Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідач) вказавши третьою особою: Макарівський районний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому вказав, що 20.12.2005 року між ним та відповідачкою по справі [PERSON] , на підставі рішення Макарівського районного суду був розірваний шлюб. Від шлюбу із відповідачкою він має двох спільних дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який на даний час являється неповнолітнім. 24.03.2010 року позивач уклав шлюб з іншою жінкою, [PERSON] , від даного шлюбу він має також малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . На підставі виконавчого листа № 2-342 від 10.04.2006 року, що виданий Макарівським районний судом, районним відділом державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження № 46396180, щодо примусового стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно на дитину, починаючи з 15.03.2006 року і до досягнення дітьми повноліття. На даний час примусове стягнення аліментів на утримання сина - [PERSON] вже припинилося з огляду на те, що він вже досяг свого повноліття, однак продовжується стягнення аліментів на утримання сина - [PERSON] , який ще не досяг повноліття. При цьому вісімнадцять років [PERSON] виповниться тільки 20.04.2021 року. Неповнолітній син позивача та відповідачки, [PERSON] , після розірвання шлюбу між ними раніше постійно проживав із відповідачкою та перебував на її утриманні, а тому позивач [PERSON] сплачував відповідний розмір аліментів на його утримання, як те було визначено рішенням суду. Однак позивач [PERSON] вважає, що на даний час він не має обов`язку сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] на користь відповідачки, оскільки з середини 2019 року син проживає з ним та перебуває на його утриманні. Тому позивач просить суд: припинити стягнення аліментів з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , на підставі виконавчого листа № 2-342 від 10.04.2006 року, починаючи з дня подання позову. Ухвалою суду від 01.04.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи та без проведення судового засідання. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. Копія ухвали суду від 01.04.2020 року та копія позовної заяви з додатками відповідачу направлялися на адресу реєстрації: [ADDRESS] , проте дату їх отримання судом не встановлено, оскількирекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на адресу суду не повернулося. 28.04.2020 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому відповідач виклала свої заперечення проти позову. Проте, суд його не приймає, оскільки він не відповідає ст. 178 ЦПК України, а саме: до відзиву не додано документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу. Третя особа Макарівський районний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області письмових пояснень щодо позову до суду не подавав. У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. 20 грудня 2005 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 18). Від шлюбу із відповідачкою позивач має двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який на даний час являється неповнолітнім. На підставі виконавчого листа № 2-342 від 10 квітня 2006 року, що виданий Макарівським районний судом, районним відділом державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження серії ВП № 46396180, щодо примусового стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно на дитину, починаючи з 15.03.2006 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 9). На даний час примусове стягнення аліментів на утримання сина - [PERSON] вже припинилося з огляду на те, що він вже досяг свого повноліття, однак продовжується стягнення аліментів на утримання сина - [PERSON] , який ще не досяг повноліття. При цьому вісімнадцять років [PERSON] виповниться тільки [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 10). Як вказав позивач, неповнолітній син позивача та відповідачки, [PERSON] , після розірвання шлюбу між ними раніше постійно проживав із відповідачкою та перебував на її утриманні, а тому позивач [PERSON] сплачував відповідний розмір аліментів на його утримання, як те було визначено рішенням суду. Однак позивач [PERSON] вважає, що на даний час він не має обов`язку сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] на користь відповідачки по справі [PERSON] оскільки в середині 2019 року неповнолітній син [PERSON] , після досягнення шістнадцятирічного віку, для себе прийняв рішення і переїхав на постійне місце проживання до будинку його батька, [PERSON] , по [ADDRESS] , де проживає і на даний час. Для нього створені відповідні належні умови для проживання, дозвілля, навчання, у родині підтримуються доброзичливі та турботливі відносини. Зміна місця проживання ніяким чином не вплинула на успішність [PERSON] в навчанні та активності у школі, його мати, відповідачка по справі не заперечувала проти такого рішення сина. При цьому інші члени родини позивача [PERSON] також ніяким чином не заперечували проти проживання [PERSON] разом з ними, навпаки вони привітали таке його рішення. Таким чином, на даний час грошові кошти (аліменти), які сплачуються позивачем на користь відповідачки по справі нею витрачаються на власний розсуд для власних потреб, а не на утримання неповнолітнього сина, що є неприпустимим. Рішення [PERSON] проживати постійно із батьком повністю кореспондується із положеннями ст. 7 СК України, якою визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами, а також можуть бути врегульовані за домовленістю між їх учасниками. При цьому дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, та іншими міжнародними договорами України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Окрім того, рішення [PERSON] проживати постійно із батьком повністю відповідає положенням ст. 160 СК України, якими встановлено зокрема, що якщо батьки дитини проживають окремо, то місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається особисто нею самою. Зазначені факти та обставини зокрема підтверджуються: довідкою характеристикою [PERSON] , що видана Юрівською сільською радою, Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 17.10.2019 року, що складений комісією Юрівської сільської ради, Довідкою про склад сім`ї [PERSON] від 17.10.2019 року, що видана Юрівською сільською радою, письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-17). Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності із положеннями ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Положеннями ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога кореспондується з положеннями ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного , рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати і собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення і гати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів - утримувати дитину не припиняється. Факт того, що неповнолітній [PERSON] перестав проживати з матір`ю і на даний час постійно проживає з батьком, означає зміну сімейного стану особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, вимога позивача про захист порушеного права шляхом припинення стягнення аліментів на користь матері дитини відповідає чинному законодавству. Між сторонами склались правовідносини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Судом встановлено, що позивач за рішенням суду сплачує аліменти на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також судом встановлено, що з жовтня 2019 року дитина проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки доводи позивача про зміну обставин, що впливають на сплату визначених судом аліментів, а саме про те, що син з жовтня 2019 року проживає разом з ним та перебуває на його утриманні, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому вимоги про припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання сина [PERSON] підлягають задоволенню з моменту звернення до суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору компенсується за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх сплати і відсутні особи, які їх понесли. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved