Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Покровської міської ради Донецької області, третя особа [PERSON], в якому просить: - визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 28.08.1997 № 419 в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0645 га за адресою: м.Покровськ (Красноармійськ), вул.Спортивна, 12; - визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ДН від 11.09.1997, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №00951, виданий на імя [PERSON]. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що житловий будинок №12 по вулиці Спортивна в місті Покровську Донецької області на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22.05.2006 належить на праві спільної часткової власності йому та [PERSON] по 1/2 частині кожному. Право власності зареєстровано в Красноармійському бюро технічної інвентаризації за №15045868. Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської ради народних депутатів від 28.08.1997 №419, прийнятим на підставі рішення виконкому від 20.05.1977 №106, земельна ділянка по вул.Спортивна, 12 в м.Красноармійську площею 0,0645 га була передана у приватну власність позивачу. На підставі зазначеного рішення позивачу 11.09.1997 було видано Державний акт на право приватної власності на вказану землю серії ДН, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №00951. 25 січня 2018 року позивач звернувся до Міськрайонного управління у Покровському районі та м.Мирнограді ГУ ДГК у Донецькій області з заявою про державну реєстрацію земельної ділянки, яке 31.01.2018 висновком №5 відмовило позивачу в державній реєстрації земельної ділянки на підставі ст.ст.116, 120 ЗК України. Посилаючись на приписи ст.17 ЗК України 1990 року, ст.21 ЦК України, ст.152 ЗК України та враховуючи, що рішеннями виконавчого комітету Красноармійської міської ради народних депутатів від 15.05.1974 та від 20.05.1977 №106 спірна земельна ділянка передавалася для будівництва житлового будинку та господарських споруд не лише позивачу, а й [PERSON] та [PERSON], позивач вважає, що він не може бути єдиним власником зазначеної земельної ділянки, а тому просить оскаржувані рішення та акт визнати недійсними. Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засіданні не зявились. Представник позивача надала суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутністю, позов задовольнити, проти прийняття заочного рішення не заперечує. Покровська міська рада Донецької області (до 2016 року - Красноармійська міська рада Донецької області, далі - відповідач), будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, правом участі в судовому засіданні не скористалась, про поважність причин неявки не повідомила, відзив до суду не надала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, пояснення на позовну заяву не надала, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на приписи ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке. Рішенням виконкому Красноармійської міської ради від 15.05.1974 №9 [PERSON], [PERSON] та позивачу наданий дозвіл на будівництво житлового будинку за адресою: м.Красноармійськ, вул.Спортивна, 12, зі знесенням маломірного будинку, належного [PERSON] (а.с.9). 20.05.1977 виконкомом Красноармійської міської ради на підставі вище згаданого рішення було видано рішення №106 на виробництво робіт на земельній ділянці за адресою: м.Красноармійськ, вул.Спортивна, 12; виробник робіт: [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). За змістом архівного витягу із рішення виконавчого комітету Красноармійського міської ради народних депутатів від 28.08.1997 №419 вказаним рішенням позивачу передано у приватну власність земельну ділянку в м.Красноармійську (м.Покровську) по вул.Спортивна, 12, площею 0,0645 га, обґрунтуванням чого є рішення виконкому від 20.05.1977 №106 (а.с.4-5). На підставі рішення виконкому Красноармійської міської ради від 28.08.1997 №419 позивачем отриманий державний акт серії ДН на право приватної власності на землю площею 0,0645 га на території м.Красноармійська, вул.Спортивна, 12, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №00951 (а.с.6). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22.05.2006 (справа №2-1445/06) за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності за кожним по 1/2 частині житлового будинку, загальною площею 50,1 кв.м, розташованого в Донецькій області, м.Красноармійськ, вул.Спортивна, 12, на праві спільної часткової власності. За змістом вказаного судового рішення судом встановлено, що [PERSON] померла 14.05.1979 (а.с.7). Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується, що право власності за позивачем та [PERSON] на вказаний будинок зареєстровано 13.06.2006 реєстраційний номер 15045868 (а.с.12). 31.01.2018 висновком Міськрайонного управління у Покровському районі та м.Мирнограді Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області позивачу було відмовлено в державній реєстрації вказаної земельної ділянки з посиланням на приписи ст.116 та ст.120 ЗК України та зазначено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розмішені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без змін її цільового призначення. Розвязуючи спір, суд зважає на наступні законодавчі приписи. Відповідно до ст.17 ЗК України від 18.12.1990 (чинного на час прийняття спірного рішення) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для, зокрема будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Зі змісту спірного рішення вбачається, що воно прийнято на підставі заяви громадян про передачу їм у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у їх користуванні, для будівництва, обслуговування жилого будинку та господарських будівель. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України, який набрав чинності 01.01.2002, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. За змістом ст.4 та ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності 03.08.2004, державній реєстрації прав підлягає право власності, в тому числі на земельні ділянки. Враховуючи наведені законодавчі приписи, позивач не може бути єдиним власником спірної земельної ділянки, на якій розміщений жилий будинок, що на підставі рішення суду належить на праві спільної часткової власності не лише позивачу, а й третій особі. Зважаючи на наявність оскаржуваних рішення від 28.08.1997 №419 та державного акту на земельну ділянку від 11.09.1997 позивач не може реалізувати своє право на оформлення та реєстрацію права власності на частину земельної ділянки, на якій розміщена належна йому на праві власності частка жилого будинку. Крім того, суд зазначає, що Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затверджена Наказом Державного комітету України поземельних ресурсів від 15.04.1993 №28, та Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затверджена Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 №43, положення яких передбачали можливість внесення змін до державного акту у разі будь-яких змін в розташуванні меж земельної ділянки, втратили чинність 04.06.1999 та 23.08.2013 відповідно. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Приписами ст.21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. На підставі викладеного суд доходить висновку, що рішення відповідача від 28.08.1997 №419 в оскаржуваній частині та виданий на його підставі державний акт є такими, що суперечать чинному законодавству та порушують права та інтереси позивача, а тому підлягають визнанню недійсними. Отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved