Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути ТОВ «Донуглепоставка» (далі відповідач) на його користь заборгованість по заробітній платі, яка складає 10\~228, 33 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку, не проведеного під час звільнення, до дати постановлення судом рішення, сума якого станом на час складання позову - 02.04.2018 становить 15\~191,41 грн., а також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 4\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.ст.116, 117 та 233 КЗпП, а також 137 ЦПК України, зазначаючи, що 07.11.2017 його було звільнено за ст.38 КЗпП за власним бажанням, але ані в день звільнення, ані наступного дня відповідач не виплатив позивачу всіх належних платежів. Після проведення звірки з відповідачем позивач зясував, що йому невиплачена заробітна плата за період з 01.07.2017 по день звільнення 07.11.2017. Після того, як певна сума була виплачена позивачу 1798,02 грн. та 3170,87 грн., позивач знову провів звірку з відповідачем, внаслідок якої зясував, що вказані суми виплачені йому за погашення заборгованості по заробітній платі за липень-серпень 2015 року та вересень 2017 року. Таким чином заборгованість по заробітній платі за липень, серпень, жовтень 2017 року та листопад 2017 року до 07.11.2017 відповідачем позивачу не виплачена. Відповідач відмовив позивачу в наданні відомостей про розмір заробітної платі, яка повинна була бути йому нарахована в спірний період часу, тому позивач при розрахунку заробітної плати за спірний період виходив з відомостей про зарплату за два місяці перед спірним періодом, що містяться в Індивідуальних відомостях про застраховану особу,- за травень 2017 року 3325 грн., за червень 2017 року - 2992,50 грн. Отже, середня заробітна плата дорівнює 3\~158,75 грн. (3325+2992,50):2). Таким чином, заборгованість за липень, серпень та жовтень 2017 року дорівнює 9476,25 (3\~158,75*3). Заборгованість з заробітної плати за 5 робочих днів в листопаді 2017р. дорівнює 752,08 грн. (3158,75:21 робочих днів*5 фактично робочих днів). Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем при звільненні, то позивач просить стягнути з відповідача суму за весь період затримки, починаючи з дати звільнення 07.11.2017 по день ухвалення рішення, з розрахунку, що середній заробіток за кожен день затримки платежів дорівнює 150,41 грн. (3158,75 грн.:21 роб. день), що по день складання позову 02.04.2018 дорівнює 101 робочий день, а отже 15\~191,41 грн. Вимоги щодо відшкодування судових витрат, понесених у звязку із оплатою правничої допомоги позивач обґрунтовує тим, що його представник адвокат [PERSON] виконав взяті на себе зобовязання за договором про надання юридичної допомоги від 02.03.2018 №013757 та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 02.03.2018 №013757, за якою позивач сплатив адвокату 4000 грн. Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав відзив на позову. Мотиви незгоди зводяться до того, що заборгованість по заробітній платі перед колишнім працівником [PERSON] визначається в сумі 2 696,05 грн. (за липень 2017 року - 319,43 грн., серпень 2017 року - 2376,62 грн). Всі розрахунки позивача щодо заборгованості не відповідають дійсності, за отриманням довідок про наявність заборгованості позивач до відповідача не звертався. Також відповідач зазначає, що спір виник через наявність заборгованості із заробітної плати не з вини підприємства. Значно ускладнила фінансову ситуацію затримка розрахунків Замовника підрядних робіт - ДП «ВК «КРАСНОЛИМАНСЬКА» із ТОВ «ДОНУГЛЕПОСТАВКА», що спричинило затримку у виплаті заробітної плати шахтарям за липень та серпень 2017 року. Так, ТОВ «ДОНУГЛЕПОСТАВКА» подано до господарського суду Донецької області позов до ДП «ВК «КРАСНОЛИМАНСЬКА» про стягнення заборгованості в сумі 7\~212 926,63 грн. за договором підряду (шахтопроходки). Справа знаходиться на розгляді в Донецькому апеляційному господарському суді. Проти задоволення позовних вимог про стягнення витрат із надання правничої допомоги також заперечує через конфлікт інтересів та необґрунтовано завищену суму вказаних витрат (4000 грн.). В судове засідання позивач не зявився, представництво його інтересів здійснював адвокат [PERSON], який в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, навівши доводи, аналогічні викладеним в позові, відповіді на відзив та відповіді на заперечення. Разом з тим представник позивача погодився з доводами відповідача щодо того, що позивач в жовтні 2017 р. знаходився в безоплатній відпустці, а також погодився із залишковою сумою заборгованості по заробітній платі, зазначеній в довідці, наданій відповідачем, яка дорівнює 2696,05 грн. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не зявився. Судом вживались заходи задля виклику представника відповідача в судове засідання для надання пояснень, про що була постановлена ухвала від 24.05.2018 про визнання обовязковою явку представника відповідача. Оскільки представник відповідача до суду не прибув, причини неявки не повідомив, справа розглянута за його відсутністю. Вивчивши доводу позову, відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень відповідача та відповіді на заперечення позивача, дослідивши письмові докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке. Матеріалами справи підтверджено, сторонами визнано, що позивач працював у відповідача з 12.03.2010 по 07.11.2017 гірником поверхні другого розряду. За наказом відповідача від 07.11.2017 позивач був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). За змістом інформації, наданої відповідачем щодо заборгованості по заробітній платі перед позивачем, відповідач при звільненні позивача в день його звільнення не розрахувався з останнім та має перед ним заборгованість із заробітної плати за два місяці липень 2017 р. та серпень 2017 р. в розмірі 2696,05 грн. (а.с.35-38). Представник позивача в судовому засіданні 21.06.2018 погодився із вказаною сумою заборгованості по заробітній платі, підтвердив факт отримання позивачем від відповідача в лютому 2018 р. суми в розмірі 1242,45 грн, яка зазначена останнім як виплата заробітної плати за листопад 2017р. За змістом бухгалтерської довідки від 23.04.2018, наданої відповідачем, кількість робочих днів у позивача в вересні 2017 р. дорівнює 14, в жовтні 2017 р. позивач перебував в безоплатній відпустці (а.с.34). Представник позивача в судовому засіданні підтвердив факт знаходження позивача в жовтні 2017 р. в безоплатній відпустці. Відповідачем не зазначено та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виплати позивачу, звільненого 07.11.2017, суми заборгованості по заробітній платі станом на дату розгляду даної справи. Розвязуючи спір, суд враховує такі норми права. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За приписами ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі\~ст.117\~КЗпП в\~разі невиплати\~з вини\~власника або\~уповноваженого ним\~органу належних\~звільненому працівникові\~сум у\~строки,\~зазначені в\~ст.116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до розяснень, наведених Пленуму Верховного Суду України в п.20 та п.21 своєї постанови від 24.12.93 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Як зазначено вище, сторони визнали той факт, що позивач працював на підприємстві відповідача по 07.11.2017, тобто по день звільнення, в день звільнення відповідач не розрахувався з позивачем, станом на день постановлення судом рішення відповідний розрахунок з позивачем не провів, отже сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 2696,05 грн. має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Заявлена в позовні заяві сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 10\~228,33 грн. не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами в ході розгляду справи. Крім того, в судовому засіданні представник позивача підтвердив, що в жовтні 2017 р. останній знаходився у безоплатній відпустці. Доводи представника позивача щодо проведення позивачем звірки з якимось працівником відповідача, за результатами якої виплати, які були здійснені відповідачем після звільнення позивача, стосувались іншого періоду заборгованості, носять характер припущень, оскільки належним чином оформлених результатів такої звірки позивачем та його представником до суду не надано, про їх існування не зазначено. Доказів звернення до відповідача за отриманням довідки про наявність заборгованості перед позивачем, останнім до суду також не надано, як зазначив представник позивача - такі запити ним та позивачем не робились. Покликання представника позивача щодо розбіжностей сум в довідці відповідача щодо заборгованості по заробітній платі та Індивідуальній відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) від 03.05.2018, також не дають підстав для висновку про невірність сум, зазначених відповідачем в довідці. Так, відповідачем зазначено, що суми в довідці зазначені без урахування обовязкових платежів. Між тим, відповідно до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, затвердженого Постановою правління ПФУ від 18.06.2014 №10-1, Форма ОК-5 до якого є Додатком 1, в довідках ОК-5 містяться, зокрема відомості про заробітну плату, дохід, грошове забезпечення, допомогу та компенсацію, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески (розділ II Положення). Наведене вказує на неможливість співпадання сум в означених документах за своїм цифровим значенням. Також, суд зауважує, що за правилами ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, беручи до уваги приписи ст.117 КЗпП, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку, не проведеного під час звільнення, а саме з дати звільнення (день, коли роботодавець мав розрахуватись з працівником) по дату постановлення судового рішення. Доводи відповідача щодо відсутності його вини у непроведені такого розрахунку через проведення АТО на території Донецької області та м. Донецька та наявність великої заборгованості перед відповідачем у його контрагента, не заслуговують на увагу з огляду на таке. Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 за № 6-948цс16 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що, враховуючи вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються гл.82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Відповідно до\~ст.617\~ЦК України\~особа,\~яка порушила\~зобов'язання,\~звільняється від\~відповідальності за\~порушення зобов'язання,\~якщо вона\~доведе,\~що це\~порушення сталося\~внаслідок випадку\~або непереборної\~сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Ознаки непереборної сили наведені в ч.1 ст.263 ЦК України, за якими непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014. Згідно зі ст.10 згаданого Закону протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлено Регламентом (нова редакція) засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим Рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 №44(5) (далі - Регламент). Згідно з п.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що протягом терміну дії Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. На підтвердження відсутності вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати при звільненні, відповідач не надав відповідного сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини, який би вказував на існування обставин непереборної сили для відповідача під час здійснення господарської діяльності та дотримання законодавства щодо справляння і сплати податків та обов'язкових платежів, виплати заробітної плати. Отже відповідач не довів відсутність його вини у непроведені розрахунку при звільненні позивача, а перешкоди, що спричинила антитерористична операція, як і наявність у контрагентів відповідача заборгованості перед ним, не мають відношення до належного виконання власником або уповноваженим ним органом обовязку щодо виплати заробітної плати працівнику та сум, належних до сплати при його звільненні. Визначаючи розмір середньомісячної заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Так, абз.3 п.2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно з п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Суд відмічає, що останніми двома календарними місяцями роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата, тобто дню звільнення, є вересень та жовтень 2017 р. При цьому суд зауважує, що доводи представника позивача щодо необхідності брати до уваги травень 2017 р. та червень 2017 р. є помилковими, оскільки виплата позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку повязана саме з його звільненням, яке відбулось в листопаді, а не з наявністю заборгованості по заробітній платі за липень та серпень 2017 р. За змістом довідки відповідача за останні два місяця перед звільненням (вересень, жовтень 2017 р.) заробітна плата позивача склала 2216,67 грн. (а.с.35). Кількість відпрацьованих робочих днів за вказані місяці (вересень, жовтень 2017 р.) становить 14 днів. Відтак, середньоденна заробітна плата становить 158,33 грн. (2 216,67 : 14). На час винесення даного рішення (21.06.2018) час затримки розрахунку із позивачем дорівнює 155 робочих днів (з 07.11.2017 по 21.06.2018 включно). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку, непроведеного при звільненні, в сумі: 24\~541,15 грн. (158,33 грн.*155 робочих днів). Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За приписами ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн., на підтвердження чого ним надані договір доручення від 02.03.2018, укладений між ним та адвокатом [PERSON], за яким оплата послуг адвоката дорівнює 4000 грн, попередній розрахунок суми витрат, який включає усну консультацію, правовий аналіз правочину, складання позовної заяви, підготовчих дій до розгляду справи та представлення інтересів в суді першої інстанції, а також квитанція прибуткового касового ордеру №013757, за якою позивачем 02.03.2018 сплачено адвокату [PERSON] сума в розмірі 4000 грн. За імперативними приписами ч.6 ст.137 ЦПК України обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не надано доказів неспівмірності означених, як не надано і доказів на підтвердження наявності конфлікту інтересів внаслідок представництва адвокатом [PERSON] інтересів відповідача в господарській справі та позивача в даній справі, доказів одночасності такого представництва, отримання адвокатом конфіденційної інформації від клієнта, повязаної з інтересом нового клієнта тощо. Враховуючи, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витраті, до яких відноситься витрати на правничу допомогу, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 2800 грн. (70% від 4000 грн.). Відповідно до ч.1 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати. Враховуючи правила ст.14 ЦПК України, сума в розмірі 493,36 грн. (70% від 704,80 грн.) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Згідно з п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню, тобто в даному випадку сума в розмірі 1 348 грн. (2 696,05:2).

Outcome: partial