Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

[PERSON] 16 лютого 2016 року звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу про право власності. Заявник у своїй заяві посилається на те, що їй на праві власності на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 14 липня 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів 21 травня 1998 року № 898 належить земельна ділянка площею 0.0592 га на території Жовтневого району [ADDRESS]. Однак, у вищевказаному документі була допущена помилка, де помилково вказано її по-батькові замість, як в паспорті «[PERSON]», записано «[PERSON]» і це зараз перешкоджає їй зареєструвати вказане майно належним чином та володіти і розпоряджатися своєю власністю по закону в повній мірі, в добровільному порядку іншим шляхом питання вирішити неможливо. Раніше вона на ці розбіжності уваги не звернула і не звернулася у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв'язку з необхідністю упорядкування документів заявниця звернулася до реєстраційної служби і інших зацікавлених осіб з проханням виправити помилку, на що отримала відмову і їй було рекомендовано з цим питанням звернутися до суду, тому заявник і звернулася до суду з заявою про встановлення вказаного юридичного факту про приналежність їй вказаного документу та просила задовольнивши заяву. Представники заінтересованих осіб: відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровської міської ради і управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області у судове засідання не з'явилися, про час та місце повідомлялися належним чином, про що свідчить повідомлення, яке міститься в матеріалах справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. В зверненні до суду вимоги фактично визнали, не заперечували проти них і розгляду справи без їх участі за наявними матеріалами і рішення винести по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних заінтересованих осіб згідно ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку заявника і заінтересованих осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що заявнику [PERSON] на праві власності на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 14 липня 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів 21 травня 1998 року № 898 належить земельна ділянка площею 0.0592 га на території Жовтневого району [ADDRESS]. Однак, у вищевказаному документі була допущена помилка, де помилково вказано її по-батькові замість, як в паспорті «[PERSON]», записано «[PERSON]» і це зараз перешкоджає їй зареєструвати вказане майно належним чином та володіти і розпоряджатися своєю власністю по закону в повній мірі, в добровільному порядку іншим шляхом питання вирішити неможливо. Раніше вона на ці розбіжності уваги не звернула і не звернулася у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв'язку з необхідністю упорядкування документів заявниця звернулася до реєстраційної служби і інших зацікавлених осіб з проханням виправити помилку, на що отримала відмову і їй було рекомендовано з цим питанням звернутися до суду. У зв'язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи. Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. На підставі п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Постанови КМУ «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 17 жовтня 2013 р. № 868 , рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на таке майно. Судом встановлено і заявником доведено, що на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 21 травня 1998 року № 898 [PERSON] (заявник) була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0592 гектарів в межах згідно з планом. Вказана земельна ділянка розташована на території Жовтневого району [ADDRESS]. Землю було передано заявнику для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Саме на підставі зазначеного рішення був складений і виданий заявнику Державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 14 липня 1998 року (Додаток 3), який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER]. Наприкінці 2015 року з метою приведення до ладу правовстановлюючих документів на вищевказану земельну ділянку і отримання кадастрового номеру у відповідності з чинним законодавством України, заявник звернулася до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», з яким уклала договір № 1504020101261(361/21) від 27 листопада 2015 року на виконання комплексу робіт із землеустрою, топографо-геодезичних робіт, обробки матеріалів польових топографо-геодезичних робіт за адресою: [ADDRESS] Однак отримання кадастрового номеру на земельну ділянку виявилося неможливим, оскільки у вищевказаному правовстановлюючому документі (державному акті) вірно зазначені заявника прізвище та ім'я - «[PERSON]», але по батькові її невірно зазначено як «[PERSON]», що не збігається з її (заявника) по батькові «[PERSON]», зазначеним у моєму паспорті громадянина України серія [NUMBER], виданому Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 26 лютого 1996 року, картці фізичної особи - платника податків заявника, пенсійному посвідченні заявника серія [NUMBER] від 06 вересня 2004 року, посвідченні водія заявника [NUMBER]. Така відмінність у написанні по-батькові заявника у вищезазначених документах, в яких замість «[PERSON]» помилково вказано «[PERSON]», тобто не вистачає однієї літери, спричинена довільним перекладом її (заявника) по-батькові з російської мови на українську мову. Раніше вона не звернула уваги на вищезазначені розбіжності і тому не зверталася до компетентних органів для виправлення помилки у правовстановлюючому документі. Однак в теперішній час у зв'язку з необхідністю отримання кадастрового номеру земельної ділянки вона (заявник) звернулася до Управління Держгеокадастру у місті Дніпропетровську з проханням виправити допущену орфографічну помилку, на що отримала відмову, і їй було рекомендовано звернутися з цим питанням до суду. У зв'язку з зазначеною обставиною на даний момент вона (заявник) не може належним чином оформити свої документи і реалізувати своє право власності, зокрема, розпорядитися своїм нерухомим майном за адресою: [ADDRESS] Належність саме заявнику вищевказаного правовстановлюючого документа (державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 14 липня 1998 року) та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] підтверджується письмовими доказами: наявністю у заявника вищезазначеного Державного акту; паспортом заявника, в якому міститься відмітка про її (заявника) реєстрацію (прописку) за адресою: [ADDRESS]; свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим виконавчим комітетом Жовтневої районної Ради народних депутатів 5 листопада 1997 року на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів від 23 квітня 1997 року № 248, згідно з яким «житловий будинок, який розташований в місті Дніпропетровську по [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності.». Згідно з цим свідоцтвом, зазначений в ньому житловий будинок зареєстрований Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації на праві особистої приватної власності за заявником та записаний в реєстрову книгу № 608 за реєстровим № 84 05 листопада 1997 року. У даному правовстановлюючому документі (свідоцтві) її (заявника) прізвище, ім'я та по-батькові зазначені російською мовою [PERSON] і збігаються з її (заявника) прізвищем, ім'ям та по-батькові, зазначеними російською мовою у її паспорті. Враховуючи ту обставину, що за її особистою заявою внести зміни у правовстановлюючий документ неможливо, тому заявник вимушена звернутись до суду з даною заявою. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно заінтересованих осіб (крім передбачених законом), не законні дії відносно нього та предмета спору, а заінтересовані особи не довели зворотнього, можливе твердження вказаних осіб про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно вимог заяви є припущенням. При таких обставинах суд вважає, що оскільки всі інші дані в акті, свідоцтві, паспорті та інших документах заявника повністю співпадають з встановленими судом даними, зазначеними у спірному документі, довідках заявника, витягу та інш. суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт про те, що правовстановлюючий документ - Державний акт про право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 14 липня 1998 року, зареєстрований в книзі державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER], виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів 21 травня 1998 року № 898 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0.0592 га в межах згідно з планом, розташованої на території Жовтневого району [ADDRESS], переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - належить заявнику [PERSON], в якому її по-батькові помилково зазначене як «[PERSON]» замість «[PERSON]». Таким чином обставини заяви знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved