом, що обмежувало його право власності, зареєстрував в своєму помешканні неповнолітню [PERSON] , 2008 року народження. При цьому, в своїй заяві від 28 квітня 2015 року, до державного виконавця Жовтневого ВДВС боржник [PERSON] намагався переконати останнього, що права малолітньої порушуються та обмежуються існуючим арештом й просив його зняти. Ці дії боржника унеможливлюють продаж майна боржника. Відповідно до норм ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже позивач вважає, що протиправними, незаконними діями, які перешкоджають реалізації майна, боржник [PERSON] порушує його цивільне право на повернення грошових коштів за договором позики. Це право було встановлене рішення суду. Натомість, боржник це рішення суду не тільки не виконує, але й перешкоджає його виконанню. Що стосується прав неповнолітньої [PERSON] , орган державної виконавчої служби Жовтневого району не порушував та не збирався порушувати права неповнолітньої дитини боржника. Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Неповнолітня [PERSON] , 2008 року народження, до звернення стягнення на майно боржника [PERSON] проживала разом зі своєю матір`ю, тобто мала житло і зараз проживає з нею за іншою адресою. Таким чином може бути зареєстрована за місцем реєстрації матері. Оскільки місцем проживання неповнолітньої було місце проживання матері, то і зареєстрована вона повинна бути там. Реєстрація неповнолітньої особи під час накладеного на майно арешту здійснювалося боржником з метою уникнення продажу майна та невиконання рішення суду. Зняття з реєстрації не порушує прав неповнолітньої дитини, так як вона фактично проживає за іншою адресою. Будучи зареєстрованою в спірній квартирі [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно квартири і, відповідно будучи знятою з реєстрації в спірній квартирі, ніяких майнових прав не втрачає. Натомість, подальша формальна реєстрація [PERSON] є порушенням прав позивача на виконання рішення суду і робить його виконання неможливим. Позивачеві відомо від виконавчої служби, що малолітня [PERSON] ніколи не проживала у спірній квартирі, а була там тільки формально зареєстрована, мешкає в іншому місці, з часу реєстрації вона в квартирі позивача не мешкає, там немає її речей, але в квартирі залишилася зареєстрованою, де вона зараз конкретно оселилася позивачу невідомо, у вказаному житлі в м. Дніпро не мешкає без поважних причин більше трьох років, фактично звільнила спірне житло, зареєстрованою ж залишилися у вказаному житлі, не мешкаючи понад рік і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але її реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Факт тривалого не проживання відповідача і його дочки у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В зв`язку з відсутністю вказаного відповідача малолітньої дитини у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] з боку малолітньої [PERSON] , шляхом позбавлення права користування квартирою, визнання її втратившою право користування цим житлом та зняти її з реєстрації у вказаному житлі, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , який діє в інтересах малолітньої [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомили. Вказаним і матеріалами справи, заявою на адресу суду, позов фактично визнали, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, з позовом згодні, просили справу розглянути без їх участі та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, заперечень проти позову не надали, тобто фактично з позовом згодні, просили справу розглянути без їх участі та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. Представники третіх осіб Соборного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області і ПАТ «Банк Кредит Дніпро» в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, заперечень проти позову не надали, тобто фактично з позовом згодні, просили справу розглянути без їх участі та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2013 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] в рахунок погашення боргу 570 396 грн. і судові витрати 3 441 грн.; ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення районного суду від 15 листопада 2013 року залишене без змін і набрало законної сили. Боржник відмовився добровільно виконувати рішення суду. Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна проводиться звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше майно фізичної особи. Державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було встановлено майно боржника, а саме квартира [ADDRESS] . На вищевказане майно було накладено обтяження постановою про накладення арешту на майно боржника та заборону на його відчуження від 16 квітня 2014 року. Інформація про обтяження була внесена до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З метою реалізації майна боржника державним виконавцем була проведена оцінка, з якою боржник [PERSON] не погодився та оскаржив її до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Оцінка майна проводилася ВДВС вдруге. Після цього стягувач [PERSON] через державного виконавця отримав інформацію те, що боржник [PERSON] зареєстрував в своїй квартирі малолітню [PERSON] [INFO] з метою уникнення продажу майна й перешкоджання виконанню рішення суду. Іншого майна за поясненнями [PERSON] у нього немає. Малолітня [PERSON] до моменту реєстрації в квартирі боржника була зареєстрована за місцем проживання її матері [PERSON] . Відповідно до норм статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно та в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 5 частини 2 статті 11 вищезазначеного Закону передбачено, що державний виконавець має право накладати арешт майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Крім цього, Законом України «Про виконавче провадження» частиною 6 статті 12 зазначено, що Боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб. Всупереч вищевказаним нормам закону боржник [PERSON] , перешкоджаючи виконанню рішення суду під час перебування майна боржника під арештом, що обмежувало його право власності, зареєстрував в своєму помешканні неповнолітню [PERSON] , 2008 року народження. При цьому, в своїй заяві від 28 квітня 2015 року, до державного виконавця Жовтневого ВДВС боржник [PERSON] намагався переконати останнього, що права малолітньої порушуються та обмежуються існуючим арештом й просив його зняти. Ці дії боржника унеможливлюють продаж майна боржника. Відповідно до норм ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові вішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Конституційне положення коментована стаття розтлумачує як по суб`єктах, так і по території, на яку розповсюджується обов`язковість судових рішень. Рішення суду відповідно до процесуального законодавства є обов`язковим уже з моменту його винесення і проголошення. Але з моменту набрання ним законної сили воно стає загальнообов`язковим, тобто обов`язковим не тільки для суду, не тільки для інших учасників цивільної справи, ай для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян, і підлягає виконанню на всій території України. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» наголошується, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим, суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Отже, протиправними, незаконними діями, які перешкоджають реалізації майна, боржник [PERSON] порушує цивільне право позивача на повернення грошових коштів за договором позики. Це право було встановлене рішення суду. Натомість, боржник це рішення суду не тільки не виконує, але й перешкоджає його виконанню. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом встановлене законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 28 ЦПК України. Що стосується прав неповнолітньої [PERSON] , слід зауважити, що орган державної виконавчої служби Жовтневого району не порушував та не збирався порушувати права неповнолітньої дитини боржника. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно частини 2 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Неповнолітня [PERSON] , 2008 року народження, до звернення стягнення на майно боржника [PERSON] проживала разом зі своєю матір`ю, тобто мала житло і зараз проживає з нею за іншою адресою. Таким чином може бути зареєстрована за місцем реєстрації матері. Оскільки місцем проживання неповнолітньої було місце проживання матері, то і зареєстрована вона повинна бути там. Реєстрація неповнолітньої особи під час накладеного на майно арешту здійснювалося боржником з метою уникнення продажу майна та невиконання рішення суду. Зняття з реєстрації не порушує прав неповнолітньої дитини, так як вона фактично проживає за іншою адресою. Виходячи зі змісту ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов`язана з будь - якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованою в спірній квартирі [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно квартири і, відповідно будучи знятою з реєстрації в спірній квартирі, ніяких майнових прав не втрачає. Натомість, подальша формальна реєстрація [PERSON] є порушенням прав позивача на виконання рішення суду і робить його виконання неможливим. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Моє право, яке забезпечує ст. 14 ЦПК України, порушено. Ч. З ст. 14 ЦПК України наголошує «обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які брали участь у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси». Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю та законом. Малолітня [PERSON] ніколи не проживала у спірній квартирі, а була там тільки формально зареєстрована, мешкає в іншому місці, з часу реєстрації вона в квартирі позивача не мешкає, там немає її речей, але в квартирі залишилася зареєстрованою, де вона зараз конкретно оселилася позивачу невідомо, у вказаному житлі в м. Дніпро не мешкає без поважних причин, фактично звільнила спірне житло, зареєстрованою ж залишилися у вказаному житлі, не мешкаючи понад рік і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але її реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Факт тривалого не проживання відповідача і його дочки у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В зв`язку з відсутністю вказаного відповідача у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаною квартирою з боку відповідачів, шляхом позбавлення права користування цим житлом і зняття з реєстрації, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] зареєстрована у вказаному житлі, в цій квартирі не мешкає тривалий час, фактично звільнила це житло, інші члени сім`ї попередників чи особисто відповідачів у вказаному житлі не мешкали тривалий час і не мешкають, за комунальні послуги не сплачують, в цій квартирі не має їх речей, але реєстрація їх в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Крім того, факт тривалої відсутності [PERSON] (та її батька) по місцю знаходження спірного житла підтверджується, крім вищенаведеного, також рішеннями судів, довідкою та актами житлової комунальної обслуговуючої організації: обслуговуюча організація на підставі письмових пояснень сусідів спірного житла, затверджені житловою організацією за місцем знаходження житла. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною 2 статті 405 ЦПК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин суд вважає, що [PERSON] (та її батько) тривалий час (понад один рік) без поважних причин не мешкають за адресою спірного житла, в цьому житлі відсутні їх речі, комунальні та інші послуги не сплачують, зустрічні вимоги не заявлені, доказів на спростування позову суду не надано. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Позивач позовні вимоги не доповнював, а уточнював, придбав у власність вказане житло на законних підставах. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги можливе заперечення відповідачів проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивач відповідачам не чинив і не чинить, звернення останнього до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було, зустрічної позовної заяви не заявлено. Відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв цими відповідачами до суду не надано. Позивач, як власник спірного житла, не порушує прав інших фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся в передбаченому законом порядку до суду, відповідач з позовом фактично погодився. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо усунути для [PERSON] перешкоди у виконанні рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2013 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] з боку малолітньої [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , визнавши її втратившою право користування цим житлом і позбавити [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] , знявши її з реєстрації в цій квартирі, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 640 грн.. Отже, суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved