Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

[PERSON] 27 березня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним односторонніх правочинів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування за законом і витребування майна з чужого незаконного володіння, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представники в ході судового засідання посилаються на те, що [INFO] померла його тітка - [PERSON]. Остання була рідною сестрою матері позивача - [PERSON], що померла [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Заповіту тітка не залишила, відповідно спадкування після її смерті відбувається за законом. Спадкоємці першої черги за законом після смерті [PERSON] відсутні. Спадковим майном після померлої [PERSON] є 1/2 частка квартири [ADDRESS], яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 червня 2006 року, право власності на яку зареєстроване КП ДМБТІ м. Дніпропетровська, в електронному реєстрі прав на нерухоме майно 19 серпня 2006 року. Відповідно, спадкоємцями померлої [PERSON] є 4 людини: рідна сестра померлої - [PERSON] (успадковує 1/2 спадщини, що дорівнює 1/4 (3/12) часткам спірної квартири), та 3 її племінники в порядку спадкування за правом представлення успадковують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхній матері, успадковують 1/2 спадщини, що дорівнює 1/4 частці спірної квартири - позивач [PERSON] успадкував 1/12 частку квартири, його брат [PERSON] (відповідач) - 1/12 частку квартири та його сестра - [PERSON] 1/12 частку квартири. Усі четверо спадкоємців, у термін встановлений законодавством, звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] В подальшому, спадкоємець [PERSON] відмовилася від спадщини після померлої [PERSON] у розмірі 1/12 частки квартири на користь [PERSON] і його частка у спадковому майні стала дорівнювати: 2 х 1/12 = 2/12 часткам спірної квартири, а спадкоємець [PERSON] відмовилася від спадщини у розмірі 3/12 частки квартири на користь позивача і його частка в успадкованому майні стала 3/12 + 1/12 = 4/12 частки, про що були подані відповідні заяви. Власником іншої 1/2 частки вказаної квартири [ADDRESS] на підставі вище зазначених правовстановлювальних документів є позивач [PERSON].З урахуванням права на спадщину після смерті тітки [PERSON] на 4/12 частки квартири, після реєстрації права власності на успадковану частку його частка повинна складати 1/2 (6/12) + 4/12 = 10/12. У визначений законом термін позивач звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], але оформити спадкові права не має можливості, так як відсутній актовий запис про її народження та виникли інші об'єктивні причини. Щодо родинних відносин позивача з [PERSON]: мати позивача [PERSON] (померла [INFO]), її рідна сестра [PERSON] (померла [INFO]) та [PERSON] рідні сестри і до одруження усі мали прізвище [PERSON], їх батьками були: батько [PERSON] та мати [PERSON]. 25 жовтня 1958 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище на [PERSON]. 13 червня 1956 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. 14 березня 1984 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. Копія актового запису № 198, зробленого Кіровським відділом державної РАЦСу реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції знаходиться в матеріалах спадкової справи. Відповідно до відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Роменському району реєстраційної служби Роменського міськрайонного управління юстиції у Сумській області від 12 лютого 2014 року актові записи про державну реєстрацію народження за 1936 рік здані до Сумського обласного архіву. Відповідно до відповіді Державного архіву Сумської області від 17 грудня 2013 року книги реєстрації актів громадянського стану про народження по с. Сурмачівка Глинської сільської ради Роменського району Сумської області за 1936 рік на збереження до архіву не надходили, тому підтвердити дату народження [PERSON] немає можливості. Відповідно до довідки ЖЕКу від 28 квітня 1994 року з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживав її батько [PERSON]. Таким чином після смерті [PERSON] позивач прийняв майно, яке складалося з 4/12 частки квартири [ADDRESS], але оформити спадкові права не має можливості без встановлення в судовому порядку факту родинних відносин, а саме, що померла [PERSON] є моєю тіткою. Відповідно, відповідач [PERSON] має право на спадщину на 2/12 частки спадкового майна, квартири [ADDRESS]. 23 березня 2014 року представник позивача [PERSON] не змогла відкрити двері квартири [ADDRESS]. Як потім стало відомо, на цей час власником спірної квартири після укладення двох договорів купівлі-продажу вже була зареєстрована відповідачка [PERSON]. Щодо обставин укладення договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у 2013-2014 роках. Спочатку 17 вересня 2013 року був укладений перший договір-купівлі продажу спірної квартири. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В,В. 17 вересня 2013 року, номер в реєстрі 4751. Квартиру від імені її власників - [PERSON] та [PERSON], яким квартира належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 червня 2006 року, право власності на яку зареєстроване КП ДМБТІ м. Дніпропетровська 19 серпня 2006 року, було продано покупцю [PERSON], нібито представником власників [PERSON], діючою від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1187/2013, та від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1186/2013. На підставі цього договору зроблений запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17 вересня 2013 року держаним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В. Рішення про державну реєстрацію 9532372, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна № 159199712101. Потім 17 березня 2014 року був укладений другий договір-купівлі продажу спірної квартири. Договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] від 17 березня 2014 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. 17 березня 2014 року, номер в реєстрі 744. Продавцем квартири був [PERSON], покупцем - [PERSON]. На підставі цього договору зроблений запис про право власності на нерухоме майно за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17 березня 2014 року держаним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. Рішення про державну реєстрацію номер 1167452 реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна № 159199712101. Щодо обставин видачі довіреностей на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] та від імені [PERSON]. Необхідно прийняти до уваги певні суттєві обставини, які свідчать про недійсність довіреностей, на підставі яких 17 вересня 2013 року діяла продавець квартири [PERSON]. Згідно першої довіреності вбачається, що вона нібито видана 20 червня 2013 року особисто [PERSON], ІПН [NUMBER], в приміщенні Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, на ім'я [PERSON] на представлення її інтересів, зокрема продаж частини кварт ри [ADDRESS]. Довіреність посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені - Німеччина, номер в реєстрі 1187/2013. В довіреності зазначено, що вона підписана [PERSON] у присутності консула. Але такого не могло бути. Під час оформлення довіреностей 20 червня 2013 року на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] [PERSON] не могла її підписувати фізично, оскільки на цей час вона вже не була живою, бо померла значно раніше [INFO]. Крім того, відповідно до відповіді Міністерства закордонних справ України від 30 травня 2014 року за результатами перевірки встановлено, що довіреність громадянки [PERSON] від 20 червня 2013 року за № 1187/2013 та довіреність громадянина [PERSON] від 20 червня 2013 року за № 1186/2013 в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалися. Також зазначені реєстраційні номери довіреностей не відповідають встановленому в установі порядку реєстрації довіреностей. Також, в підробленій довіреності від імені [PERSON] на [PERSON] зазначені неправильні паспортні дані [PERSON] - серія паспорту [NUMBER], який нібито виданий Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 23 жовтня 2002 року. В дійсності ж, паспорт [PERSON] має інші серію, номер та дату видачі - [NUMBER] та виданий він Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, але іншого дня - 02 серпня 1996 року. А це свідчить про те, що спірний договір купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року укладено особою, яка не мала право відчужувати спірне майно. На думку позивача, відповідачами і третіми особами порушено вимоги ст. ст. 203, 215, 248 ЦК України та з огляду на вищезазначені вимоги законодавства вбачається наявність підстав визнання недійсними як довіреностей від 20 червня 2013 року на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON], так і спірного договору купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року. За фактом підробки довіреностей та незаконного заволодіння майном порушено кримінальні справи правоохоронними органами і вони зараз перебувають на стадії досудового розслідування про що в матеріалах цієї цивільної справи містяться належні докази. Оспорювані довіреності та договір купівлі-продажу спірного майна позивача від 17 вересня 2013 року укладено з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК та ч. 1 ст. 228 ЦК України, а сам договір спрямований на протиправне позбавлення позивача належного йому майна (10/12). Спірні довіреності та правочин купівлі-продажу квартири від 17 вересня 201З року згідно з вимогами ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 228 ЦК є недійсними і не можуть породжувати правових наслідків щодо передачі майна від одного власника іншому. Оскільки за зазначених умов представник власників спірної квартири [PERSON] не набула статусу представника продавців [PERSON] та [PERSON], відповідно покупець за спірним договором купівлі - продажу [PERSON] не набув статусу власника щодо спірного нерухомого майна. Відповідно, [PERSON], як власник майна та власник спадщини має право витребувати це майно з чужого незаконного володіння володільця спірної квартири [PERSON]. За таких обставин вбачається, на думку позивача і його представників, що позивач має право витребувати із незаконного володіння відповідача [PERSON] 10/12 частку квартири, оскільки відсутня сукупна наявність всіх трьох умов, а саме умова про те, що власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Така умова, як одна із підстав для витребування речі з незаконного володіння добросовісного набувача, міститься і в ст. 388 ЦК України. Однак, квартира не передавалась позивачем [PERSON] за договором, що свідчило б про втрату володіння цим майном із власної волі, а була незаконно та неправомірно продана відповідачу [PERSON] Відповідно і набуття права на квартиру відповідачем [PERSON] не є правомірним та законним. Відповідач [PERSON] не набула права власності на квартиру, а її власником у розмірі 10/12 частки є позивач і таке майно неправомірно та незаконно вибуло з володіння позивача, не з його волі, а тому, на підставі ст.ст. 330, 388 ЦК України, він має право витребувати це майно від відповідача [PERSON], як добросовісного набувача. Позивач вважає, що вказані довіреності і договори незаконні і укладені з численними порушеннями закону. На його звернення до вказаних відповідачів про з'ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, оскільки він також претендує на вказану спадщину, житло, а тому і звернувся в суд з цим позовом. В добровільному порядку вказані відповідачі заперечують проти переоформлення спірної квартири на позивача. Просили встановити факт родинних відносин про те, що померла [INFO] [PERSON] є тіткою з боку матері [PERSON] та є сестрою [PERSON], померлої [INFO], визнати недійсними односторонні правочини: довіреність, видану від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1187/2013 та довіреність, видану від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1186/2013, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], діючою від імені [PERSON] та від імені [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, посвідчений 17 вересня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., реєстровий номер 4751, визнати за [PERSON] право власності на 4/12 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті тітки [PERSON], що померла [INFO], яка (квартира) складається з коридору, двох кімнат, кухні, вбиральні, лоджії і балкона, загальною житловою площею 27.3 кв. м., загальною площею 49.3 кв. м. та витребувати 10/12 часток квартири [ADDRESS] з володіння [PERSON], задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представники відповідачів [PERSON] і [PERSON] та самі ці відповідачі позовні вимоги не визнали, підтвердив письмові заперечення і пояснили, що дійсно на підставі доручень було укладено договори купівлі-продажу спірної квартири. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. В останні судові засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Треті особи приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і Лозенко В.В., Кравець О.А. і представник Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог фактично не заперечували, вважали за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб або їх представників відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідачів, з'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON]. Остання, як стверджує позивач, була рідною сестрою його матері - [PERSON], що померла [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Заповіту тітка не залишила, відповідно спадкування після її смерті відбувається за законом. Спадкоємці першої черги за законом після смерті [PERSON] відсутні. Спадковим майном після померлої [PERSON] є 1/2 частка квартири [ADDRESS], яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 червня 2006 року, право власності на яку зареєстроване КП ДМБТІ м. Дніпропетровська, в електронному реєстрі прав на нерухоме майно 19 серпня 2006 року. Відповідно, спадкоємцями померлої [PERSON] є 4 людини: рідна сестра померлої - [PERSON] (успадковує 1/2 спадщини, що дорівнює 1/4 (3/12) часткам спірної квартири), та 3 її племінники в порядку спадкування за правом представлення успадковують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхній матері, успадковують 1/2 спадщини, що дорівнює 1/4 частці спірної квартири - позивач [PERSON] успадкував 1/12 частку квартири, його брат [PERSON] (відповідач) - 1/12 частку квартири та його сестра - [PERSON] 1/12 частку квартири. Усі четверо спадкоємців, у термін встановлений законодавством, звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] В подальшому, спадкоємець [PERSON] відмовилася від спадщини після померлої [PERSON] у розмірі 1/12 частки квартири на користь [PERSON] і його частка у спадковому майні стала дорівнювати: 2 х 1/12 = 2/12 часткам спірної квартири, а спадкоємець [PERSON] відмовилася від спадщини у розмірі 3/12 частки квартири на користь позивача і його частка в успадкованому майні стала 3/12 + 1/12 = 4/12 частки, про що були подані відповідні заяви. Власником іншої 1/2 частки вказаної квартири [ADDRESS] на підставі вище зазначених правовстановлювальних документів є позивач [PERSON].З урахуванням права на спадщину після смерті тітки [PERSON] на 4/12 частки квартири, після реєстрації права власності на успадковану частку його частка повинна складати 1/2 (6/12) + 4/12 = 10/12. У визначений законом термін позивач звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], але оформити спадкові права не має можливості, так як відсутній актовий запис про її народження та виникли інші об'єктивні причини. Стосовно факту родинних відносин позивача з [PERSON]: мати позивача [PERSON] (померла [INFO]), її рідна сестра [PERSON] (померла [INFO]) та [PERSON] рідні сестри і до одруження усі мали прізвище [PERSON], їх батьками були: батько [PERSON] та мати [PERSON]. 25 жовтня 1958 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище на [PERSON]. 13 червня 1956 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. 14 березня 1984 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. Копія актового запису № 198, зробленого Кіровським відділом державної РАЦСу реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції знаходиться в матеріалах спадкової справи. Відповідно до відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Роменському району реєстраційної служби Роменського міськрайонного управління юстиції у Сумській області від 12 лютого 2014 року актові записи про державну реєстрацію народження за 1936 рік здані до Сумського обласного архіву. Відповідно до відповіді Державного архіву Сумської області від 17 грудня 2013 року книги реєстрації актів громадянського стану про народження по с. Сурмачівка Глинської сільської ради Роменського району Сумської області за 1936 рік на збереження до архіву не надходили, тому підтвердити дату народження [PERSON] немає можливості. Відповідно до довідки ЖЕКу від 28 квітня 1994 року з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживав її батько [PERSON]. Таким чином після смерті [PERSON] позивач прийняв майно, яке складалося з 4/12 частки квартири [ADDRESS], але оформити спадкові права не має можливості без встановлення в судовому порядку факту родинних відносин, а саме, що померла [PERSON] є моєю тіткою. Відповідно, відповідач [PERSON] має право на спадщину на 2/12 частки спадкового майна, квартири [ADDRESS]. 23 березня 2014 року представник позивача [PERSON] не змогла відкрити двері квартири [ADDRESS]. Як потім стало відомо, на цей час власником спірної квартири після укладення двох договорів купівлі-продажу вже була зареєстрована відповідачка [PERSON]. Щодо обставин укладення договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у 2013-2014 роках. Спочатку 17 вересня 2013 року був укладений перший договір-купівлі продажу спірної квартири. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В,В. 17 вересня 2013 року, номер в реєстрі 4751. Квартиру від імені її власників - [PERSON] та [PERSON], яким квартира належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 червня 2006 року, право власності на яку зареєстроване КП ДМБТІ м. Дніпропетровська 19 серпня 2006 року, було продано покупцю [PERSON], нібито представником власників [PERSON], діючою від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1187/2013, та від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1186/2013. На підставі цього договору зроблений запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17 вересня 2013 року держаним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В. Рішення про державну реєстрацію 9532372, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна № 159199712101. Потім 17 березня 2014 року був укладений другий договір-купівлі продажу спірної квартири. Договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] від 17 березня 2014 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. 17 березня 2014 року, номер в реєстрі 744. Продавцем квартири був [PERSON], покупцем - [PERSON]. На підставі цього договору зроблений запис про право власності на нерухоме майно за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17 березня 2014 року держаним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. Рішення про державну реєстрацію номер 1167452 реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна № 159199712101. Щодо обставин видачі довіреностей на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] та від імені [PERSON]. Необхідно прийняти до уваги певні суттєві обставини, які свідчать про недійсність довіреностей, на підставі яких 17 вересня 2013 року діяла продавець квартири [PERSON]. Згідно першої довіреності вбачається, що вона нібито видана 20 червня 2013 року особисто [PERSON], ІПН [NUMBER], в приміщенні Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, на ім'я [PERSON] на представлення її інтересів, зокрема продаж частини кварт ри [ADDRESS]. Довіреність посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені - Німеччина, номер в реєстрі 1187/2013. В довіреності зазначено, що вона підписана [PERSON] у присутності консула. Але такого не могло бути. Під час оформлення довіреностей 20 червня 2013 року на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] [PERSON] не могла її підписувати фізично, оскільки на цей час вона вже не була живою, бо померла значно раніше [INFO]. Крім того, відповідно до відповіді Міністерства закордонних справ України від 30 травня 2014 року за результатами перевірки встановлено, що довіреність громадянки [PERSON] від 20 червня 2013 року за № 1187/2013 та довіреність громадянина [PERSON] від 20 червня 2013 року за № 1186/2013 в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалися. Також зазначені реєстраційні номери довіреностей не відповідають встановленому в установі порядку реєстрації довіреностей. Також, в підробленій довіреності від імені [PERSON] на [PERSON] зазначені неправильні паспортні дані [PERSON] - серія паспорту [NUMBER], який нібито виданий Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 23 жовтня 2002 року. В дійсності ж, паспорт [PERSON] має інші серію, номер та дату видачі - [NUMBER] та виданий він Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, але іншого дня - 02 серпня 1996 року. А це свідчить про те, що спірний договір купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року укладено особою, яка не мала право відчужувати спірне майно. На думку позивача, відповідачами і третіми особами порушено вимоги ст. ст. 203, 215, 248 ЦК України та з огляду на вищезазначені вимоги законодавства вбачається наявність підстав визнання недійсними як довіреностей від 20 червня 2013 року на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON], так і спірного договору купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року. За фактом підробки довіреностей та незаконного заволодіння майном порушено кримінальні справи правоохоронними органами і вони зараз перебувають на стадії досудового розслідування про що в матеріалах цієї цивільної справи містяться належні докази. Оспорювані довіреності та договір купівлі-продажу спірного майна позивача від 17 вересня 2013 року укладено з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК та ч. 1 ст. 228 ЦК України, а сам договір спрямований на протиправне позбавлення позивача належного йому майна (10/12). Спірні довіреності та правочин купівлі-продажу квартири від 17 вересня 201З року згідно з вимогами ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 228 ЦК є недійсними і не можуть породжувати правових наслідків щодо передачі майна від одного власника іншому. Оскільки за зазначених умов представник власників спірної квартири [PERSON] не набула статусу представника продавців [PERSON] та [PERSON], відповідно покупець за спірним договором купівлі - продажу [PERSON] не набув статусу власника щодо спірного нерухомого майна. Відповідно, [PERSON], як власник майна та власник спадщини має право витребувати це майно з чужого незаконного володіння володільця спірної квартири [PERSON]. За таких обставин вбачається, на думку позивача і його представників, що позивач має право витребувати із незаконного володіння відповідача [PERSON] 10/12 частку квартири, оскільки відсутня сукупна наявність всіх трьох умов, а саме умова про те, що власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Така умова, як одна із підстав для витребування речі з незаконного володіння добросовісного набувача, міститься і в ст. 388 ЦК України. Однак, квартира не передавалась позивачем [PERSON] за договором, що свідчило б про втрату володіння цим майном із власної волі, а була незаконно та неправомірно продана відповідачу [PERSON] Відповідно і набуття права на квартиру відповідачем [PERSON] не є правомірним та законним. Відповідач [PERSON] не набула права власності на квартиру, а її власником у розмірі 10/12 частки є позивач і таке майно неправомірно та незаконно вибуло з володіння позивача, не з його волі, а тому, на підставі ст.ст. 330, 388 ЦК України, він має право витребувати це майно від відповідача [PERSON], як добросовісного набувача. Позивач вважає, що вказані довіреності і договори незаконні і укладені з численними порушеннями закону. На його звернення до вказаних відповідачів про з'ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, оскільки він також претендує на вказану спадщину, житло, а тому і звернувся в суд з цим позовом. В добровільному порядку вказані відповідачі заперечують проти переоформлення спірної квартири на позивача. В добровільному порядку сторони заперечують проти переоформлення спірної нерухомості. Виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання і а про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно під час укладання договору дарування необхідно дотримуватись загальних вимог необхідних для чинності правочину, визначених ст. 203 ЦК України. До таких вимог зокрема належать наступні: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. [INFO] померла [PERSON], вона була рідною сестрою матері позивача [PERSON] - померлої [INFO]. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповіту [PERSON] не залишила, відповідно спадкування після її смерті відбувається за законом. Згідно статті 1258 ЦК У спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Спадкоємці першої черги за законом після смерті [PERSON] відсутні. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця. Його баба та дід як з боку батька так з боку матері. Відповідно до ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно статті 1267 ЦК України частки кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадковим майном після померлої [PERSON] є 1/2 частка квартири [ADDRESS], яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 червня 2006 року, право власності на яку зареєстроване КП ДМБТІ м. Дніпропетровська в електронному реєстрі прав на нерухоме майно 19.08.2006 року. Стосовно родинних відносин позивача з [PERSON]: судом дійсно встановлено та в засіданні доведено, що мати позивача [PERSON] (померла [INFO]), її рідна сестра [PERSON] (померла [INFO]) та [PERSON] рідні сестри і до одруження усі мали прізвище [PERSON], їх батьками були: батько [PERSON] та мати [PERSON]. 25 жовтня 1958 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище на [PERSON]. 13 червня 1956 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. 14 березня 1984 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. Копія актового запису № 198, зробленого Кіровським відділом державної РАЦСу реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції знаходиться в матеріалах спадкової справи. Відповідно до відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Роменському району реєстраційної служби Роменського міськрайонного управління юстиції у Сумській області від 12 лютого 2014 року актові записи про державну реєстрацію народження за 1936 рік здані до Сумського обласного архіву. Відповідно до відповіді Державного архіву Сумської області від 17 грудня 2013 року книги реєстрації актів громадянського стану про народження по с. Сурмачівка Глинської сільської ради Роменського району Сумської області за 1936 рік на збереження до архіву не надходили, тому підтвердити дату народження [PERSON] немає можливості. Відповідно до довідки ЖЕКу від 28 квітня 1994 року з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживав її батько [PERSON]. Таким чином після смерті [PERSON] позивач прийняв майно, яке складалося з 4/12 частки квартири [ADDRESS], але оформити спадкові права не має можливості без встановлення в судовому порядку факту родинних відносин, а саме, що померла [PERSON] є моєю тіткою. Відповідно, відповідач [PERSON] має право на спадщину на 2/12 частки спадкового майна, квартири [ADDRESS]. 23 березня 2014 року представник позивача [PERSON] не змогла відкрити двері квартири [ADDRESS]. Як потім стало відомо, на цей час власником спірної квартири після укладення двох договорів купівлі-продажу вже була зареєстрована відповідачка [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися на підставі довіреності. Довіреність є письмовий документ, що видається однією стороною іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка її видала. З огляду на вищезазначені вимоги законодавства вбачається наявність підстав визнання недійсними як довіреностей від 20 червня 2013 року на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON], так і спірного договору купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року. За фактом підробки довіреностей та незаконного заволодіння майном порушено кримінальні справи правоохоронними органами і вони зараз перебувають на стадії досудового розслідування про що в матеріалах цієї цивільної справи містяться належні докази. Обставини ж укладення договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у 2013-2014 роках свідчать про наступне. Спочатку 17 вересня 2013 року був укладений перший договір-купівлі продажу спірної квартири. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В,В. 17 вересня 2013 року, номер в реєстрі 4751. Квартиру від імені її власників - [PERSON] та [PERSON], яким квартира належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 червня 2006 року, право власності на яку зареєстроване КП ДМБТІ м. Дніпропетровська 19 серпня 2006 року, було продано покупцю [PERSON], нібито представником власників [PERSON], діючою від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1187/2013, та від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1186/2013. На підставі цього договору зроблений запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17 вересня 2013 року держаним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В. Рішення про державну реєстрацію 9532372, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна № 159199712101. Потім 17 березня 2014 року був укладений другий договір-купівлі продажу спірної квартири. Договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] від 17 березня 2014 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. 17 березня 2014 року, номер в реєстрі 744. Продавцем квартири був [PERSON], покупцем - [PERSON]. На підставі цього договору зроблений запис про право власності на нерухоме майно за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17 березня 2014 року держаним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. Рішення про державну реєстрацію номер 1167452 реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна № 159199712101. Щодо обставин видачі довіреностей на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] та від імені [PERSON]. Згідно першої довіреності вбачається, що вона нібито видана 20 червня 2013 року особисто [PERSON], ІПН [NUMBER], в приміщенні Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, на ім'я [PERSON] на представлення її інтересів, зокрема продаж частини квартири [ADDRESS]. Довіреність посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені - Німеччина, номер в реєстрі 1187/2013. В довіреності зазначено, що вона підписана [PERSON] у присутності консула. Але такого не могло бути. Під час оформлення довіреностей 20 червня 2013 року на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] [PERSON] не могла її підписувати фізично, оскільки на цей час вона вже не була живою, бо померла значно раніше [INFO]. Крім того, відповідно до відповіді Міністерства закордонних справ України від 30 травня 2014 року за результатами перевірки встановлено, що довіреність громадянки [PERSON] від 20 червня 2013 року за № 1187/2013 та довіреність громадянина [PERSON] від 20 червня 2013 року за № 1186/2013 в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалися. Також зазначені реєстраційні номери довіреностей не відповідають встановленому в установі порядку реєстрації довіреностей. Також, в підробленій довіреності від імені [PERSON] на [PERSON] зазначені неправильні паспортні дані [PERSON] - серія паспорту [NUMBER], який нібито виданий Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 23 жовтня 2002 року. В дійсності ж, паспорт [PERSON] має інші серію, номер та дату видачі - [NUMBER] та виданий він Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, але іншого дня - 02 серпня 1996 року. А це свідчить про те, що спірний договір купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року укладено особою, яка не мала право відчужувати спірне майно. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Оспорювані довіреності та договір купівлі-продажу спірного майна позивача від 17 вересня 2013 року укладено з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК та ч. 1 ст. 228 ЦК України, а сам договір спрямований на протиправне позбавлення позивача належного йому майна (10/12). Спірні довіреності та правочин купівлі-продажу квартири від 17 вересня 201З року і згідно з вимогами ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 228 ЦК України є недійсними і не можуть породжувати правових наслідків щодо передачі майна від одного власника іншому. Відповідно до ч. З ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначали момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Вважаючи себе потенційним (єдиним і беззаперечним) власником спірних спадкових часток власності вказаної квартири, позивач звернувся до суду з питанням про визнання вказаних довіреностей і договору недійсними. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи і з наступного. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги позивача не підтверджені і підлягають задоволенню, не спростовуються матеріалами справи, він звертався до правоохоронних органів щодо протиправних дій відповідачів, з цього приводу було винесено постанови про порушення кримінальної справи, а отже встановленим є факт того, що відповідач вчиняв стосовно позивача та його майна протиправні дії. Твердження ж відповідачів не містять під собою будь якого доказового ґрунту. З іншого боку, оцінюючи дії третіх осіб (нотаріусів та інш.) можна прийти до висновку щодо їх не прозорості, не відкритості та не відповідності чинному законодавству, довіреності і договір не законні, при їх укладанні були порушені вимоги закону, а отже є підстав для визнання вказаних правочинів недійсним. Спірні довіреності та правочин купівлі-продажу квартири від 17 вересня 201З року згідно з вимогами ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 228 ЦК є недійсними і не можуть породжувати правових наслідків щодо передачі майна від одного власника іншому. Оскільки за зазначених умов представник власників спірної квартири [PERSON] не набула статусу представника продавців [PERSON] та [PERSON], відповідно покупець за спірним договором купівлі - продажу [PERSON] не набув статусу власника щодо спірного нерухомого майна. Відповідно, [PERSON], як власник майна та власник спадщини має право витребувати це майно з чужого незаконного володіння володільця спірної квартири [PERSON]. За таких обставин вбачається, на думку позивача і його представників, що позивач має право витребувати із незаконного володіння відповідача [PERSON] 10/12 частку квартири, оскільки відсутня сукупна наявність всіх трьох умов, а саме умова про те, що власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Така умова, як одна із підстав для витребування речі з незаконного володіння добросовісного набувача, міститься і в ст. 388 ЦК України. Однак, квартира не передавалась позивачем [PERSON] за договором, що свідчило б про втрату володіння цим майном із власної волі, а була незаконно та неправомірно продана відповідачу [PERSON] Відповідно і набуття права на квартиру відповідачем [PERSON] не є правомірним та законним. Відповідач [PERSON] не набула права власності на квартиру, а її власником у розмірі 10/12 частки є позивач і таке майно неправомірно та незаконно вибуло з володіння позивача, не з його волі, а тому, на підставі ст.ст. 330, 388 ЦК України, він має право витребувати це майно від відповідача [PERSON], як добросовісного набувача. У відповідності до ст. 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. З свого листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за №24-150/0/4-13 роз'яснив, що крім речових, існують також зобов'язальні способи захисту права власності. До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності. Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі. До умов пред'явлення віндикаційного позову належать такі: власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним, віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав. Отже, з вище зазначених підстав позивач має всі необхідні передумови для пред'явлення віндикаційного позову, оскільки будучи власником майна (1/2 частка) та власником спадщини (4/12 частка) не здійснює фактичне володіння над ними, яка знаходиться в повному розпорядженні відповідача [PERSON], зберігається в натурі та є індивідуально визначеною, а віндикаційний позов, пред'явлений позивачем, має недоговірний характер та спрямований на захист його речових прав на майно, право приватної власності на яке позивач набув у 2006 році (1/2) та право на спадщину у 2013 році (4/12). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 свого Листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № 24-150/0/4-13 роз'яснив, що власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. За таких обставин вбачається, що позивач має право витребувати із незаконного володіння відповідача [PERSON] 10/12 частку квартири, оскільки відсутня сукупна наявність всіх трьох умов, а саме умова про те, що власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Така умова, як одна із підстав для витребування речі з незаконного володіння добросовісного набувача, міститься і в ст. 388 ЦК України. Таким чином, на підставі ст.ст. 330, 388 ЦК України, які регулюють речовий спосіб захисту права на майно та є спеціальним по відношенню до інших способів захисту цивільних прав, позивач має право пред'явити віндикаційний позов добросовісному набувачеві про витребування з його незаконного володіння майна, яке вибуло з володіння позивача не з його волі, не заявляючи при цьому будь-яких інпіих додаткових вимог. Вказані вище висновки обґрунтовані саме тим, що спеціальне положення ст. 330 ЦК України встановлює умови, які перешкоджають набуттю права власності добросовісним набувачем на майно, за наявності яких воно може бути витребуване власником, зокрема у тому випадку, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею. Верховний суд України в п. 10 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9 зазначив, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Отже, відповідач [PERSON] не набула права власності на квартиру, а її власником у розмірі 10/12 частки є позивач і таке майно неправомірно та незаконно вибуло з володіння позивача, не з його волі, а тому, на підставі ст.ст. 330, 388 ЦК України, він має право витребувати це майно від відповідача [PERSON], як добросовісного набувача. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, 4/12 частка спірної квартири була відчужена поза волею позивача, то позивач має право домагатися відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на 4/12 частку успадкованої квартири - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною часткою квартири виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на частку квартири (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Тобто, право власності позивача на 10/12 (1/2 + 4/12) частку квартири не припинилося, оскільки позивач, в порядку передбаченому ст. ст. 316-319, 321, 346- 347 ЦК України, не проявив свою волю до її розпорядження та не укладав угод відчуження цієї частки квартири [PERSON], наявність яких є умовою для набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірну частку квартири у розмірі 10/12 на підставі ст. ст. 330, 388 ЦК України. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. У свою чергу, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим іктам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, до обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлючами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз'яснено у Пленумі Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст. ст. 203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, яким має бути прямо передбачені випадки нечинності правочину. Конкретні обставини та норми закону, що тягнуть за собою визнання довіреностей і договору недійсними позивачем вказано, докази на їх підтвердження - надано. Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного су\-дочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під\-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім пере\-конанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому до\-слідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнят\-ті. При таких обставинах суд вважає, що позивачем було доведено, та надано докази, які б свідчили про те, що оспорювані правочини слід визнати недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду в передбаченому законом порядку з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які інші (крім законних) домовленості і зобов'язання стосовно відповідачів і третіх осіб по оформленню та виконанню спірних правочинів, спадщини, права власності, а відповідачі цього не довели, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобов'язань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позивних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та встановити факт родинних відносин про те, що померла [INFO] [PERSON] є тіткою з боку матері [PERSON] та є сестрою [PERSON], померлої [INFO]; визнати недійсними односторонні правочини: довіреність, видану від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1187/2013; довіреність, видану від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], яка посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені, Німеччина, [PERSON], номер в реєстрі 1186/2013; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], діючою від імені [PERSON] та від імені [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, посвідчений 17 вересня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., реєстровий номер 4751; визнати за [PERSON] право власності на 4/12 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті тітки [PERSON], що померла [INFO], яка (квартира) складається з коридору, двох кімнат, кухні, вбиральні, лоджії і балкона, загальною житловою площею 27.3 кв. м., загальною площею 49.3 кв. м.; витребувати 10/12 часток квартири [ADDRESS] з володіння [PERSON], а також стягнути з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] витрати на судовий збір з кожного в сумі по 291 грн. 67 коп. (всього 875 грн.) та стягнути з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на користь держави не сплачений судовий збір з кожного в сумі по 1048 грн. 13 коп. (всього 3144 грн. 40 коп.). Таким чином суд вважає, що позовна заява про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним односторонніх правочинів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування за законом і витребування майна з чужого незаконного володіння в такому вигляді ґрунтується на вимогах закону і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved