Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє представник [PERSON], звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями і спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Житлівка, вул. Кооперативна, 31, де вона зареєстрована. За вказаною адресою також зареєстрований колишній чоловік позивача [PERSON], шлюб з яким було розірвано за рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 05.08.2014. На даний час відповідач не є власником зазначеного житлового будинку та з серпня 2014 року, тобто більше трьох років, за вказаною адресою не проживає. Після розірвання шлюбу відповідач виїхав у невідомому напрямку та добровільно не знявся з реєстрації, що перешкоджає позивачу у здійсненні права власності на зазначений житловий будинок. За таких обставин позивач вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав. В судове засідання позивач та її представник [PERSON] не зявилися, позивач надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач та відповідач, яких вона знає давно, тривалий час перебували у зареєстрованому шлюбі та близько двадцяти років проживали разом, більшість з яких за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Житлівка, вул. Кооперативна, 31. Однак приблизно з серпня 2014 року відповідач перестав проживати разом з [PERSON], а ще через деякий час вони розірвали шлюб. Наразі відповідач проживає у Російській Федерації, де він раніше працював, зрідка навідуючись у с. Житлівка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач та відповідач близько двадцяти пяти років перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали разом за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Житлівка, вул. Кооперативна, 31. Однак приблизно три роки тому вони розірвали шлюб та припинили спільне проживання. Наразі відповідач проживає у м. Москва Російської Федерації з іншою жінкою. Заслухавши свідків, повно, всебічно і обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі ухвали Кремінського районного суду Луганської області про затвердження мирової угоди від 26.12.2016 набула права власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Житлівка, вул. Кооперативна, 31, у той час як відповідач [PERSON] відмовився від своєї частки в спільному майні подружжя на зазначений житловий будинок (а.с. 12). Зазначені обставини також підтверджуються витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 80838409 від 21.02.2017 (а.с. 13). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області № 2087 від 21.05.2018, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. У зазначеному будинку також зареєстрований відповідач [PERSON], з яким позивач розірвала шлюб відповідно до рішення Кремінського районного суду Луганської області від 05.08.2014, яке набрало законної сили 18.08.2014 (а.с. 14, 15). З характеристикики обстеження житлово-побутових умов від 23.05.2018 вбачається, що з 02 серпня 2014 року [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] (а.с. 11). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цією особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Житлівка, вул. Кооперативна, 31, в якій залишається зареєстрованим її колишній чоловік відповідач [PERSON], з яким позивач розірвала шлюб, і що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] не проживає за адресою своєї реєстрації понад три роки, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні характеристикою обстеження житлово-побутових умов від 23.05.2018 та показаннями свідків, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved