Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2015 року та постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року. Постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року визнано недійним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] в частині, що стосується покупця та переведено права покупця за договором з [PERSON] (племінника позивача) на [PERSON] . Позивач вказує, що на даний час триває кримінальне провадження № 42019101040000107 від 16.07.2019 року за ч. 4 ст. 190 КК України проти його племінника, який будучи власником квартири, зареєстрував там свою дружину [PERSON] та двох неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . У родинних стосунках з відповідачами не перебуває та не контактує. Відповідачі не сплачують за житлово-комунальні послуги та не надають йому можливості вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, чим порушують його права. Він самостійно несе витрати на плату житлово-комунальних послуг. Відповідачі фактично у квартирі не проживають, особистих речей у квартирі не мають, а будь яких домовленостей між ними з приводу користування квартирою немає, натомість через реєстрацію відповідачів у квартирі постійно утворюється заборгованість, він не може оформити субсидію. Відповідачі проживають за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання та витребувано від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (02160, м. Київ, вул. Харківське шосе, 4-А) висновок про розв`язання спору щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 53-54). 21 травня 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва від третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надійшла заява разом із висновком Органу опіки та піклування Дніпровської РДА в м. Києві про недоцільність зняття з реєстрації дитини. У поданій до суду заяві третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації підтримала висновок Органу опіки та піклування Дніпровської РДА в м. Києві про недоцільність зняття з реєстрації дитини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позовні вимоги та викладені у позовній заяві обставини. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомлено. Відзив на позов не подавався. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Представником третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до суду подано заяву в якій просить провести розгляд справи у відсутності їх представника та ухвалити у справі рішення, виходячи з інтересів дитини. Протокольною ухвалою суду від 29.06.2021 року вирішено провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити у справі заочне рішення, відповідно положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] на підставі постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року по справі № 753/11597/18 являється власником квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 3099 (а.с. 10-12, 13-15 зв., 16-17). Відповідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , у квартирі станом на 10.12.2020 року зареєстровані чотири особи, а саме: позивач [PERSON] , [INFO] та відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). Реєстрація відповідачів у квартирі [ADDRESS] також підтверджується довідками від 06.04.2021 року № 14616770, № 14616784 та № 14616793 про реєстрацію місця проживання особи наданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА (а.с. 50, 51, 52). Про обставини не проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] та відсутності їх особистих речей і майна у квартирі свідчить акт від 23.12.2020 року (а.с. 20). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначає позивач, відповідачі не являються членами його сім`ї та ніяких домовленостей з приводу користування спірною квартирою між ними не існує, а реєстрація відповідачів у квартирі порушує його права, як власника житла. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідачі не являються членами сім`ї позивача, у спірній квартирі не проживають, угода щодо користування жилим приміщенням між сторонами не укладалась, майно відповідачів у квартирі позивача не знаходиться, тому відсутні правові підстави для користування відповідачами спірним житловим приміщенням, реєстрація останніх порушує права позивача, як власника квартири. Разом з тим, суд враховує ті обставини, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є малолітні. Згідно положень ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу у опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.05.2021 року № 103/3911/41/3 (протокол засідання комісії № 10 від 12.05.2021), орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування спірною квартирою. До вищевказаного висновку органу опіки та піклування суд відноситься критично, оскільки він є не обґрунтований, лише містить посилання на загальні норми законодавства щодо захисту житлових прав дітей, при цьому фактичне місце проживання і умови такого проживання, що мають перевірятись та встановлюватись під час складення висновку, у ньому не зазначені, як і не наведені обставини стосовно осіб, які є мешканцями квартири [ADDRESS] , що є предметом спору. Відповідно частин 1, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування належною позивачу на праві власності квартири [ADDRESS] не буде порушенням прав дітей, так як вони разом з матір`ю [PERSON] не проживають за цією адресою їхньої реєстрації, що свідчить про наявність права користування у дітей на житло за місцем їх фактичного проживання. У спростування вищевикладеного будь яких доказів відповідачами суду не надано. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням зазначеного позов підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи. Позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно положень п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду даної справи судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави. Сторонами не заявлено відшкодування інших судових витрат, тому у порядку ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Outcome: approved