Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

[PERSON] в особі адвоката - Лічман О. М. звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, зазначаючи, що з 23.09.2005 перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2012. За час шлюбу придбали: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0852 га, за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] . Згоди про порядок поділу майна між ними не досягнуто, тому позивач просив здійснити поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на Ѕ частину вказаного майна. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 19-20). 20.11.2019 представником [PERSON] - адвокатом Колесником К. А. подано відзив на позовну заяву, в якому він висловлюючи незгоду із заявленими [PERSON] позовними вимогами просив відмовити у задоволенні позову про поділ майна подружжя. Таку позицію обґрунтовував зокрема тим, що [PERSON] взагалі не мав заробітку за час шлюбу, утримання сім`ї повністю забезпечувалося [PERSON] . У різні часи шлюбу [PERSON] придбавав об`єкти нерухомості та транспортні засоби, якими користується до теперішнього часу, однак право власності оформлював на довірених осіб, здійснював за рахунок [PERSON] інвестиції у фермерське господарство, дохід від якого приховав, а також витрачав заробіток [PERSON] у більшій частині на власні потреби, у зв`язку із чим вважав, що підстав для визнання його права на особисте майно [PERSON] , не існує. Також вважав, що подання [PERSON] вказаного позову є спробою уникнути відповідальності за невиконання кредитних зобов`язань, оскільки будинок [ADDRESS] був придбаний за рахунок отриманих [PERSON] кредитних коштів, які вона одноосібно сплачувала в рахунок повернення кредиту аж до економічної кризи у 2014 році, коли була змушена припинити виплати внаслідок відсутності стабільного заробітку. Зазначає, що об`єкти за адресою: [ADDRESS] також придбавалися за кредитні кошти, сплачені [PERSON] у повному обсязі після розірвання шлюбу. У цих правовідносинах [PERSON] виступила майновим поручителем [PERSON] , який отримав кредитні кошти, витратив їх на власні потреби, а [PERSON] змушена була у 2018 році погасити залишки боргу у розмірі близько 8 000,00 грн. та витрати на зняття обтяження у розмірі близько 7 000,00 грн., аби не залишитись без земельної ділянки та будинку в зв`язку із чим вважав, що вказане майно було придбано за особисті кошти [PERSON] , а відтак - не може бути предметом поділу. Також представник посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду, просив під час вирішення справи застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог (т. 1 а.с. 56-59). 20.11.2019 [PERSON] в особі представника - адвоката Колесника К. А. звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя (т. 1 а.с. 63-64), в якій посилаючись на приховування [PERSON] доходів, які можливо він отримував, а також майна, яке набував, висловлено прохання визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину майна та коштів [PERSON] , набутих ним за час перебування у шлюбі. 27.11.2019 до суду надійшли додаткові пояснення, в який представник [PERSON] - адвокат Колесник К. А. зауважив про необхідність починати відлік позовної давності для звернення [PERSON] із позовом про поділ майна подружжя з 2012 року, тобто з моменту, коли [PERSON] убачав порушення своїх прав на нерухоме майно в зв`язку із неможливістю потрапити до житлового будинку по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 135). 02.12.2019 до суду надійшли заперечення на відзив, в яких представник [PERSON] - адвокат Лічман О. М. зазначив, що доводи представника [PERSON] про необґрунтованість первісного позову є хибними та такими, що не спростовують його підстави (т. 1 а.с. 146-148). Ухвалою суду від 04 грудня 2019 року забезпечено первісний позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0852 га та житловий будинок, розташовані за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] ; заборонено вчиняти будь-які дії, щодо відчуження вказаного майна до набрання законної сили судовим рішенням по даній справі (т. 1 а.с. 157-159). Ухвалою суду від 04 грудня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Колесник К. А. до [PERSON] про поділ майна подружжя, об`єднано в одне провадження з первісним позовом (т. 1 а.с. 160-161). Ухвалами суду від 17 грудня 2019 року: - відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачки - адвоката Колесника К. А. про застосування зустрічного забезпечення позову (т. 1 а.с. 196-199); - відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про скасування арешту майна. Судом з власної ініціативи скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 04.12.2019, в частині накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки площею 0,0852 га та житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 202-203). 02.01.2020 до суду надійшов позов [PERSON] в особі адвоката - Лічмана О. М. до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Прокопенко Л. В. про визнання договорів дарування земельної ділянки та будинку недійсними, в обґрунтування якого представник указав, що під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя стало відомо, що частина майна яке є предметом спору, а саме: житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0852 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] , подаровані [PERSON] її дітям [PERSON] та [PERSON] . Вважаючи, що дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення [PERSON] в майбутньому законних майнових прав та посилаючись на набуття спірного майна за час шлюбу, представник просив суд визнати недійсними договори дарування вищевказаних земельної ділянки та житлового будинку (т. 3 а.с. 60-62). Ухвалами суду від 15 січня 2020 року: - відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про скасування арешту майна (т. 2 а.с. 104-105); - до участі в справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] за первісною позовною заявою (т. 2 а.с. 107); - відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про застосування зустрічного забезпечення позову (т. 2 а.с. 109-111); - відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про скасування арешту майна (т. 2 а.с. 113-114); - відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Колесника К. А. про забезпечення позову (т. 2 а.с. 116-118); - витребувано докази по справі (т. 2 а.с. 120-122). 18.02.2020 від приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Прокопенко Л. В. до суду надійшли пояснення, в яких зазначила, що 31.01.2018 нею були посвідчені договори дарування земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Під час з`ясуванні намірів сторін при укладенні цих договорів сторонами, їй було повідомлено, що відчужуване майно є особистою власністю відчужувача, про що були подані відповідні заяви (т. 3 а.с. 137). 20.02.2020 від [PERSON] та [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву про визнання договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку недійсними, в якому вони висловлюючи заперечення проти задоволення позову з підстав придбання спірного майна їх матір`ю за особисті її кошти, а також роз`яснення адвоката перед укладенням оспорюваних договорів про відсутність необхідності надання дозволу [PERSON] через пропуск строків давності, просили відмовити у задоволенні позову про визнання договорів дарування земельної ділянки та будинку недійсними (т. 3 а.с. 138-139). 20.02.2020 від представника [PERSON] - адвоката Колесника К. А. до суду надійшов відзив на позовну заяву про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та будинку, в якому він просив відмовити у задоволенні позову з підстав придбання спірного майна лише за особисті кошти [PERSON] , відсутності доходу [PERSON] , які б отримувало подружжя, відсутності будь-якого доходу подружжя від продажу [PERSON] придбаного за час їх шлюбу нерухомого майна, відсутності будь-якого доходу подружжя від проваджуваної [PERSON] за час шлюбу підприємницької діяльності, основні засоби для якої придбавалися у більшій частині за кошти [PERSON] (орендні платежі, будівництво складу, закупівля тварин тощо), сливу строку позовної давності (т. 3 а.с. 146-148). 20.02.2020 від [PERSON] до суду надійшли пояснення на первісну позовну заяву, в яких він просив відмовити у задоволенні позову. Таку свою позицію обґрунтовував зокрема тим, що на його думку платежі з повернення кредитних коштів за які було придбано спірне майно сплачувалися особисто [PERSON] , а [PERSON] при укладенні кредитного договору було надано дозвіл на отримання кредиту та передання будинку в іпотеку, до того ж ним пропущено строки позовної давності для звернення до суду із позовом про поділ спірного майна (т. 3 а.с. 157-159). Ухвалою суду від 21 лютого 2020 року об`єднано в одне провадження справу № 663/1/20 за позовною заявою [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Лічман О. М. до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Прокопенко Л. В. про визнання договорів дарування земельної ділянки та будинку недійсними, із справою № 663/3281/19 за позовною заявою [PERSON] в особі адвоката - Лічман О. М. до Никитан Н. О., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Колесник К. А. до [PERSON] про поділ майна подружжя. Об`єднаній справі присвоєно № 663/3281/19 (т. 3 а.с. 163-164). 10.04.2020 від представника [PERSON] - адвоката Колесника К. А. до суду надійшли додаткові пояснення, в яких він звернув увагу на необхідність постановлення окремої ухвали через наявність складу злочину, відповідальність за який передбачена статтею 384 КК України зокрема підроблення наданої [PERSON] розписки укладеної між ним та [PERSON] . Також посилаючись на матеріали справи № 663/2523/13 та можливість здійснення відліку строку позовної давності для вимог [PERSON] про поділ майна подружжя, просив відмовити у задоволенні первісного позову за безпідставністю, застосувати строки позовної давності (т. 3 а.с. 203, 205). 10.04.2020 від представника [PERSON] - адвоката Колесника К. А. до суду надійшла заява про зміну предмета позову, в якій він посилаючись на отримання додаткових доказів, просив: стягнути з [PERSON] Ѕ частину вартості автомобіля ГАЗ 2402 2445 № шасі [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] 12 763,03 грн. вартості електричної енергії, сплачених [PERSON] особисто за час перебування у шлюбі; інші позовні вимоги залишити без змін (т. 3 а.с. 203). 27.04.2020 від [PERSON] до суду надійшли пояснення, в яких він висловився з приводу зловживання [PERSON] своїми правами (т. 3 а.с. 220). Ухвалою суду від 30 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Колесника К. А. про роз`яснення ухвали суду від 04.12.2019 по справі № 663/3281/19 (т. 3 а.с. 244-246). Ухвалою суду від 04 травня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Колесника К. А. про скасування заходів забезпечення позову у виді арешту нерухомого майна по справі № 663/3281/19 (т. 4 а.с. 4-7). Ухвалою суду від 10 червня 2020 року витребувано докази (т. 4 а.с. 37-38). 31.07.2020 до суду надійшли додаткові пояснення, в яких представник [PERSON] - адвокат Лічман О. М. доповнив підстави позовної заяви про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та будинку, зауваживши про укладення оспорюваних [PERSON] договорів дарування без згоди останнього (т. 4 а.с. 87-89). 05.08.2020 представником [PERSON] - адвокатом Лічман О. М. до суду подано клопотання про постановлення окремої ухвали відносно [PERSON] , оскільки нею при укладенні договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку нотаріусу були подані завідомо неправдиві відомості з приводу того, що спірне майно придбавалось нею особисто і на той час у шлюбі вона не перебувала, що суперечить дійсним обставинам (т. 4 а.с. 113-114). Ухвалою суду від 05 серпня 2020 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 4 а.с. 116-118). Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката - Лічман Олександра Миколайовича про постановлення окремої ухвали (т. 4 а.с. 163-166). Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] - адвоката Колесника Костянтина Анатолійовича про постановлення окремої ухвали (т. 4 а.с. 167-171). Представник [PERSON] - адвокат Лічман О. М. в судовому засіданні підтримав заявлені позови про поділ майна подружжя, про визнання договорів дарування земельної ділянки та будинку недійсними. Зазначив, що про порушення свого права власності [PERSON] дізнався після звернення [PERSON] до суду із позовною заявою до [PERSON] , який є його братом, про його виселення із будинку [ADDRESS] , тому строк позовної давності необхідно рахувати з листопада 2019 року. Висловив позицію щодо відсутності заперечень з приводу зустрічного позову [PERSON] про поділ майна подружжя у випадку підтвердження наявності іншого майна, яке підлягає поділу. [PERSON] підтвердив позицію представника. Представник [PERSON] - адвокат Колесник К. А. просив відмовити у задоволенні заявлених [PERSON] позовів про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування недійсними з підстав наведених у відзивах та поясненнях. Також зауважив про пропуск позовної давності. Зустрічний позов підтримав з підстав у ньому наведених з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися в установленому порядку. Третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Прокопенко Л. В. у поданих нею поясненнях посилаючись на велику завантаженість просила справу розглядати без її участі (т. 3 а.с. 137). Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом частини 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З матеріалів справи та встановлених судом обставин убачається наступне. [PERSON] та [PERSON] з 23.09.2005 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2012 (т. 1 а.с. 9, 10, 30). За час перебування в шлюбі придбано нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0852 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль ГАЗ 2402 2445 № шасі [NUMBER] (т. 1 а.с. 11-15, т. 3 а.с. 45). 23.11.2005 між Відкритим акціонерним Товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] укладений кредитний договір № 804/6/11/2005/840к/1119, за умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування грошові кошти, а позичальник зобов`язалася повернути одержаний кредит у розмірі 12750,00 доларів США та сплатити банку проценти за користування коштами у розмірі 10 % на рік, а у разі порушення умов договору також сплатити інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Строк дії договору визначений сторонами не пізніше 23 листопада 2015 року (т. 1 а.с. 66). В забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, 23.11.2005 між банком та [PERSON] , а також [PERSON] , з кожним окремо, укладено договори поруки, відповідно до умов яких кожний із поручителів поручився перед банком за виконання позичальником свого обов`язку повернути кредит і сплатити проценти за користування коштами. Договорами поруки встановлена солідарна відповідальність кожного з поручителів та боржника; визначено обсяг відповідальності поручителя той же, що і у позичальника (т. 1 а.с. 70). Виконання зобов`язання забезпечено договором іпотеки від 23.11.2005, укладеним між банком та [PERSON] , за яким іпотекодавець передала в іпотеку належний їй житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 68-69). Іпотекодержателем, згідно останніх даних, є [PERSON] (т. 1 а.с. 71). До заперечення на відзив представником позивача за первісним позовом додано копію розписки від 24.11.2005, за змістом якої « [PERSON] в присутності та за згодою його дружини [PERSON] , взяли в борг у [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , кошти у сумі 12 750 доларів США. Кошти взяті в борг з метою купівлі земельної ділянки та будівництва будинку у м. Скадовськ. Сторони домовились, що кінцевим строком повернення коштів є 24 листопада 2020 року. До повного повернення взятих у борг коштів, [PERSON] буде проживати у купленому ними будинку, за адресою: [ADDRESS] ». Вказана розписка посвідчена головою Брилівської селищної ради Цюрупинського району Херсонської області Крамаренком П. В. (т. 1 а.с. 149). Разом з тим, як вбачається із відповіді в.о. старости Брилівського старостинського округу від 17.12.2019, Крамаренко П. В. обіймав посаду Брилівського селищного голови з 15.04.2002 (рішення І сесії Брилівської селищної ради XXIV скликання від 15.04.2002) і по 25.12.2004 (дострокове припинення повноважень згідно його заяви рішення 14 позачергової сесії Брилівської селищної ради XXIV скликання від 25.12.2004 за № 160). Станом на 24.11.2005 посаду Брилівського селищного голови обіймав Швайковський М. С. , з 23.03.2005. Повноваження у засвідченні підписів та ведення нотаріальних дій по Брилівський селищній раді з 2002 по 2006 рік належали секретарю селищної ради Пархомюк В. В. Брилівський селищний голова на мав повноважень на засвідчення документів, заяв, розписок. У справах Брилівської селищної ради з 24.11.2005 відсутня інформація про видачу Брилівським селищним головою Швайковським М. С. ( Крамаренко П. В. ), документу у вигляді засвідчення розписки [PERSON] та [PERSON] про отримання боргу ними від [PERSON] за вихідним № 810 або 310, що також підтверджується копією журналу (т. 2 а.с. 5-6). При таких обставинах, суд визнає розписку від 24.11.2005 на зміст якої посилався представник [PERSON] в обґрунтування позиції щодо доводів наведених представником [PERSON] у відзиві на позовну заяву, недопустимим доказом, тому не бере до уваги її зміст. Відповідно до статей 60, 61 Сімейного кодексу України (далі - КК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно з положеннями статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову [PERSON] про поділ майна подружжя в межах заявлених ним позовних вимог. Таким чином, у порядку поділу майна подружжя за [PERSON] слід визнати право власності на Ѕ частку: житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0852 га по [ADDRESS] ; житлового будинку по [ADDRESS] . Представником відповідачки з цим позовом не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували набуття спірного майна [PERSON] за кошти, які належали їй особисто, а доводи про відсутність у [PERSON] під час шлюбу доходу опосередковано спростовуються даними Державної податкової інспекції у Цюрупинському районі Херсонської області (т. 2 а.с. 65-83). Суд не приймає доводи представника [PERSON] - адвоката Колесника К. А. про наявність підстав у задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя у зв`язку з пропуском позовної давності з наступних підстав. За приписами частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як зазначив [PERSON] , про порушення свого права власності на спірне майно, він дізнався в жовтні 2019 року в зв`язку із розглядом Скадовським районним судом Херсонської області цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , який є його братом, про виселення останнього із житлового будинку [ADDRESS] , в якому той тривалий час проживав, про що наявне відповідне судове рішення (т. 4 а.с. 144-146). Представником [PERSON] не надано суду належних та достатніх доказів у розумінні статей 77, 80 ЦПК України на спростування вказаних обставин. За захистом порушених прав [PERSON] звернувся із вказаним позовом до Скадовського районного суду Херсонської області 22.10.2019. Наведені обставини свідчать про те, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Суд не погоджується з позицією представника [PERSON] про необхідність рахувати строк позовної давності з вересня 2011 року, коли [PERSON] не мав можливості потрапити до житлового будинку по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 137), оскільки як зауважив [PERSON] після вказаного інциденту він мав доступ до будинку й доказів протилежного суду не надано. Посилання представника [PERSON] на звернення в 2013 році [PERSON] до суду із позовом про розірвання договору купівлі продажу, визнання права власності на житловий будинок, і що саме з цього часу починається перебіг позовної давності, судом до уваги не приймаються, оскільки викладені обставини не порушували права власності [PERSON] . До того ж даний позов згідно ухвали Скадовського районного суду Херсонської області від 17.02.2014 залишено без розгляду (т. 2 а.с. 217). Доводи з приводу того, що подання [PERSON] позову про поділ майна подружжя є спробою уникнути відповідальності за невиконання кредитних зобов`язань, оскільки будинок [ADDRESS] був придбаний за кредитні кошти, є необґрунтованими й такими, що не спростовують підстав заявленого позову. При вирішенні питання обґрунтованості заявлених [PERSON] вимог про поділ майна подружжя, суд виходить з наступного. В указаній позовній заяві в її первісній редакції висловлено прохання про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину майна та коштів [PERSON] , набутих ним за час перебування у шлюбі (т. 1 а.с. 63-64). У подальшому представником позивачки змінено предмет позову та висловлено прохання стягнути з [PERSON] Ѕ частину вартості автомобіля ГАЗ 2402 2445 № шасі [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] 12 763,03 грн. вартості електричної енергії, сплачених [PERSON] особисто за час перебування у шлюбі; інші позовні вимоги залишити без змін (т. 3 а.с. 203). Із відповіді АТ Скадовські розподільні електричні мережі вбачається, що 30.11.2009 між Скадовським РЕЗ і ЕМ та [PERSON] було укладено договір № 004051 про користування електричною енергією житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який переукладено 31.09.2017 згідно наданої заяви на прізвище [PERSON] . За період із січня 2015 року по січень 2019 року споживачем проведено оплату на суму 25 526,06 грн. (т. 3 а.с. 47-51). Разом з тим, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.09.2005, а 03.12.2012 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва шлюб розірвано (т. 1 а.с. 9, 10, 30), у зв`язку з чим та з огляду на положення статті 61 СК України, відсутні підстави для стягнення із відповідача за зустрічним позовом половини сплачених [PERSON] коштів за електричну енергію. Як вбачається з відповіді Головного сервісного центру МВС від 28.01.2020, [PERSON] є власником транспортного засобу марки ГАЗ 2402 2445 № шасі [NUMBER] , право власності на який зареєстровано 12.01.2007 (т. 3 а.с. 45). За статтею 71 СК України: --- неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина 2); --- присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина 4). За встановлених обставин, суд вважає вказаний транспортний засіб спільним сумісним майном подружжя й з огляду на принцип рівності часток у спільному майні подружжя, виходячи з того, що набутий під час шлюбу транспортний засіб фактично перебуває у користуванні лише відповідача за зустрічним позовом, вимога [PERSON] про стягнення на її користь грошової компенсації вартості її частки у праві спільної власності відповідає способу захисту її прав. Між тим, визначаючи розмір грошової компенсації вартості частки майна у праві спільної власності, суд повинен виходити із дійсної вартості спільного майна подружжя. Тоді як, представником [PERSON] належними й допустимими доказами не доведено розмір грошової компенсації, яку просить стягнути на користь позивачки за зустрічним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] про поділ майна подружжя в цій частині. Не підлягають задоволенню також інші вимоги за зустрічним позовом як такі, що неконкретизовані. При вирішенні питання обґрунтованості позову про визнання договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку недійсними, суд виходить з наступного. Установлено, що житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0852 га по [ADDRESS] є майном, набутим [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу. 31.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] були укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0852 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які посвідчені приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Прокопенко Л. В. й зареєстровані в реєстрі за № 130 та № 131 відповідно (т. 4 а.с. 79-80, 82-83). В пункті 10 Договору дарування житлового будинку та в пункті 7 Договору дарування земельної ділянки зазначено, що дарувальниця у своїй заяві, яка зберігається в справах приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Прокопенко Л. В., заявляє та гарантує, що житловий будинок та земельна ділянка є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття права власності на нього, вона у шлюбі не перебувала, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживала, тому особи, які відповідно до статей 61, 63, 74 Сімейного кодексу України мали б право на частку у спільному майні подружжя та згода яких необхідна для укладання договору, відсутні. Зазначені заяви наявні в матеріалах справи (т. 4 а.с. 81, 84). За даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 10.12.2019, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках - по Ѕ частини кожному належить земельна ділянка площею 0,0852 га та житловий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , підставою виникнення є договори дарування від 31.01.2018 № 131 та № 130 (т. 1 а.с. 175-176). За статтею 65 СК України: --- дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1); --- дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2); --- для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина 3). Судом установлено, що нотаріусу при укладенні оскаржуваних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, додані заяви [PERSON] , в яких вона заявляє та гарантує, що житловий будинок та земельна ділянка є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття права власності на вказане нерухоме майно, вона у шлюбі не перебувала, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживала, тому особи, які відповідно до статей 61, 63, 74 Сімейного кодексу України мали б право на частку у спільному майні подружжя та згода яких необхідна для укладання договору, відсутні. Отже, позивач [PERSON] згоди на укладення спірних договорів дарування не надавав. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно частини 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. За встановлених у сукупності обставин, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, оскільки [PERSON] не надавав згоду на їх укладення. Суд вважає безпідставними доводи представника [PERSON] щодо недоведеності позивачем за цим позовом недобросовісності дій сторін оскаржуваних договорів дарування, виходячи з того, що [PERSON] та [PERSON] являються дітьми [PERSON] , що визнавалося сторонами, а тому на підставі частини 1 статті 82 ЦПК України, вказана обставина не підлягає доказуванню, й у зв`язку із цим їм було достеменно відомо про те, що подароване їм майно було придбане під час перебування їх матері у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Посилання представника [PERSON] та відповідачів [PERSON] , [PERSON] з приводу відсутності необхідності надання дозволу [PERSON] на укладення оспорюваних договорів через пропуск строків давності, є безпідставними й судом до уваги не приймаються, оскільки на момент укладення вказаних договорів [PERSON] у порядку визначеному законом не був позбавлений права на відповідне майно й суду не надано належних та достатніх доказів у розумінні статей 77, 80 ЦПК України на спростування вказаних обставин. Про недобросовісність дій сторін оскаржуваних договорів дарування свідчить подання при нотаріальному посвідченні угод на ім`я нотаріуса [PERSON] заяв про те, що відчужуване за договорами дарування нерухоме майно є її особистою приватною власністю, так як на момент набуття права власності на нього, вона у шлюбі не перебувала, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживала, тому особи, які відповідно до статей 61, 63, 74 Сімейного кодексу України мали б право на частку у спільному майні подружжя та згода яких необхідна для укладання договору, відсутні, що за встановлених судом обставин не відповідає дійсності. Суд приймає до уваги правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), за змістом якого відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Таким чином, суд вважає, що достатньою підставою для задоволення вимог про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, є не надання згоди одним із подружжя на їх укладення.

Outcome: approved