Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

[PERSON] в березні 2020 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 7000.00 грн. щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.02.2017, актовий запис № 369. Спільне життя у них з відповідачем не склалося, шлюб між ними розірвано згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року. Донька проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач [PERSON] свій обов`язок щодо утримання доньки не виконує, на неодноразові прохання щодо виконання свого обов`язку по утриманню дитини не реагує, а тому вона звернулася до суду за захистом порушеного права. Ухвалою суду від 11.03.2020 року розгляд справи за клопотанням позивача призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву (а.с. 55-56). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З матеріалів справи вбачається, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.08.2011. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.02.2017, актовий запис № 369 (а.с. 13), яка проживає з матір`ю і знаходиться на її утриманні. Домовленості щодо розміру участі відповідача в утриманні дітей між сторонами не досягнуто.. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, зазначена норма закону встановлює розмір аліментів у частці чи твердій грошовій сумі за вибором особи, яка звернулася до суду за захистом порушеного права і ніяк не визначає статус відповідача щодо його працездатності чи безробіття, не ставить цим в залежність суд щодо визначення порядку та способу стягнення аліментів і не зобов`язує суд діяти на свій розсуд. А частина 1 статті 184 СК України виписана законодавцем таким чином, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги [PERSON] зводились до того, що вона просила суд про стягнення з відповідача на її користь аліментів на неповнолітню доньку у твердій грошовій сумі у розмірі 7000 грн. Положенням ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Позивач вказує, що відповідач працює доцентом, завідувачем кафедри програмних систем і технологій факультету інформаційних технологій Київського національного університету ім. Т. Шевченка та отримує постійних дохід. На підтвердження вказаних обставин суду не надано доказів, з клопотання про витребування доказів не зверталась, що унеможливлює встановлення реального місячного доходу відповідача та визначення співмірності вимог позивачки із доходами відповідача. Відповідач є працездатним, проте доказів щодо джерел та рівня його доходів суду не надав. Тому, суд визнає, що позивач вправі вимагати від відповідача аліментів на утримання доньки. Разом з тим, суд вважає, що позивачем дещо завищено розмір аліментів. Так, фактично позивач в обґрунтування розміру заявлених вимог послалась лише на потреби дитини, залишивши поза увагою те, що обов`язок по утриманню дитини лежить на обох батьках рівною мірою, реальну можливість відповідача виконати заявлені аліментні зобов`язання, тощо. Тому, з урахуванням віку дитини, її потреб, даних про особу позивача, відповідача, як вони встановлені з матеріалів справи, виходячи з засад розумності, реальності, суд знаходить, що встановлення аліментів на утримання дочки [PERSON] в сумі 3000 грн., на місяць, буде необхідним і достатнім, для врегулювання спору по суті. При цьому, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача на її користь понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн., оскільки суду не надані належні та допустимі докази понесення позивачем таких витрат при розгляді даної спарви. Отже, позов може бути задоволений частково. Витрати у справі суд покладає на відповідача, відповідно і на підставі ст.141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: partial