Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] й [PERSON], від імені яких діє [PERSON], звернулися до суду з позовом до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради та просили: визнати за [PERSON], його дружиною - [PERSON], донькою - [PERSON] та сином - [PERSON] право користування [ADDRESS], та визнати укладеним безстроковий договір найму (житлового найму) [ADDRESS] між Львівською міською радою з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з другої сторони; визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] право на приватизацію [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що [PERSON] із 03.05.1997 року більше 17 років працював на посаді двірника БУ КЕВ м. Львова. 22.10.2012 року рішенням зборів трудового колективу Будинкоуправління №4 КЕВ м. Львова двірнику [PERSON], який потребував поліпшення житлових умов, на склад сім'ї із трьох осіб, а саме - [PERSON], його дружини [PERSON], та їхньої доньки - [PERSON] було виділено для проживання двокімнатну [ADDRESS] 23.12.2012 року рішення трудового колективу про виділення [PERSON] зазначеної квартири схвалив профспілковий комітет та адміністрація Будинкоуправління №4. Починаючи із 23.10.2012 по даний час позивачі проживають у вказаній квартирі, своєчасно сплачують кошти за комунальні послуги та квартплату. При цьому можливість у відповідачів забезпечити позивачів іншим житлом відсутня. Відтак, просять задовольнити позов повністю. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали у повному обсязі із підстав, наведених у фабулі позовної заяви. Просили задовольнити позов повністю. Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечила, проте при розгляді справи по суті та у судових дебатах вирішення спору поклала на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, об'єктивно оцінивши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що пред'явлений позов слід задовольнити повністю із наступних підстав. Згідно зі списком розподілу службової жилої площі по квартирно-експлуатаційному відділу м. Львова, затвердженому начальником львівського гарнізону КЕВ м. Львова 26.03.2010 року [PERSON] у складі сім'ї із дружиною - [PERSON] та донькою - [PERSON], [INFO], було виділено для надання двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно витягу з протоколу №3 загальних зборів трудового колективу БУ №4 КЕВ м. Львова від 22.10.2012 року, на загальних зборах трудового колективу БУ №4 КЕВ м. Львова було ухвалено виділити двірнику [PERSON] двохкімнатну службову квартиру, житловою площею - 28,46 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Як про те вбачається із листа начальника БУ №4 КЕВ м. Львова та голови профкому начальнику КЕВ м. Львова від 23.10.2012 року, на засіданні профспілкового комітету і адміністрації Будинкоуправління №4 КЕВ м. Львова, було розглянуто питання забезпечення службовим житлом працівників будинкоуправління №4, які мають право на отримання такого житла, та вирішено, у зв'язку з необхідністю покращення виробничої діяльності будинкоуправління, клопотати перед адміністрацією КЕВ м. Львова виділити двохкімнатну службову квартиру [ADDRESS] для забезпечення двірника [PERSON], який працює в Будинкоуправлінні №4 КЕВ м. Львова на посаді двірника з 01.10.2010 року. Загальний термін роботи в будинкоуправліннях (по переводу з БУ №1 КЕВ м. Львова, БУ №3 КЕВ м. Львова) з 03.05.1997 року. Квартира виділялась на склад сім'ї - три чоловіка: [PERSON], дружина - [PERSON], донька - [PERSON] Зазначений термін роботи [PERSON] в будинкоуправліннях підтверджується записами трудової книжки [NUMBER], виписаної на ім'я [PERSON], належним чином посвідчені світлокопії котрої були долучені до матеріалів справи та досліджені судом. Відповідно до витягу з протоколу №4 спільного засідання профкому і адміністрації БУ №4 КЕВ м. Львова від 23.10.2012 року, на спільному засіданні профкому і адміністрації БУ №4 КЕВ м. Львова було ухвалено закріпити двохкімнатну службову квартиру, житловою площею - 28,46 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за двірником [PERSON] 01.11.2012 року між БУ №4 КЕВ м. Львова та [PERSON] було укладено договір найму житла про надання останньому у безстрокове користування двохкімнатної квартири із окремими комунальними вигодами, загальною площею 52,5 кв.м. та житловою площею 30,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Згідно із п. 2.2 зазначеного договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, наймач мав право за наявності відповідних умов у членів сім'ї наймача вимагати розподілу особистого рахунку і переукладення договору найму з членами сім'ї наймача; приватизувати займане житло відповідно до законодавства. 19.09.2010 року Міністр оборони України та міський голова м. Львова підписали Меморандум, згідно з яким до 31 жовтня місто приймає у власність територіальної громади м. Львова житловий фонд Міністерства оборони України. Відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради №651 від 07.08.2011 «Про затвердження переліку об'єктів житлового фонду та інженерного забезпечення квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова військ Західного оперативного командування, які приймаються у власність територіальної громади м. Львова», було затверджено перелік об'єктів житлового фонду та інженерного забезпечення квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова військ Західного оперативного командування, які приймалися у власність територіальної громади м. Львова, згідно з додатками 1, 2, 3, серед яких будинок по [ADDRESS]. Згідно акту прийняття-передачі основних засобів, затвердженого директором ЛКП «Північне-411» 01.10.2015 р., житловий будинок по [ADDRESS] у м. Львові було передано від БУ №4 (Липники) КЕВ м. Львова до ЛКП «Північне - 411». Згідно з актом №16 від 12.01.2018 року, складеним ЛКП «Північне - 411», комісійним обстеженням та зі слів сусідів було встановлено, що [PERSON], [PERSON], ([INFO]), [PERSON] ([INFO]) фактично проживають за адресою [ADDRESS] без реєстрації. Зазначеним також підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки Форми №2 за №83 від 12.01.2018 року, виданою ЛКП «Північне - 411». Відповідно до довідки від 16.01.2018 року за №10, складеної ЛКП «Північне - 411», така видана [PERSON], який є мешканцем квартири за адресою [ADDRESS] проте, що станом на дату складання довідки відсутня заборгованість за комунальні послуги. На підтвердження зазначеного позивачем представлено суду й долучено до матеріалів справи численні квитанції про використання й оплату житлово-комунальних послуг за адресою [ADDRESS]. Із пояснень представника відповідачів та долученого листа заступника начальника управління житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради юридичному департаменту від 07.05.2018 року за №4-2501-480 вбачається, що в управлінні житлового господарства відсутня інформація щодо надання [ADDRESS] статусу службової КЕВ м. Львова, із чого вбачається, що виконавчим комітетом Львівської міської ради не приймалося рішення про надання [ADDRESS] статусу службової. Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно зі ст. 121 ЖК України, порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Відповідно до ст. 122 ЖК України, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37 «Про службові жилі приміщення» (із змінами і доповненнями) затверджено «Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення» та «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР». Згідно п.16 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. Відповідно до п. 21 цього Положення, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток №2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Відповідно до п. 14 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення. Згідно ст. 125 ЖК України до осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш, як 10 років не може бути виселено з жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Ст. 5 ЖК України (ЖК Української РСР) встановлено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Ст. 51 ЖК України встановлено порядок надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів. Ст. 52 ЖК України встановлено порядок надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду. У «Правових позиціях щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» Верховного Суду України від 26.05.2001 роз'яснено, що у випадках, коли згідно із законодавством жиле приміщення надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профкому або за спільним рішенням громадської організації та її профспілкового органу з наступним повідомленням виконкому місцевої ради або місцевої державної адміністрації (статті 52, 53 ЖК), право на жиле приміщення виникає з часу його надання (п. 11). Таким чином, надання жилого приміщення, з часу якого виникає право на це приміщення, законодавцем пов'язується саме зі спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації. Судом установлено, що [ADDRESS] була надана [PERSON] та членам його сім'ї на підставі спільного рішення адміністрації та профкому КЕВ м. Львова МО України, коли вказана квартира перебувала у віданні такого, відтак, у вказаних осіб виникло право на зазначене жиле приміщення. [PERSON] разом із членами своєї сім'ї вселився у вказану квартиру та уклав із БУ КЕВ договір найму житла про надання такого у безстрокове користування із правом у подальшому приватизувати займане житло. Разом із тим, зазначений будинок у подальшому було передано у відання Львівської міської ради, виконавчими органами котрої не приймалося рішення про надання вказаній квартирі статусу службової. Поряд із цим, міською радою чи її виконавчими органами не оскаржувалося право [PERSON] та членів його сім'ї на проживання в зазначеній квартирі без реєстрації. На протязі всього періоду фактичного постійного проживання у квартирі [PERSON] справно сплачував та сплачує ЛКП відділу житлового господарства районної адміністрації міської ради за надання житлово-комунальних послуг. При цьому, фактично постійно проживаючи разом із сім'єю у вказаній квартирі, за відсутності реєстрації місця проживання в зазначеному жилому приміщенні, такий не може належним чином документально оформити право користування квартирою та реалізувати виникле право приватизації вказаного житла. Із зазначеного вбачається порушення суб'єктивних цивільних прав позивачів, зокрема, права належного оформлення користування житловою квартирою і права на приватизацію зазначеного житла, що створює невпевненість у їхньому правовому статусі як носіїв суб'єктивних прав. Відтак, на переконання суду, позов підставний та підлягає до задоволення з метою усунення невизначеності у взаємовідносинах позивачів та відповідачів, захисту порушених житлових прав позивачів шляхом створення необхідних умов для реалізації зазначених прав та запобігання діям з боку відповідачів, які перешкоджають їх здійсненню. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В силу ст. 65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Наймодавцями жилих приміщень у будинках державного та громадського житлових фондів є орган місцевого самоврядування, який делегує зазначене повноваження житлово-експлуатаційним організаціям, а в разі їх відсутності - відповідним підприємствам, установам, організаціям. Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше, які використовуються громадянами на умовах найму. В силу ч. ч. 1-2 ст. 8 зазначеного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання охоронюваних законом її прав, свобод чи інтересів. Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 зазначеної статті, до них, зокрема, належить визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України, договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно приписів ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 ЦК України). Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (статей 3, 6, 12-15, 20 ЦК України, статей 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання наймодавцем права наймача на укладення договору найму, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Адже невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Оспорювання суб'єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб'єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі (суді). Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують належність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання діям з боку третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Відтак, з'ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачами вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість та підставність позовних вимог, тому задовольняє позов повністю.

Outcome: approved