Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] 05.07.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що йому та третім особам на праві спільної власності належить квартира [ADDRESS]. В зазначеній квартирі, крім співвласників зареєстрований з 28.04.2006 року онук позивача - син його доньки [PERSON] - [PERSON]. 01.04.2010 року відповідач виїхав зі спірної квартири до Австралії, забравши з собою всі свої речі, і з того часу в Україну не повертався, не проживає в спірній квартирі, жодного разу в ній не з'являвся, своїх речей в ній не зберігає, участі в утриманні даного жилого приміщення та оплаті комунальних послуг не бере. Всі обов'язки щодо утримання жилого приміщення виконують позивач та інші співвласники квартири - треті особи у справі. На відповідача нараховуються комунальні платежі, які позивачу та іншим співвласникам доводиться оплачувати з власних доходів, виникають труднощі з оформленням житлової субсидії. Тобто, реєстрація [PERSON] створює для позивача перешкоди в користуванні його власністю. Відповідач надіслав позивачу письмову заяву під присягою від 18.05.2016 року, затверджену мировим суддею Департаменту юстиції та адвокатури Уряду штату Квінсленд, якою просить виписати його з квартири [ADDRESS], оскільки наміру повертатися в Україну він не має. Однак, в паспортних органах м. Вінниці, куди звернувся позивач з проханням зняти онука з реєстрації відповідно до його заяви, позивачу було відмовлено і роз'яснено, що необхідна особиста присутність особи, яка знімається з паспортної реєстрації. Оскільки відповідач особисто не подає заяву про зняття з реєстрації місця проживання, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився, надав до суду заяву, в якій позов підтримав та просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно у спосіб встановлений законом, про причини неявки суд не повідомив. В судове засідання треті особи без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] не з»явилися, надали до суду заяви, в яких не заперечили проти задоволення позову та заочного розгляду справи. За таких обставин суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, які виникли між сторонами, що регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільним Кодексом України щодо захисту права власності та Житловим Кодексом України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів 29.07.1993 року згідно рішення №515 від 29.07.1993 року, зареєстрованого 03.10.1993 року комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №168 за №1608/8980 (а.с.9). За вказаною адресою зареєстровані позивач [PERSON], треті особи у справі [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою №3252, виданою МКП «ЖЕК №12» 30.05.2016 року, та копією особового рахунку [NUMBER], виданого МКП «ЖЕК №12» 23.06.2016 року (а.с.10 - 11). Згідно акту мешканців будинку [ADDRESS] від 29.06.2016 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 01.04.2010 року по даний час (а.с.14). Договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладали. Відповідно до письмової заяви під присягою, складеної в м. Каллендра 18.05.2016 року, затвердженої мировим суддею Департаменту юстиції та адвокатури Уряду штату Квінсленд, відповідач [PERSON] просить виписати його з квартири [ADDRESS], оскільки в квітні 2010 року він переїхав до Австралії та наміру повертатися в Україну він не має (а.с.12-13). Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт непроживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] понад 1 рік, однак останній залишається зареєстрованим за даною адресою. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке належить позивачу на праві власності спільно з іншими співвласниками, а саме квартирою [ADDRESS]. Право власності позивача на зазначену квартиру згідно ст. 316,317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок чи квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім'ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що факт непроживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад 1 рік встановлений, а визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням має для позивача важливе юридичне значення та даний факт ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved