Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

[PERSON] 28.01.2021 року звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить стягнути з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» заборгованість по заробітній платі за період з 01.08.2020 року по 16.09.2020 року в сумі 19 507,89 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку, у період з 16.09.2020 року по 15.04.2021 року у сумі 104 064,42 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 01.08.2007 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посаді головного конструктора конструкторського відділу. 16.09.2020 року позивач був звільнений за власним бажанням. Однак він не отримував заробітну плату за виконану роботу за період з 01.01.2020 року по 16.09.2020 року та сума заборгованості становить 93 250,44 грн., при звільненні позивача заробітна плата виплачена не була. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.10.2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволено та стягнуто з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01.01.2020 року по 31.07.2020 року в розмірі 73 742,55 грн. Таким чином, на теперішній час загальний розмір нарахованої та не виплаченої заробітної плати за період з 01.08.2020 року по 16.09.2020 року становить 19 507,89 грн. Крім основної суми заборгованості, з урахуванням наданих уточнень, позивач просить суд стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 16.09.2020 року по день першого судового засідання, а саме 15.04.2021 року у сумі 104 064,42 грн. Представником відповідача 16.07.2021 року до суду були надані заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в яких зазначає, що не може погодитись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 104 064,42 грн., виходячи з того, що зазначена сума є надто завищеною, що порушує принципи справедливості та співмірності, а обсяг відповідальності є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення та є несправедливим щодо третіх осіб, оскільки унеможливлює виконання відповідачем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам. Зазначає, що у процедурі виконавчого провадження здійснено арешт грошових коштів на рахунках ДП «УкрНТЦ «Енергосталь», що унеможливлює їх вільне розпорядження безпосередньо самим підприємством, отже відповідач протягом значного періоду часу не розпоряджається грошовими коштами підприємства та об`єктивно був неспроможний здійснити остаточний розрахунок в силу зазначених обставин. Враховуюче викладене, просить суд зменшити розмір середнього заробітку, заявленого позивачем, до 10% від суми нарахованої та не виплаченої заробітної плати, що становить 9 325,04 грн. Ухвалою суду від 01.02.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням уточнень. Належним чином повідомлений про розгляд справи представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність осіб, які в судове засідання не з`явились, на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи та з урахуванням заяв по суті справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Згідно ст.1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] працював у Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», а саме з 01.08.2007 року по 16.09.2020 року на посаді головного конструктора конструкторського відділу, про що свідчить копія наказу про прийняття на роботу від 03.08.2007 року №1134к. Згідно наказу Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» від 10.09.2020 року №233-к, [PERSON] 16.09.2020 року звільнено з посади за власним бажанням. Як вбачається із довідки Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» від 12.10.2020 року №Б-02/613 про розмір нарахованої та не виплаченої заробітної плати на ім`я [PERSON] , загальна сума заборгованості без урахування та включення податків, інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати за період з 01.01.2020 року по 16.09.2020 року становить 115 839,10 грн. Так, відповідно до положень статті 43 Конституції України та статті 2 Кодексу законів про працю України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При цьому, за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Крім того, відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.10.2020 року, що набрало законної сили, по справі №638/8436/20 за позовом [PERSON] до ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» про стягнення заборгованості із заробітної плати, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» на користь позивача заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за період з 01.01.2020 року по 31.07.2020 року у розмірі 73 742,55 грн. Таким чином, з огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, а також враховуючи вищезазначене рішення суду, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості із нарахованої, проте невиплаченої заробітної плати в межах позовних вимог у розмірі 19 507,89 грн. за період з 01.08.2020 року по 16.09.2020 року. При цьому, ні наявність заборгованості з виплати заробітної плати, ні її розмір відповідач не оспорював. Щодо стягнення середнього (середноденного) заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, ст. 237 цього кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Як вбачається із довідки Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» №Б-02/616 від 12.10.2020 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 712,77 грн. Позивачем заявлено до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по день першого судового засідання. Термін затримки виплати заробітної плати складає 146 робочих днів, а саме: вересень 2020 року (10 робочих днів) + жовтень 2020 року (21 робочий день) + листопад 2020 року (21 робочий день) + грудень 2020 року (22 робочих дня) + січень 2021 року (19 робочих дня) + лютий 2021 року (20 робочих днів) + березень 2021 року (22 робочих дня) + квітень 2021 року (11 робочих дня), а тому загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає: 146 х 712,77 грн. = 104 064,42 грн. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 104 064,42 грн.. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, позивач за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку сплатив судовий збір у розмірі 1040,60 грн., а тому витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Також, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі , тобто 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved