Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

[PERSON] 30.11.2020 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про відшкодування вартості безпідставно набутого(збереженого) майна, у якому просив стягнути на його користь суму в розмірі 7000 гривень та понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок. Позов обгрунтував тим, що навесні 2019 року, вони з відповідачем вирішили спільно проживати за місцем її ( [PERSON] ) мешкання в [ADDRESS] . У зв`язку з цим в червні 2019 року він перевіз худобу, а саме корову та чотиримісячне теля до нежитлового приміщення (сараю), яке належало відповідачу та розташовувалось біля її квартири. В кінці вересня 2019 року вони припинили сумісне проживання, але свою худобу він не забрав, оскільки треба було підготовувати місце для неї. В жовтні 2019 року він потрапив у лікарню, де перебував у тяжкому стані до січня 2020 року, при цьому відповідач його не відвідувала, на лікування грошей не надавала. Натомість йому стало відомо, що вона самовільно, без його дозволу, продала бичка та привласнила усі кошти, виручені від його продажу. Після повернення додому з лікарні він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про сплату грошових коштів, але вона на такі вимоги не реагувала. Оскільки у натурі повернути майно неможливо, тому він просив стягнути з відповідача кошти в сумі 7000 гривень, як відшкодування вартості безпідставно набутого майна. 02.12.2020 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] 10.12.2020 року подала відзив на позов, у якому проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість, підтвердивши факт спільного проживання з позивачем з квітня 2019 року по листопад 2019 року за її місцем проживання у [ADDRESS] . З того часу до її господарчого приміщення (сараю) були переведені корова та одномісячне теля позивача. Проживаючи спільно з позивачем до вересня 2019 року, вона доглядала за худобою, при цьому остання залишилась у неї, оскільки позивач її не забирав, та сам її не доглядав, а також компенсацію за такий догляд не надавав. Не маючи можливості та сил продовжувати доглядати за худобою, вона продала теля в кінці жовтня 2019 року за 7000 гривень, залишивши собі вказані кошти, як компенсацію за догляд за худобою з квітня по жовтень 2019 року, а корову забрала сестра позивача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, почилаючись на обставини, викладені у відзиві, вказавши також, що в серпні 2019 року оформила майнові права на теля та корову на себе, оскільки позивач таких документів раніше не мав, за згодою з позивачем, для отримання державної допомоги. Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові документи, суд приходить до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно,\~з квітня 2019 року позивач та відповідач почали проживати разом, за адресою реєстрації відповідача: в [ADDRESS] . З цього часу до нежитлової будівлі (сараю), що знаходився у володінні відповідача були переведені корова та теля, яке народилось 17.03.2019 року, що належали позивачу. З пояснень позивача та відповідача вбачається, що догляд за худобою здійснювався ними спільно, при цьому кожен зі сторін наполягав на тому, що такий догляд здійснювався ним в більшій мірі, ніж іншою стороною. Відповідач також наполягала, що позивач не опікувався худобою, зловживав спиртними напоями, що, в подальшому призвело до розриву їх взаємовідносин. Свідки в судовому засіданні також підтвердили факт спільного проживання сторін з квітня по вересень 2019 року у відповідача, переведення худоби позивача( корови та теляти) до місця володіння відповідача та її перебування з квітня 2019 року до листопада 2019 року. Також в судовому засіданні, з пояснень сторін та свідків видно, що після того, як у вересні 2019 року позивач покинув місце проживання відповідача, його худоба залишилась у відповідача, яка добросовісно доглядала за нею. Після потрапляння позивача до лікарні, (наприкінці жовтня - на початку листопада 2019 року) відповідач продала теля за 7000 гривень, а корова була вилучена з її господарства сестрою позивача [PERSON] . Як видно з копії паспорта великої рогатої худоби серії LH231840, виданого Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів Державного підприємства «Агенство з ідентифікації реєстрації тварин» 02.08.2019 року, власником ВРХ за ідентифікаційним номером UA8014915672 чоловічої статі по кличці « [PERSON] », [INFO] , є [PERSON] , проживаюча в [ADDRESS] . Згідно висновку Верховного Суд України, викладеному у постанові від 24.09.2014 р., справа №6-122цс14, ст.1212 ЦК України\~застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. У постанові Верховного Суду України від 02.02.2016 р. у справі № 6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норм гл. 83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Отже, узагальнюючи вище викладене, норми ст.1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: - зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; - набуття або збереження майна є абсолютно безпідставним; - безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Однією з основних засад цивільного судочинства є диспозитивність, під якою розуміється вільне, на власний розсуд здійснення і розпорядження юридично заінтересованими особами матеріальними правами щодо предмета спору, процесуальними засобами захисту порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, що спрямовані на розвиток, зміну або припинення розгляду цивільної справи в суді в межах, дозволених законом, і в установленому процесуальному порядку. Відповідно, предмет позову залежить від обраного особою способу захисту права. Так, у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), Велика Палата Верховного Суду встановила, що за змістом приписів глави 83 Цивільного кодексу України\~для кондикційних\~ зобов`язань, характерним є, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Норми статті 57 СК України\~визначають правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу\~встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України\~правил збільшення вартості майна\~повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Як видно з встановлених обставин, спірне майно - [PERSON] , [INFO] яке належало позивачу, з квітня 2019 року по листопад 2019 року перебувало у домогосподарстві відповідача, за яким, як вона так і позивач (до вересня 2019 року) доглядали, у зв`язку з чим вартість спірного майна повинна була значно збільшитись у порівнянні з тою, яка була на момент початку спільного проживання сторін. Крім того, як видно з паспорта великої рогатої худоби серії LH231840 від 02.08.2019 року власником теляти зазначена відповідач [PERSON] , проживаюча в [ADDRESS] . Зазначений документ ніким не скасований та не визнаний недійсним. Звідси, посилання позивача, що спірне майно було набуте відповідачем без достатньої правової підстави, з урахуванням вимог ст.62 СК України та наявності правовстановлюючого документа на майно, не може бути прийняте судом. Посилання позивача, що компенсація за догляд за худобою була отримана відповідачем молочною продукцією в судовому засіданні також не підтверджене та спростовується вимогами ч.2 ст. 61 ЦПК України. Також, позивачем, урахуванням норм ст.77-80 ЦПК України, не доведено, належними, достатніми та допустимими доказами вартість спірного майна до часу спільного проживання з відповідачем та на час, коли таке майно вибуло з його власності, що унеможливлює оцінку такого майна для вирішення питання відшкодування його вартості чи, принаймі, часткової компенсації такої. Виходячи з викладеного, позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування вартості безпідставно набутого (збереженого) майна, підлягає залишенню без задоволення. Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, компенсації не підлягають через залишення позову без задоволення.

Outcome: dismissed