Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

[PERSON] 19 лютого 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки. Позивач у своєму позові, а його представник у ході судового засідання посилаються на те, що 03 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір про надання позичальнику кредиту у вигляді поновлюваної кредитної лінії на суму 74545 доларів США з терміном погашення 03 квітня 2028 року включно на наступні цілі: 61390 доларів США на споживчі потреби, 13155 доларів США на сплату страхових платежів відповідно до умов кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1.04 % річних на місяць за фактичний період користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, 2.% - винагорода за надання фінансового інструменту від суми виданого кредиту, 0.96% - винагорода за резервування ресурсів. В якості забезпечення виконання зобовязань вказаного відповідача між позивачем банком було укладено договір іпотеки від 03 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1124. Предметом іпотеки виступила двокімнатна квартира № 18, загальною площею 58,5 кв. м., розташована у будинку № 58 по вул. Бульвар Слави у м. Дніпропетровську. Іпотекою забезпечувалось виконання зобов'язань позивача за кредитним договором від 03 квітня 2008 року, який він, як позичальник, уклав з відповідачем та відповідно до якого банк надав йому на споживчі потреби кредитні кошти. Зараз позивача вважає, що договір іпотеки укладено не вірно, оскільки право власності на нього на час укладання цього договору іпотеки на вказану двокімнатну квартиру не було зареєстроване, цим договором іпотеки були порушені його права, договір іпотеки був укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку». На його звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання спірного договору, питання вирішене не було, була відмова. Вважає позивач вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просив визнати вказаний договір іпотеки недійсним, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно 03 квітня 2008 року між ними та позивачем був укладений кредитний договір про надання позичальнику кредиту у вигляді поновлюваної кредитної лінії на суму 74545 доларів США і терміном погашення по 03 квітня 2028 року включно. В якості забезпечення виконання зобовязань вказаного позивача між ними було укладено договір іпотеки від 03 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON].Банк повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобовязання щодо надання позичальнику кредиту. В порушення умов кредитного договору позичальник своєчасно зобовязання щодо погашення кредиту та процентів згідно графіку щомісячних платежів за договором не виконав, погашення кредиту не проводив, в звязку з чим є заборгованість. Зараз банк несе витрати по оплаті залучених коштів (розміщених засобом кредитування), зволікання з повернення кредитного боргу зумовлює збитки. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сам договір іпотеки укладений з дотриманням всіх передбачений законом норм і правил, необхідні дозволи були, все ними було зроблено законно і підстав для визнання договору іпотеки недійсним не існує. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що 03 квітня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № DNUHGB0000000003 про надання позичальнику кредиту у вигляді поновлюваної кредитної лінії на суму 74545 доларів США з терміном погашення 03 квітня 2028 року включно на наступні цілі: 61390 доларів США на споживчі потреби, 13155 доларів США на сплату страхових платежів відповідно до умов кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1.04 % річних на місяць за фактичний період користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, 2.% - винагорода за надання фінансового інструменту від суми виданого кредиту, 0.96% - винагорода за резервування ресурсів. В якості забезпечення виконання зобовязань вказаного відповідача між позивачем банком було укладено договір іпотеки від 03 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1124. Предметом іпотеки виступила двокімнатна квартира № 18, загальною площею 58,5 кв. м., розташована у будинку № 58 по вул. Бульвар Слави у м. Дніпропетровську. Іпотекою забезпечувалось виконання зобов'язань позивача за кредитним договором від 03 квітня 2008 року, який він, як позичальник, уклав з відповідачем та відповідно до якого банк надав йому на споживчі потреби кредитні кошти. Банк повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобовязання щодо надання позичальнику кредиту. Відповідно до умов зазначеного кредитного договору позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Але взяті на себе зобовязання за вказаними кредитним договором позичальник не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманих кредитів та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитними договорами терміни. Ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (ст. 1050 ЦК України). Відповідно до вказаного кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Банк направляв позичальнику та іпотекодавцям вимоги про необхідність повернути кредит, сплатити відсотки, штрафні санкції та намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки, вимога банку не виконана. В добровільному порядку спір не вирішено. Оскільки банк несе витрати по оплаті залучених коштів (розміщених засобом кредитування), то зволікання з повернення кредитного боргу зумовлює збитки. Зараз [PERSON] ставить питання про визнання договору іпотеки недійсним. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що в якості забезпечення виконання зобовязань вказаного відповідача між позивачем банком було укладено договір іпотеки від 03 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1124. Предметом іпотеки виступила двокімнатна квартира № 18, загальною площею 58,5 кв. м., розташована у будинку № 58 по вул. Бульвар Слави у м. Дніпропетровську. Іпотекою забезпечувалось виконання зобов'язань позивача за кредитним договором від 03 квітня 2008 року, який він, як позичальник, уклав з відповідачем та відповідно до якого банк надав йому на споживчі потреби кредитні кошти. У статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотеко держателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника. У даному випадку позивач боржником, який має власні зобов'язання перед відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовано невідповідністю іпотечного договору ст. 5 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент його укладення, а також з підстав, передбачених 115 ЦК України. Відповідно до норм Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав: Загальна позовна давність застосовується тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Відповідно до обставин, на які позивач посилається в своїй позовній заяві, він довідався про порушення свого права 03 квітня 2008 року, тобто в момент укладання вищезазначеного договору іпотеки. Саме в цей момент [PERSON] повинен був знати проте, що в силу положень Закону України «Про іпотеку» майнові права на об'єкт незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки, а також те, що договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, останній день коли позивач мав право звернутися за захистом порушеного права є 03 квітня 2011 року, але як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до сулу лише 19 лютого 2015 року, тобто після збігу строку позовної давності. За таких обставин, відповідач заявив про сплив позовної давності шляхом застосування ст. 267 ЦК України, та вважає, що суд повинен відмовити у задоволені позову з цієї підстави в першу чергу. Згідно п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності казаного договору іпотеки є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до обставин справи позивач [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 03 квітня 2008 року уклали кредитний договір № DNUHGB0000000003. Згідно договору банк зобов'язався надати кредит у розмірі 74545.00 доларів США на термін до 03 квітня 2028 року, а позивач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними . штами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором [PERSON] та відповідач уклали договір іпотеки №DNUHGB0000000003 від 03 квітня 2008 року, згідно якого іпотекодавець (позивач) надав в іпотеку майнові права на отримання у власність, згідно договору №003/027 від 02 квітня 2008 року про участь у Фонді Фінансування Будівництва, нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме: 2-х кімнатна квартира будівельний номер за проектом 18, загальною площею 58.48 кв. м., що розташована на 4 поверсі будинку № 58, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бульвар Слави. Цільове призначення майна житлова нерухомість. При укладенні договору іпотеки було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення договору усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено підписами сторін, правочин був спрямований на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Отже безпідставними є твердження позивача про те, що спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлювались, оскільки позивач на момент укладення не володів майновими правами на двокімнатну квартиру № 18, загальною площею 58.48 кв. м., у будинку № 58 по вул. Бульвар Слави у м. Дніпропетровську і в подальшому права власності на зазначене майно не набув. Так, відповідно до документів, на підставі яких відповідачем було узгоджено умови кредитування по технології «Житло в кредит», [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням надати кредит в сумі 61390 доларів США з метою придбати квартиру за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Бульвар Слави, буд. 58. На момент звернення вказаний будинок знаходився на стадії завершення будівництва, забудовником було ТОВ «Приоритет». З метою отримання у власність квартири позивачем 02 березня 2008 року укладено з Акціонерним комерційним банком «Трансбанк» договір № 003/027 про участь у Фонді Фінансування Будівництва виду (ФФБ) «А» будинку № 58 по бульвару Слави у м. Дніпропетровську. Згідно договору [PERSON] (довіритель) передає управителю (АКБ «Трансбанк») кошти у довірче управління з метою отримання у власність об'єкта інвестування, а управитель приймає кошти на рахунок ФФБ у довірче управління з подальшим використанням коштів ФФБ у порядку визначеному правилами ФФБ. Відповідно до свідоцтва про участь у ФФБ, яке є невід'ємною частиною договору, позивача визнано учасником цього фонду, та закріплено за ним об'єкт інвестування квартиру №18. Додатковим підтвердженням правомірності передачі в іпотеку позивачем майнових прав на об'єкт інвестування є заява філії АКБ «Трансбанку» у м. Дніпропетровську від 03 квітня 2008 року вих.№053/28-28 та нотаріально завірена заява дружини [PERSON], якими надано згоду на передачу в іпотеку нерухомості, що стане власністю позивача у майбутньому. У своїй заяві дружина [PERSON] підтвердила, що договір іпотеки укладається її чоловіком в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Отже твердження, викладені в позовній заяві, про те, що на момент укладення договору іпотеки були відсутні підстави вважати, що позивач набуде право власності на двокімнатну квартиру й зареєструє таке право у встановленому законом порядку, є такими, що не відповідають дійсності. З огляду на позицію позивача залишається не зрозумілим, чому на протязі семи років існування іпотечного договору його влаштовували умови договору, більш того він з ними погодився при укладанні. Але в супереч строку позовної давності зараз намагається визнати договір недійсним. Згідно ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема речі, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути обєкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об'єктів не завершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено. Іпотекодавцем за іпотечним договором, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, може бути забудовник - особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва (ч. 7 ст. 5 Закону). Отже, предметом іпотеки може виступати як нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, так і майнові права на нерухоме майно, які можуть бути відчужені іпатекодавцем і на які може бути звернене стягнення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На момент укладення договору іпотеки з позивачем, банк діяв відповідно до умов в рамках чинного законодавства не порушуючи права іпотекадавця та мав повне право укладати договір з пунктами про передачу в іпотеку майнових прав на нерухоме майно, яке перейде у власність позивача в майбутньому. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші домовленості і зобовязання стосовно позивача, крім вказаних в договорі кредиту та договорі іпотеки сторін, предмету спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги позицію представника позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed