Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[INFO] року помер чоловік позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті чоловіка, [PERSON] залишилася проживати одна в житловому будинку [ADDRESS]. Після смерті чоловіка вона прийняла житловий будинок у спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. У м. Одесі проживає її син [PERSON], а у м. Владикавказ проживає її донька [PERSON]. 20 жовтня 2004 року позивачка склала заповіт яким все своє майно заповідала дітям [PERSON] та [PERSON]. На час смерті чоловіка позивачці виповнилося 75 років, вона часто хворіє і потребує стороннього догляду. Діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] запропонували їй свої послуги по забезпеченню та доглядом, харчуванням, утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані. Замість цього вона мала відписати їм належний їй будинок [ADDRESS], який є її єдиним житлом, щоб вони після її смерті стали його власниками. 14 серпня 2007 року [PERSON], уклала з ними у Ананьївській районній державній нотаріальній конторі договір, тексту якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися. Після укладення договору вона продовжує проживати у будинку, сплачувати платежі і бути зареєстрована у ньому. Перші три роки, після укладення договору, відповідачі сумлінно виконували свої зобов'язання, син навіть забирав позивачку жити до себе, а на початку червня 2011 року син [PERSON] припинив забезпечувати її харчуванням і доглядом, перестав приїжджати до неї взагалі. У доньки [PERSON] позивачка стала виясняти чому її син [PERSON] не піклується про неї та не виконує умов договору. На що донька повідомила позивачці, що [PERSON] та вона фактично вже є власниками ? часини будинку, так як між нею і відповідачами був укладений договір дарування, чого позивачка не бажала, а не договір довічного утримання, який вона бажала укласти. Оспорюваний договір порушує права [PERSON], так як в силу похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, вона мала на меті відчуження на користь відповідачів будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка у правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не було б укладено. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні на позовних вимогах позивачки наполягає, просить позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнала, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та неодноразово. Представник третьої особи, Ананьївської районної державної нотаріальної контори в судове засідання також не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника нотконтори. Свідок [PERSON] суду повідомила, що позивачка особа похилого віку і потребує по стороннього догляду. Син [PERSON] раніше доглядав маму, а останні 3 роки навідується рідко, за позивачкою доглядає донька [PERSON]. Свідок [PERSON] суду повідомила, що після смерті чоловіка позивачки за нею постійно доглядали її діти [PERSON] та [PERSON]. Однак в 2013 році син позивачки перестав приїзджати до мами, не цікавиться її станом здоров'я. Позивачка розповідала, що подарує дітям будинок,оскільки вони за нею доглядають. Стан здоров'я позивачки погіршився десь 3 роки назад. Свідок [PERSON] суду повідомив, що являється сусідом позивачки. Син не являється до мами. 3 роки навідувався рідко, а останній рік взагалі не приїздив. Здоровя позивачки погіршилось 2-3 роки назад. Суд, вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, відповідача, свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так в судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер чоловік позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті чоловіка, [PERSON] залишилася проживати одна в житловому будинку [ADDRESS]. Після смерті чоловіка вона прийняла житловий будинок у спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. 20 жовтня 2004 року позивачка склала заповіт яким все своє майно заповідала дітям [PERSON] та [PERSON]. 14 серпня 2007 року [PERSON] уклала в Ананьївській районній державній нотаріальній конторі договір дарування, згідно якого подарувала відповідачам по ? частині житлового будинку по [ADDRESS]. Представник позивачки вимагає визнати недійсним договір дарування та стверджує, що його довірителька уклала для себе невигідну угоду внаслідок помилки та похилого віку, тяжких захворювань, а тому просить визнати даний договір недійсним на підставі ст.229 ЦК України. Як стверджував представник позивача, а також свідки, позивачка на час укладання договору дарування мала задовільний стан здоров'я, усвідомлювала свої дії та керувала ними. Крім того, як повідомив представник позивачки, під час укладання договору дарування, сторонам нотаріусом було роз'яснено правові наслідки укладення даного договору. Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір дарування, в результаті чого між ними виникли правовідносини відповідно до цієї угоди. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотри\-мання в момент його здійснення стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України , договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. У відповідності до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Даний договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Мороз Н.О., та відповідно до п.п. 7,8 даного договору, [PERSON] розуміла значення кожної умови правочину та його правові наслідки, крім того, відповідно до п. 11 договору, договір підписано особисто [PERSON] Також, представником позивача, а також відповідачкою підтверджено, що позивачкою з власної волі було укладено даний договір дарування, жодного тиску з боку відповідачів на позивачку не було. Так, відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Однак, представником позивача не надано жодних доказів у підтвердження того, що позивачка не усвідомлювала значення своїх дій та не розуміла наслідки підписання договору дарування. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення , крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину ( стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчинення правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визначення правочину недійсним. Матеріали справи, свідчення представника позивачки, відповідачки та свідків свідчать про те, що [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій, розуміла наслідки та усвідомлювала, що вона укладала саме договір дарування. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний договір дарування був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства (ст.ст. 203, 209, 719 ЦК України), при цьому відсутні підстави для визнання договору недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки він був укладений за ініціативою позивачки, якій було зрозуміло його зміст, вона усвідомлення значення своїх дій, а також правові наслідки укладення договору дарування, які також були роз'ясненні приватним нотаріусом. При цьому, суд вважає, сам факт погіршення взаємовідносин сторін після укладення договору не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки даний факт не має правового значення для вирішення спірних правовідносин. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним не підлягають задоволенню, оскільки обставини, на які посилається позивачка в позовній заяві та її представник в судовому засіданні, як на підставу своїх вимог, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Outcome: dismissed