Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду зі спільним позовом до [PERSON] з вимогою постановити рішення про вселення позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. 01 березня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. (а.с.48) 07 травня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду. (а.с.137-138) Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 13 квітня 2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву про вселення в якій відповідач вказала на те, що вимоги за даним позовом є повністю необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Для примусового виконання рішення суду щодо вселення відповідача разом з малолітніми дітьми до спірної квартири, вона отримала виконавчий лист, який був пред'явлений до виконання до відділу державної виконавчої служби. Під час примусового вселення відповідача було встановлено, що один із замків на вхідних дверях квартири було замінено і ключами, що вона мала, відкрити його неможливо, що призвело до необхідності виклику майстра з аварійного відкриття дверей/замків. В результаті аварійного відкриття було пошкоджено один із замків, проте жодних ремонтних робіт з ним не проводилось, він заклеєний стрічкою. Отже акти позивачів про неможливість потрапляння до квартири не відповідають дійсності. Крім того, після потрапляння до квартири було встановлено, що міжкімнатні двері також обладнані замками, на сьогоднішній день відкрита лише одна кімната. Згідно актів, складених представниками ЖЕКу та служби у справах дітей, на момент вселення, проживати в спірній квартирі неможливо. В квартирі були встановлені камери спостереження, що розцінюється відповідачем як втручання в її приватне життя. Відповідачем, без жодної допомоги з боку позивачів, було проведено косметичний ремонт квартири. Позивачі ігнорують свої обов'язки по сплаті за комунальні послуги, протягом тривалого часу вони проживають в іншому помешканні. Відповідач вважає звернення позивачів з даним позовом як засіб маніпуляції, оскільки при примусовому виконанні рішення суду про її вселення, через невиконання позивачем рішення суду в добровільному порядку, на нього було накладено штраф, вважає даний позов безпідставним та необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за відсутності спору між учасниками процесу. (а.с.66-67) 07 травня 2018 року до суду надійшли заперечення (відповідь на відзив) представника позивача [PERSON] - [PERSON], де представник зазначив, що 01 серпня 2017 вселення відповідача та її дітей в квартиру відбувалося в присутності понятих та представників поліції, двері були відкриті ключами стягувача, без виламування дверей чи свердління замків, що підтверджується актом державного виконавця, який не містить відповідних зауважень. Матеріали виконавчого провадження не містять жодного відображення про залучення будь-якої особи задля відмикання дверей та сплати йому коштів за роботу. Неможливість позивачів потрапити до квартири підтверджується відповідними актами, а відповідачем ключі від квартири позивачам так і не надані. Інші викладені у відзиві на позовну заяву твердження відповідача не стосуються суті спору, проте зауважує, що позивач сплачує за комунальні послуги, а жодні камери спостереження в спірному помешканні відсутні. З відзиву вбачається, що відповідач не бажає вчиняти дій щодо надання позивачам реальної можливості для вселення. Отже діями відповідача вчиняються перешкоди в користуванні квартири позивачами вже протягом тривалого часу. Іншої можливості увійти до спірної квартири та проживати в ній, як після постановлення рішення суду про вселення, у позивачів немає, тому просить задовольнити позов. (а.с.106-110) Представник третьої особи - Дацюк І.І. подав письмові пояснення, в яких зазначив, що в квартирі зареєстровано 6 осіб, які складають три окремі сім'ї. Після вселення відповідача за рішенням суду, остання замінила замок на вхідних дверях квартири, не надає ключі від квартири позивачам, чим створює перешкоди в користуванні житловою площею. Також відповідач не завжди виконує обов'язок по сплаті за комунальні послуги, тому представник третьої особи вважає, що за наявності перешкод в користуванні житловим приміщенням, позов підлягає задоволенню. (а.с.99) Інші учасники справи заяв по суті справи не подали. Позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, надали пояснення щодо підстав позову аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснили, що позивачі, маючи право користування квартирою, обмежені у доступі до квартири, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, не допускає їх до квартири, змінила замки на вхідних дверях, між позивачами та відповідачем існують тривалі неприязністосунки, тому врегулювання спору в позасудовому порядку не виявляється за можливе, наполягають на вирішення спору в судовому порядку та просять ухвалити рішення про задоволення позову про вселення до квартири. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, наголосила, що між сторонами не існує спору, позивачі мають ключі від квартири, однак вселятись до квартири не бажають, мають інше житло, не витрачають кошти на утримання квартири не несуть інших витрат на утримання житла. Представник третьої особи - Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» - Дацюк І.І. в судовому засіданні надав письмові пояснення на позов та наголосив, що вирішення даного залишає на розгляд суду. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. (ч.1 ст.61 ЖК України) Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. (ч.2 ст.65 ЖК України) Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2016 року скасовано рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 23 вересня 2015 року та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], які діють також в інтересах неповнолітньої [PERSON], до [PERSON], яка діє також в інтересах дітей [PERSON], [PERSON], треті особи - Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», Служба у справах дітей Дніпровського району м. Києва, Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовлено. Позовні вимоги [PERSON], яка діє також в інтересах дітей [PERSON], [PERSON], - задоволені частково. Вирішено вселити [PERSON] з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. В задоволенні позовних вимог [PERSON], яка діє також в інтересах дітей [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], які діють також в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», треті особи - Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, Служба у справах дітей Дніпровського району м. Києва, Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, про зміну договору найму, розподілу лицьового рахунку з сплати житлово-комунальних послуг, визначення порядку користування житловим приміщенням - відмовлено. (а.с.27-29) В мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції встановлено:«на підставі ордеру на житлове приміщення від 27 липня 1965 року, [PERSON] на сім'ю з одного чоловіка було надано право на заняття житлової кімнати площею 14,2 кв.м. в квартирі [ADDRESS] (том 1 а.с.188). В подальшому рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів трудящих м. Києва від 25 грудня 1972 року «Про закріплення і заміну житлової площі, переоформлення особистих рахунків та внесення змін в ордери» за [PERSON] на сім'ю з трьох осіб: вона, чоловік [PERSON], син [PERSON] було додатково закріплено одну кімнату площею 15,2 кв.м. в цій же квартирі [ADDRESS] (том 1 а.с.16). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] квартира розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку та складається з: двох кімнат, жилою площею 29,4 кв.м., у тому числі одна кімната - 15,2 кв.м., друга кімната - 14,2 кв.м., кухні площею - 7,0 кв.м., ванної кімнати - 2,1 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 0,9 кв.м., коридору - 4,8 кв.м. Квартира обладнана балконом 2,6 кв.м. Загальна площа квартири 44,98 кв.м. (том 1 а.с.11). Договір найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS] було укладено із [PERSON] що підтверджується договором найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР від 1968 року (том 1 а.с.18). 21 червня 2010 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. (том 1 а.с.17). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. (том 1 а.с.18). [PERSON], була зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 14 січня 1966 року по день смерті, виписана 30 вересня 2014 року, у зв'язку зі смертю. (том 1 а.с.190). Відповідно до довідки (форма№3) від 10 лютого 2015 року № 112, виданої Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 408, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], - з 05 липня 1988 року; [PERSON], [INFO] - з 12 травня 1998 року; [PERSON], [INFO], - з 26 серпня 1997 року; [PERSON], [INFO], - з 07 серпня 1990 року; [PERSON], [INFO], - з 17 червня 2010 року; [PERSON], [INFO], - з 15 жовтня 2013 року (том 1 а.с.185). Також вищезазначеним рішенням суду встановлено, що між сторонами по справі існує довготривалий конфлікт з приводу користування житловою площею. Факт реєстрації позивачів, відповідача та її малолітніх дітей в квартирі [ADDRESS] також підтверджується довідкою, виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» датованою 01 червня 2016 року. (а.с.34) Виходячи з предмету позову, позивачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заявлено вимоги щодо захисту своїх житлових прав шляхом вселення в квартиру [ADDRESS], мотивуючи свою позицію тим, що відповідач чинить позивачем перешкоди у користуванні квартирою, не допускає до квартири, змінила замки на вхідних дверях до квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час між сторонами виникли особисті неприязні стосунки, в той же час факт порушення прав позивачів шляхом створення перешкод в доступі до квартири та користуванні нею заперечується відповідачем у справі, яка наголошувала в судовому засіданні на тому, що позивачі тривалий час не користуються спірною квартирою, яка на час примусового вселення відповідача до квартири за рішенням суду перебувала в занедбаному та не придатному для проживання стані, позивачі постійно проживають в іншому помешканні, наміру вселятись до квартири не мають, в свою чергу позивачами не надано доказів, які мали спростувати позицію відповідача та підтвердити той факт, що позивачі не мають можливості реалізувати свої права користувачів квартири, а в силу положень ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2016 року у цивільній справі №755/5984/14-ц, 24 лютого 2017 року видано виконавчий лист про вселення [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] Сергійовичем в квартиру [ADDRESS] (п.с.35) та 15 березня 2017 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення про вселення. (а.с.36) Згідно актів, складених державним виконавцем Дніпровського районного ВДВС міста Київ ГТУЮ у м.Києві 29 травня 2017 року та 31 липня 2017 року, [PERSON] з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS] не вселено, оскільки боржником не надано доступу до квартири. (а.с.68, 69) 01 серпня 2017 рокудержавним виконавцем винесено постанову про виконання рішення суду шляхом вселення [PERSON] з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. На підтвердження доводів відповідача щодо тривалої неможливості її вселення в спірну квартиру після ухвалення судового рішення, [PERSON] надано суду акт виконаних робіт від 01 серпня 2017 року, згідно якого ФОП [PERSON] надана послуга з відкриття замку вхідних дверей за адресою: [ADDRESS] (а.с.71) та фотознімки вхідних дверей до вказаної квартири (а.с.72), з яких убачається, що один дверний замок заклеєний, а інші два не зламані та не пошкоджені. Факт неможливості потрапити в квартиру при примусовому вселенні також підтверджується показаннями свідка [PERSON], яка суду показала, що вселення відбувалось в присутності державного виконавця та поліції, оскільки один із замків не відчинявся, було викликано спеціаліста, який відчинив замки в квартиру, а також замок до однієї з кімнат, оскільки кімнати також були закриті на замки. Актами обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS], складеними 04 серпня 2017 року працівниками ЖЕД-408, та 09 серпня 2017 року співробітника служби в справах дітей (а.с.73, 74), встановлено, що санітарно-технічний стан квартири є незадовільним та порушено санітарно-гігієнічні умови, що також підтверджується наявними в матеріалах справи фотознімками. (а.с.75-80) В судовому засіданні відповідачем [PERSON] було запропоновано позивачам дублікати ключів від квартири, однак позивачі у категоричній формі відмовились отримати ключі від квартири, наголосили, що мають намір вселитись до квартири лише на підставі рішення суду ухваленого за результатами розгляду даної цивільної справи. На підтвердження викладених в позовній заяві доводів щодо перешкоджання позивачам в користуванні квартирою шляхом заміни замку у вхідних дверях, позивачами до позовної заяви долучено акти від 22 вересня 2017 року, 24 жовтня 2017 року, 14 листопада 2017 року та 05 грудня 2017 року (а.с.38-41), які за формою та змістом є ідентичними та містять інформацію про те, що двері квартири [ADDRESS] зачинені, ключами наймачів [PERSON] та [PERSON] двері квартири відчинити виявилось неможливим, оскільки серцевина одного із замків замінена, на неодноразовий стук у двері та численні дзвінки до квартири, ніхто не відчинив. Суд критично ставиться до вищевказаних актів та приходить до висновку, що вони не можуть бути беззаперечними доказами здійснення відповідачем перешкод у доступі позивачамдо квартири та користуванні нею, оскільки останні складені позивачем [PERSON], який є особою заінтересованою в результатах розгляду справи, ці акти не відповідають вимогам чинного законодавства - достовірність викладеної в них позивачами інформації працівниками ЖЕД №408 не перевірялась, підписи вказаних у актах осіб начальником ЖЕД не посвідчувались. Позивач [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що представники ЖЕД чи поліції при складанні даних актів не запрошувались. Перевірити достовірність відображеної в актах інформації у суду не було можливості, оскільки зазначена в них в якості присутньої особи [PERSON] на виклик до суду для допиту в якості свідка не з'явилась, подала заяву про неможливість свого прибуття в судове засідання (а.с. 179-180), а викладена нею в заяві інформація щодо підтвердження наведених в актах обставин не є джерелом доказів у розумінні ст.76 ЦПК України, оскільки вказана особа в передбаченому законом порядку не попереджались про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань та не допитувалась судом в якості свідків. Також суд критично оцінює показання в судовому засіданні свідка [PERSON] щодо обставин складання вищевказаних актів, оскільки остання плуталась при даванні показань щодо часу та обставин складення актів, повідомила, що вперше поїхала для складання акту на запрошення [PERSON] з яким познайомилась в суді при розгляді кримінального провадження, вона особисто як журналіст була присутня в залі суду для висвітлювання інформації про кримінальне провадження, свідок особисто не була обізнана про мешканців квартири та осіб, які зареєстровані в квартирі, та наявності між сторонами конфліктів та спорів, які були предметом розгляду судом. Крім того, ці акти суперечать іншим наявним у справі доказам - актам державного виконавця та акту виконаних робітспеціаліста про відкриванню замків, з яких убачається, що відповідачеві було надано послугу лише щодо відмикання дверей, а не по заміні замків, ці обставини підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] Отже, при вирішенні даного спору, суд вважає доведеною позицію відповідача, яка заперечувала сам факт чинення позивачам перешкоди у користуванні квартирою, які мають вільний доступ до квартири та ключі від вхідних дверей та від однієї із кімнат в квартирі, яка зачинена та доступ до неї мають лише позивачі, наміру користуватися квартирою не мають, з огляду на те, що тривалий час відсутності у відповідача доступу до квартири, вона перебувала в непридатному для проживання стані, що підтверджено вищевказаними актами обстеження та фотознімками. Відповідно до ст. 12 ЦПК Україниучасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» про вселення, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, в повному обсязі, оскільки стороною позивачів не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами здійснення відповідачем перешкод як в доступі до квартири так і в користуванні нею. Відповідно до вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed