Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

[PERSON] 17.05.2021р. звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що подружнє життя з відповідачкою не склалось через різні погляди на сім`ю та відсутність взаєморозуміння, він втратив до відповідачки почуття любові, тому в 2019р. припинили подружні стосунки, примирення між ними неможливе, просив розірвати шлюб. В суді [PERSON] позов підтримав, пояснив, що подружнє життя з відповідачкою не склалось через різні погляди на сім`ю, між ними виникали сварки, тому в березні 2019р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають, він втратив до відповідачки почуття любові, зараз має іншу жінку, з якою хоче створити сім`ю, дав інші пояснення, заперечив можливість примирення з відповідачкою, настоює на розірванні шлюбу. Від стягнення судових витрат з відповідачки відмовився. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причин неявки не повідомила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належно. Оскільки відповідачка, будучи належно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, відзиву на позов не подала, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд приходить висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із пояснень позивача, із свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження (а.с. 7, 9, 10) убачається, що сторони в шлюбі з 27.10.2001р., мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , в березні 2019р. припинили подружні стосунки з відповідачкою, спільно не проживають. Позивач [PERSON] , як видно із його пояснень в суді, заперечує можливість примирення з відповідачкою, мотивуючи тим, що не любить її, що має іншу жінку з якого хоче створити сім`ю, настоює на розірванні шлюбу. Відповідачка [PERSON] на виклики до суду не реагує, що з урахуванням вищенаведеного, суд розцінює як її небажання до налагодження сімейних стосунків із позивачем. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини сторін, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування позивача до збереження шлюбу порушуватиме її права, суд задоволює позов.

Outcome: approved