Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

[PERSON] ,\~\~в особі адвоката Вельможко А.І., звернувся до суду із позовом до\~\~АТ «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 28.07.2010 р. по 13.06.2012 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», право- наступником якого є АТ «Українська залізниця». В порушення норм ст.ст. 47, 116\~КЗпП у день звільнення позивачу відповідачем\~\~не була здійснена виплата всіх належних сум та остаточний розрахунок в сумі\~\~12982,14 грн. (з вирахування податків) проведено лише 21 червня 2019 р. на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2019 р. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Оскільки позивач\~\~був звільнений 13.06.2012 р., а остаточний розрахунок здійснено лише 21.06.2019 р., то за період з 14.06.2012 р. по 20.06.2019 р., кількість робочих днів становить 1757 днів, а сума середнього заробітку за весь час затримки складає 306\~069,40 грн. (1757 днів х на 174,20 грн. - середньоденна заробітна плата), яку позивач просить стягнути на його користь. Крім того, позивач просить стягнути на його користь компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати у сумі 21018,08 грн. Ухвалою судді від 25.09.2019 р. було відкрито провадження і справа призначена до розгляду на 28.10.2019 р. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов, просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, відзиву на позов не подавав. Вказав, що про порушення прав позивача в частині розміру заборгованості із заробітної плати дізналися лише після звернення того до суду. Позивач після звільнення тривалий час не звертався з приводу нездійснення з ним остаточного розрахунку, що штучно збільшило період, за який йому нараховується середній заробіток за статтею 117 КЗпП України. Також вказує на відсутність вини підприємства, оскільки за відсутності будь-яких претензій з боку працівника підприємство вважало, що повністю розрахувалось з [PERSON] . Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку,\~ що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З наданих позивачем письмових документів судом встановлено, що [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах з 28.07.2010 р. по 13.06.2012 р., працюючи у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця». При звільненні [PERSON] з підприємства, з ним було здійснено розрахунок та виплачена заробітна плата не в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Остаточний розрахунок у сумі 12982,14 грн. (з вирахуванням податків із суми 16126,88 грн.) було здійснено 21.06.2019 р. на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.05.2019 р. у справі № 336/2347/19. Вказані обставини підтверджені випискою по надходженням по картці/рахунку 516875* [NUMBER] (а.с.10). Таким чином, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що відповідачем АТ «Укрзалізниця» позивачу [PERSON] виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 12982,14 грн. за рішенням суду лише 21.06.2019 року. Тобто у день звільнення, в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, позивачу виплата заробітної плати у повному обсязі не була здійснена. Відповідно до ст.\~233\~КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (правова позиція Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року справа № 6-1626цс17). Згідно із ч.1 ст.\~117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається із роз`яснень, що містяться в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таке ж роз`яснення цієї норми права, окрім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233\~Кодексу законів\~про працю\~України у взаємозв`язку з положеннями статі 117 цього кодексу. Аналіз наведених положень ст.117\~КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналізуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що остаточний розрахунок з позивачем підприємством проведений лише 21.06.2019 р., а тому на підставі статті 117 КЗпП України, [PERSON] має право на відповідну компенсацію, у зв`язку з чим стягує з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2012 р. по 20.06.2019 р. включно у сумі 306\~069,40 грн., а також компенсацію втрати частини доходи у розмірі 21018,08 грн. Відповідач вказує на відсутність вини підприємства у нездійсненні повного розрахунку з позивачем, оскільки спору на той час не було, та позивач погодився із нарахованою та виплаченою сумою. Проте, такі обставини не звільняють роботодавця від відповідальності за ст.. 117 КЗпП України. Відповідно до положень ст.\~34\~Закону України\~«Про оплату\~праці» та ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати регулюється Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з метою реалізації якого Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 21.02.2001\~року №\~159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Відповідно до п. 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Врахувавши вказані нормативні акти, якими унормовано підстави та порядок обчислення суми компенсації, суд вважає, що позивачем вірно розрахованого суму такої компенсації в розмірі 21018,08 грн., яка відповідчем в процесі розгляду справи не спростована. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подачу даного позову, то на підставі ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України, суд стягує витрати по сплаті судового збору з відповідача в дохід держави. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходив з наступного. За ст.\~141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За ч. 3 ст.\~137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В обгрунтування стягнення витрат на правничу допомогу суду не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, як і доказів сплати таких витрат позивачем представникові. Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу є не доведеними та не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved