Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

[PERSON] вернулася до суду з цим позовом мотивуючи тим, що 10.06.1996 року померла [PERSON], яка все своє майно заповіла їй. Спадщину вона прийняла та отримала свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна. Однак право на земельну частку (пай) розміром 3,59 га в умовних кадастрових гектарах, що належала спадкодавцю згідно сертифікату на земельну частку (пай) СМ №0283637 від 24.02.2011 року, вона оформити не спроможна, оскільки нотаріус звернув увагу, що дублікат вказаного сертифікату був виданий вже після смерті спадкодавця. Просила визнати за нею право на вищевказану земельну частку (пай). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] зазначені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини викладені в позовній заяві, доповнивши, що [PERSON] мала право на земельну частку пай, однак сертифікат про це, був виданий вже після смерті. В подальшому цей сертифікат при невідомих обставинах було втрачено і лише 24.02.2011 року було видано його дублікат серії СМ №0283637. Позивачка відповідно до вимог закону прийняла спадщину та частково оформила свої спадкові права. Разом з тим, нотаріус повідомив, що не може видати свідоцтво про право на спадщину відповідно до вказаного дублікату сертифіката, оскільки той виданий після смерті спадкодавця. Відповідач в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без участі їхнього представника, про що повідомив суд листом. Суд, зясувавши правову позицію сторін, дослідивши представлені докази та давши їм оцінку приходить до наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено, що 10.06.1996 року померла [PERSON], яка мешкала в селі Верхня Сагарівка, Буринського району, Сумської області (а.с.6). За життя, 11.10.1994 року за №17, вона посвідчила заповіт у Верхньосагарівській сільській раді Буринського району, яким все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої також ввійшло право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності САПТЗТ «Маяк» розміром 3,59 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), право на яку посвідчено дублікатом сертифіката серії СМ №0283637 від 24.02.2011 року, яку прийняла позивачка та отримала на частину спадкового майна свідоцтво про право на спадщину, що підтверджується показами представника позивача, копією спадкової справи №422 Буринської районної державної нотаріальної контори, інформаційними довідками зі Спадкового реєстру та довідкою Верхньосагарівської сільської ради №45 від 19.03.2014 року. Разом з тим, позивачка не може отримати свідоцтво про право на спадщину на право на земельну частку (пай), оскільки дублікат сертифікату серії СМ №0283637 виданий Буринською районною державною адміністрацією 24.02.2011 року, тобто після смерті спадкодавця. Однак право останнього на вказану земельну частку( пай) у суду сумнівів не викликає, так як фактично, паювання сільськогосподарських земель в Україні розпочалося після прийняття Указу Президента України Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва №666/94 від 10.11.1994 року та Указу від 08.08.1995 року Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям №720/95. Зокрема, згідно п.2 Указу Президента України Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно із законодавством, членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката (Указ Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва»). Тобто відповідно до змісту статей 22,23 Земельного кодексу України ( 1990 р. N 561-XII) та Указу Президента України від 08.08.1995 року право на земельний пай у таких випадках особа набуває за наявності усіх трьох умов - перебування в членах КСП, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП Державного акта. Згідно довідки відділу Держземагенства у Буринському районі Сумської області (а.с.17), перший сертифікат на право на земельну частку пай спадкодавцю було видано на підставі розпорядження Буринської РДА від 02.12.1996 року №413 (а.с.15). При цьому судом встановлено, що [PERSON], будучи членом КСП, була включена до списку громадян, який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю серії СМ №000017, який був виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Маяк» 14.07.1995 року (а.с.9-14), але з невідомих причин за життя, вищевказаного сертифікату не отримала і він був виданий лише після її смерті, але в подальшому втрачений, у звязку з чим тільки 24.02.2011 року Буринською районною державною адміністрацією був виданий його дублікат. Так як право спадкоємця є похідним від права спадкодавця, суд вважає, що за можливим визнати за позивачкою право на зазначену земельну частку (пай), право спадкодавця на яку було посвідчено дублікатом сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ №0283637, виданим Буринською районною державною адміністрацією від 24.02.2011 року, задовольнивши позовні вимоги повністю. При цьому суд враховує, що відповідно до статті 71 ЦК Української РСР (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК Української РСР). Аналогічні вимоги щодо загального строку позовної давності містить і ст.257 ЦК України. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Судом встановлено, що позивачка про порушення свого права дізналася лише у квітні 2014 року при зверненні до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, у звязку з чим вона не пропустила строк позовної давності.

Outcome: approved