Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

[INFO] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про виселення з гуртожитку. Свій позов обґрунтовує тим, що Луцький прикордонний загін є органом державної влади на місцях в системі Державної прикордонної служби України, являється бюджетною установою і утримується виключно за рахунок Державного бюджету України. Гуртожиток /літер А-5/, загальною площею 3088,8 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 листопада 2008 року серії [NUMBER] належить державі Україна в особі Державної прикордонної служби на праві державної власності. Зазначає, що гуртожиток призначений для проживання військовослужбовців Луцького прикордонного загону та членів їх сімей. З 21 листопада 1995 року по теперішній час [PERSON] зареєстрована та проживає в кімнаті Б-3 вищевказаного гуртожитку. Відповідач з 01 липня 1996 року була прийнята на роботу прибиральницею у даному гуртожитку, однак наказом начальника 1 КЕЧ ПВУ від 07 липня 1998 року №108-к її звільнено з роботи за власним бажанням. Командування [INFO] зверталося до відповідача з вимогою звільнити займане нею житлове приміщення в гуртожитку, однак така вимога відповідачем залишається не виконаною. Враховуючи, що відповідач не перебуває в трудових стосунках з Луцьким прикордонним загоном, позивач вважає, що [PERSON] зареєстрована та проживає в спірному житловому приміщенні гуртожитку без належних правових підстав, а тому підлягає виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Спори, які виникають з приводу неправомірного користування майном військових частин, установ Державної прикордонної служби України всупереч вимог чинного законодавства України, призводять до порушення інтересів держави та спричиняють збитки державному бюджету України. На думку позивача, незаконне утримання відповідачем жилої кімнати в гуртожитку порушує права власника гуртожитку на здійснення права користування та розпорядження своїм майном та не дозволяє забезпечити житлом інших військовослужбовців Державної прикордонної служби України, які проходять військову службу та потребують поліпшення житлових умов. На підставі наведеного просить виселити [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, які зазначені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що [PERSON] вселена в спірне житлове приміщення гуртожитку на законних підставах, а тому, на його думку, не може бути виселена з нього без надання іншого житлового приміщення, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що гуртожиток /літер А-5/, загальною площею 3088,8 кв.м, який розташований в [ADDRESS] належить державі Україна в особі Державної прикордонної служби України на праві державної власності. Наведене підтверджується копією свідоцтва про право власності, виданого 11 листопада 2008 року на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 06 листопада 2008 року №772-6 (а.с.8). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно встановлено, що право державної власності на гуртожиток /літер А-5/, загальною площею 3088,8 кв.м, який розташований в [ADDRESS] зареєстровано за державою Україна в особі Державної прикордонної служби України з 16 грудня 2008 року (а.с.9). Зі змісту інвентарної картки №113 обліку основник засобів гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] перебуває на балансі військової частини [NUMBER] (а.с.10). Відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11 серпня 2003 року №16 затверджено перелік дійсних найменувань органів Державної прикордонної служби України: прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України (м. Луцьк), [INFO] та військова частина [NUMBER] . Судом встановлено, що [PERSON] , перебуваючи у трудових відносинах з Луцьким прикордонним загоном з 01 липня 1996 року, де займала посаду прибиральниці гуртожитку, вселилася до кімнати №Б-3 в гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак 07 липня 1998 року [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, що підтверджено архівною довідкою Державної прикордонної служби України №1354/15 від 10 вересня 2018 року (а.с. 14). 05 березня 2001 року між військовою частиною [NUMBER] , як наймодавцем, та [PERSON] , як наймачем, укладено договір №4 найму житла в гуртожитку. За умовами цього договору наймодавець надав наймачу в найм житлове приміщення в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до п. 2.1.2 вищевказаного договору наймодавець має право, серед іншого, вимагати в судовому порядку виселення наймача, членів його сім`ї або інших осіб, які проживають разом з ним, без надання іншого житла, у випадку розірвання трудового договору на підставі ст.ст. 36, 37, 38, 39, 40, 41 Кодексу законів про працю України , або звільнення проживаючої особи, на яку виписано ордер, з Прикордонних військ України (а.с.11 зворот). Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Закон встановлює пріорітет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів (стаття 127 Житлового кодексу Української РСР). З урахуванням того, що гуртожиток належить державі Україна в особі Державної прикордонної служби України на праві державної власності та перебуває на балансі позивача, суд вважає, що в спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення статті 132 Житлового кодексу Української РСР, яка регулює порядок виселення з гуртожитку. Згідно з частинами другою-третьою статті 132 Житлового кодексу Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі статті 132 Житлового кодексу без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. Отже, як слідує зі змісту вищенаведених норм матеріального права та роз`яснень Верховного Суду України право вимоги щодо виселення мешканців гуртожитку належить його власнику. Така вимога має бути виконана особами, які займають приміщення в гуртожитку, в будь-якому разі, однак за наявності встановлених законом підстав виселення відбувається з наданням іншого житла, а за їх відсутності - без надання. Як зазначено вище, відповідач перебувала у трудових відносинах з Луцьким прикордонним загоном, який надав їй кімнату в гуртожитку, з 01 липня 1996 року по 07 липня 1998 року, тобто менше десяти років, та звільнилася з роботи за власним бажанням. Підстав, передбачених статтями 125, 132 Житлового кодексу Української РСР, для надання відповідачу іншого жилого приміщення при її виселенні з гуртожитку сторонами не надано та судом не встановлено. Водночас суд звертає увагу, що фактичне вселення відповідача відбулось без дотримання вимог ст. 129 Житлового кодексу Української РСР, оскільки ордер їй не видавався, а єдиною законною підставою для вселення є саме даний документ, у зв`язку з чим, на думку суду, до спірних правовідносин не може застосовуватись Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Крім того, як слідує з матеріалів справи з 05 березня 2001 року [PERSON] проживає у гуртожитку на підставі договору найму житла, який діє до кінця поточного року і при згоді сторін продовжується автоматично до кінця наступного року. При цьому, згідно п. 4.1 цього договору він може бути розірваний з ініціативи будь-якої сторони в разі попередження один одного за 1 місяць до строку звільнення приміщення. У зв`язку з чим, зважаючи, що 08 серпня 2019 року відповідачу була надіслана така вимога про звільнення житла, то зазначений договір найму розірвано і законних підстав для подальшого проживання останньої у даному гуртожитку суд не вбачає. При цьому, суд також зауважує, що у Луцькому прикордонному загоні потребують службової житлової площі 163 військовослужбовці з членами сім`ї, про що свідчить довідка позивача (а.с. ). За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач підлягає виселенню зі спірного житла в гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, а тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1921 грн., сплата якого підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с. 1). На підставі ст.ст. 109, 116, 125, 127, 129, 132 ЖК України, ст.ст. 391 ЦК України,

Outcome: approved