Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] 24 квітня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки із дотриманням п.п. 3, 9 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 4, 5 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивач 31 травня 2019 року направила до суду виправлений позов та квитанцію про сплату судового збору, які надійшли до суду 07 червня 2019 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2019 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року у задоволенні заяви [PERSON] про виклик свідків відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року заяву [PERSON] про виклик свідків задоволено частково. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року у задоволенні клопотання [PERSON] про виклик та допит свідків відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року підготовче провадження закрито і справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2020 року провадження по справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 205/11052/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на Ѕ частину квартири. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2021 року провадження по справі було поновлено. Позивач в уточненій позовній заяві посилалася на те, що шлюб між сторонами буо зареєстровано 21 червня 2008 року. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . За час перебування у зареєстрованому у шлюбі подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] , яка на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та малолітньому [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу сторони не змогли дійти згоди щодо поділу вказаного майна у позасудовому порядку. Позивач у своїй позовній заяві просила визнати 1/2 частину квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за собою право власності на 1/4 частину спірної квартири; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири, судові витрати у справі стягнути з відповідача на свою користь. У своїй заяві до суду справу просила розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала, зазначивши, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року за [PERSON] було визнано право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 62,2 кв.м., житловою 44,3 кв.м., просила частину квартири, що залишилася визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за собою і відповідачем право власності у рівних частинах. Відповідач у відзиві на позов зазначив, що йому на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 2015 року, належала 1/3 частина квартири [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ). Власниками інших 2/3 частин зазначеної квартири був малолітній [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] по 1/3 частини за кожним. 26 жовтня 2015 року квартиру було продано за 136 796 гривень 82 коп., за ці кошти, та запозичені у своєї матері, [PERSON] , кошти у розмірі 13 000 гривень, позивачем і малолітнім [PERSON] , [INFO] , від імені та інтересах якого діяли батьки: [PERSON] і [PERSON] , того ж дня, 26 жовтня 2015 року, було придбано спірну квартиру, власниками якої є [PERSON] і малолітній син по Ѕ частині. При цьому, хоча придбання майна відбулося за час перебування у зареєстрованому шлюбі, але за особисті кошти відповідача, це майно не є спільною сумісної власністю подружжя. Представник відповідача у своїй заяві до суду від 01 грудня 2021 року просила справу розглядати за її відсутності та ухвалити рішення згідно з чинним законодавством, врахувавши, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року за [PERSON] було визнано право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 62,2 кв.м., житловою 44,3 кв.м. Зазначила, що частка малолітнього [PERSON] , 2009 року народження, має бути зменшена до 1/3 частини, а інша 1/3 частина квартири має бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя і розподілена між сторонами у рівних частках. Також представником відповідача було заявлено клопотання про відмову від допиту свідків. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2008 року (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). У період шлюбу 26 жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] , який діяв в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з [PERSON] , як законні представники їх малолітнього сина, з другої сторони уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. і зареєстрований в реєстрі за № 945 (а.с. 9-10). Відповідно до висновку до звіту про оцінку майна від 27 травня 2019 року, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , ринкова вартість ј частини № 140 у будинку [ADDRESS] складає 53 000 гривень (а.с. 22). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року за [PERSON] визнано право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 62,2 кв.м., житловою 44,3 кв.м. (а.с. 121-124). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, квартиру [ADDRESS] було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, з вирахуванням часток, які належать малолітньому [PERSON] , [INFO] , у розмір Ѕ частини квартири, та [PERSON] у розмірі 1/3 частини спірної квартири, тобто на 1/6 частину квартири на підставі ст. 60 СК України поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання 1/6 частини квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується тверджень сторони відповідача, що частка малолітнього [PERSON] , [INFO] , має бути зменшена до 1/3 частини спірної квартири, суд не приймає до уваги, оскільки позовні вимоги про зміну розміру частки сторонами не заявлялися та не є предметом розгляду справи. Оскільки відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 26 жовтня 2015 року право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] зареєстровано за малолітнім [PERSON] , [INFO] (а.с. 11), а згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року 1/3 частина квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , сумісною власністю подружжя є 1/6 частина спірної квартири. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити в частково та визнати 1/6 частину квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] ; визнати за сторонами право власності на спірну квартиру по 1/12 частині. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Всупереч зазначеним вимогам стороною позивача не надано суду розрахунок вартості гонорару, відсутня детальна фіксація та опис послуг, що надаються в межах ведення відповідної судової справи, їх обсяг; витрати, що понесені адвокатом у зв`язку з наданням послуг щодо ведення відповідної судової справи (участь у судових засідання), до матеріалів справи стороною позивача не надано акту прийнятих робіт із зазначенням часу, витраченого на складання процесуальних заяв, в яких виникла необхідність, підписаного [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги було задоволено частково, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1 536 гривень 80 коп. (768 гривень 40 коп. (позовна вимога нематеріального характеру) + 768 гривень 40 коп. (позовна вимога матеріального характеру 212 000 гривень /вартість спірної квартири у цілому/ * 1/6 /спільну сумісна власність/ : 2 = 17 666 гривень 66 коп. * 1% = 176 гривень 66 коп., що є менше визначеного ЗУ «Про судовий збір» розміру) = 1 536 гривень 80 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial