Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач-1, ГПУ), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2, ДКСУ), в якому просить стягнути на свою користь 200 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним повідомленням про підозру посадовими особами Генеральної прокуратури України, шляхом зобов`язання Державну казначейську службу України списати вказані грошові кошти із спеціально визначеного рахунку. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 17.07.2020 року Начальник 6 відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі - САП) Козачина С.С. повідомив йому про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 Кримінального кодексу України (далі - КК України; в редакції Закону України від 05 квітня 2001 року № 2341-ІІІ), тобто участь у злочині, вчинюваному злочинною організацією, та ст. 351-2 КК України, тобто створення штучних перешкод у роботі Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України) та її членів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 351-2 КК України. 28.09.2020 року позивач у порядку п. 10 ч. 1 ст. 303 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) подав скаргу на зазначене повідомлення про підозру. 30.09.2020 року постановою прокурора САП закрито кримінальне провадження в частині повідомленої підозри [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із набранням чинності законом, яким скасована відповідальність за діяння, вчинене особою. Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 07.10.2021 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 08.12.2020 року, скасовано повідомлення про підозру [PERSON] в частині повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 351-2 КК України. Позивач вважає, що вказаним незаконним повідомленням про підозру було порушено його права та завдано моральну шкоду, спричинену постійними систематичними діями органу досудового розслідування та прокурорів, спрямованими на приниження позивача та руйнування його ділової репутації. Завдана моральна шкода полягає у тому, що позивач переживав як стрес від подій, що підривають його репутацію, так і зневажливе ставлення людей, які відверто його ображали через вказане повідомлення про підозру й звинувачення у вчиненні злочину, а також у зв`язку з публікаціями інформації про вручення позивачу підозри у соціальних мережах, що спричинило у нього розлади нервової системи внаслідок душевних страждань. На думку позивача, для відновлення нормального психологічного стану та ділової репутації йому має бути відшкодовано 200 000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.02.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ГПУ, ДКСУ про відшкодування моральної шкоди та призначено підготовче засідання у справі на 31.03.2021 року. Підготовче засідання, призначене на 31.03.2021 року, знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному та призначено на 19.04.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 24.05.2021 року. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 10.03.2021 року, відповідач-1 просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Відзив обґрунтований тим, що кримінальне провадження в частині повідомленої підозри [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України, закрито у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння, вчинене особою, а відповідними судовими рішеннями не давалась оцінка законності повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Крім того, судами не встановлено факту незаконного повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 351-2 КК України. У відповіді на відзив відповідача-1, яка надійшла до суду 18.03.2021 року, позивач зазначає, що на час прийняття процесуального рішення - повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України, прокурор порушив вимоги ст. 5 КПК України та застосував закон, який не був чинним на момент прийняття процесуального рішення. Щодо повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 351-2 КК України, то відсутність у резолютивній частині ухвали про скасування повідомлення про підозру слова «незаконність» у силу вимог КПК України щодо форми ухвали не свідчить про те, що суд скасував законне повідомлення про підозру. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 08.04.2021 року, відповідач-2 просив виключити його зі складу відповідачів у справі та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Справу просив слухати за відсутності представника ДКСУ. Відзив обґрунтований тим, що ДКСУ не порушувало прав та інтересів позивача, не є розпорядником бюджетних коштів бюджетної системи України, не несе цивільно-правової відповідальності за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади та не уособлює державу. Крім того, позивач не надав належних доказів на підтвердження права на відшкодування моральної шкоди та обґрунтування її розміру. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача-1 в судовому засіданні просила в позові відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за його відсутності. Вислухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 17.07.2020 року у кримінальному провадженні № 42014100020000046 від 25.02.2014 року Заступником Генерального прокурора Любовичем А.О. було здійснене повідомлення про підозру адвокату [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 КК України (в редакції Закону України від 05.04.2001 № 2341-III) - участь у злочині, вчинюваному злочинною організацією, ст. 351-2 КК України - створення штучних перешкод у роботі Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та її членів. Постановою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Макара О.І. від 30.09.2020 року закрито кримінальне провадження № 52019000000000522 від 21.06.2019 року (яке об`єднано з кримінальним провадженням № 22020120000000019 від 17.07.2020 року, яке в свою чергу виділено з кримінального провадження № 42014100020000046 від 25.02.2014 року) в частині повідомленої підозри [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із набранням чинності законом, яким скасована відповідальність за діяння, вчинене особою. Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 07.10.2020 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 08.12.2020 року, скасовано повідомлення про підозру [PERSON] в частині повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 351-2 КК України. З метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на ст. 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закон України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду у зв`язку з незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень. У ст.ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону). Частиною 2 статті 1 цього Закону встановлено, що у випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до пункту 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Згідно п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Тобто, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Таким чином, цим Законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди. З огляду на зазначені положення Закону № 266/94-ВР [PERSON] має право на відшкодування на його користь за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень він не мав можливості вести звичайний спосіб життя. Зокрема, позивач зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились відносини з оточуючими, він переживав як стрес від подій, що підривають його репутацію, так і зневажливе ставлення людей, які відверто його ображали через повідомлення йому про підозру й звинувачення у вчиненні злочину, а також у зв`язку з публікаціями інформації про вручення позивачу підозри у соціальних мережах, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію, а нервова напруга призвела до появи розладів нервової системи. На думку позивача, для відновлення нормального психологічного стану та відновлення ділової репутації йому має бути відшкодовано 200 000,00 грн. моральної шкоди. При цьому, позивач послався на те, що відповідний комплекс послуг з відновлення виробничих можливостей організму надає один з медично-оздоровчих комплексів у м. Львів, вартість яких коштує 72 900,00 грн. без вартості проживання та транспортних послуг. Стосовно витрат на відновлення ділової репутації позивач зазначив, що вартість розміщення відповідної інформації у засобах масової інформації, зокрема, одного оголошення в газеті «Урядовий кур`єр», коштує 10-15 тис. грн. Судом з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме негативні наслідки, які продовжувалися для позивача внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, тобто враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Так, позивач не надав належних та допустимих доказів необхідності відновлення його стану здоров`я шляхом надання медичних послуг вартістю 72 900 грн., зокрема, відповідних медичних довідок (направлення лікаря, виписки з історії хвороби тощо) про необхідність отримання відповідних процедур та послуг. Щодо відновлення ділової репутації шляхом розміщення інформації в засобах масової інформації та спростування відповідних публікацій у соціальних мережах, то слід зазначити про можливість розміщення інформації у соціальних мережах безкоштовно. Отже, позивачем не доведено та не надано доказів відповідно до положень ст.ст. 76-79 ЦПК України на підтвердження заявленого розміру завданої моральної шкоди, які б вказували на спричинення останньому значних моральних страждань, настання інших негативних подій, явищ та переживань. Суд враховує обставини справи, а також те, що за період перебування під слідством відносно позивача не вчинялися будь-які незаконні дії, що обмежують права громадян (обшук, виїмка, арешт майна, відсторонення від посади тощо), під вартою він не перебував, тобто, позивач не був обмежений у пересуванні, спілкуванні з людьми та не перебував у несприятливому середовищі. Таким чином, суд вважає, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди (200 000,00 грн.) є завищеним, оскільки не відповідає завданим йому моральним стражданням. Оскільки, позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ст. 351-2 КК України, зазначені обставини безумовно змінили його життєвий ритм та зв`язки з оточуючими, призвели до нервової напруги; позивач залишався у стані невизначеності щодо своєї подальшої долі. Разом з тим, виходячи з обставин вказаної справи, істотних змін у звичайному способі життя позивачем не доведено та відсутні підстави вважати, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути більшим, ніж встановлений державою гарантований розмір. Відтак, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди слід визначити у мінімальному розмірі, встановленому чинним законодавством, що буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року установлено мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 6 000,00 грн., а тому саме із цього розміру необхідно виходити при визначенні розміру моральної шкоди. Початок перебігу строку перебування під слідством суд рахує з моменту пред`явлення підозри 17 липня по 07 жовтня 2020 року - дати постановлення ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду, залишеної без змін ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 08.12.2020 року, про скасування повідомлення про підозру [PERSON] в частині повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 351-2 КК України, а тому на думку суду загальний строк складає неповних 3 місяці. З огляду на те, що позивач перебував під слідством протягом майже 3 місяців, ураховуючи цей термін та виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди на користь позивача у розмірі 18 000 грн. (3 місяці * 6 000 грн.), що відповідає встановленим обставинам та вимогам закону. Враховуючи, що позивач не мотивував завдання йому моральної шкоди в розмірі 200 000 грн., в решті заявлених позовних вимог слід відмовити, оскільки за рахунок відшкодування моральної шкоди особа не має отримувати необґрунтований дохід та зловживати правом на відшкодування. Доводи відповідача-1 про те, що немає правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідними судовими рішеннями не встановлено факту незаконного повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, суд відхиляє з огляду на те, що, як зазначено вище, за положеннями Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону); така шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1 цього Закону); у випадку незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення відшкодовується моральна шкода (п. 5 ст. 3 цього Закону). Так, постановою прокурора САП від 30.09.2020 року, якою закрито кримінальне провадження в частині повідомленої підозри [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України, встановлено, що повідомлення про підозру було складено та підписано заступником Генерального прокурора 17.07.2020 року, тобто у той час, коли кримінальна відповідальність за таке діяння вже була скасована. Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду 07.10.2020 року, якою скасовано повідомлення про підозру [PERSON] в частині повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 351-2 КК України, встановлено, що повідомлення про підозру в цій частині не відповідає вимогам ст. 277 КПК України, не ґрунтується на вимогах закону, а подальше перебування особи в якості підозрюваного за дії, які не тягнуть кримінальної відповідальності, обмежує його права та свободи. Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 08.12.2020 року зазначену ухвалу слідчого судді залишено без змін. В ухвалі від 08.12.2020 року колегія суддів зазначила, що підозра [PERSON] ґрунтується на сукупності злочинів, передбачених ст.ст. 255, 351-2 КК України, і роль останнього визначена як пособника у вчинюваному злочинною організацією злочині, передбаченому ст. 351-2 КК України, - створенню штучних перешкод у діяльності ВККС України та її членів; в цій частині підозра не відповідає законодавству України та рішенню прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку з декриміналізацією інкримінованого [PERSON] злочину, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України; доказів виконання вимог статей 278, 279 КПК України прокурором не надано. Повідомлена [PERSON] підозра станом на момент розгляду скарги як слідчим суддею, так і судом апеляційної інстанції, є неконкретною, не відповідає вимогам ст. 277 КПК України в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, зокрема, ролі [PERSON] за версією органу досудового розслідування і відповідно до встановлених таким органом фактичних обставин інкримінованого [PERSON] злочину. Колегія суддів також дійшла висновку, що наявні матеріали не є достатніми для висновків про причетність [PERSON] як посібника у вчинюваному злочинною організацією злочині, передбаченому ст. 351-2 КК України, адже така діяльність [PERSON] не виходить за межі повноважень адвоката при здійсненні представництва і захисту інтересів фізичної особи. З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідні судові рішення свідчать про незаконність повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні інкримінованого йому злочину. Стосовно доводів, викладених у відзиві відповідача-2, слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 «Положення про Державну казначейську службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, ДКСУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно підпункту 2 п. 4 цього Положення, ДКСУ відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до ст.170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у даній справі є ГПУ та ДКСУ (яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). За змістом п.п. 3, 35 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами ДКСУ у порядку черговості надходження таких документів до органів ДКСУ. ДКСУ здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначила, що тлумачення ч. 2 ст. 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів з Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Разом із тим, варто зауважити, що у практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема органами державної виконавчої служби. Цей висновок зроблено на підставі аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 461/4137/14, від 01 серпня 2018 року у справі № 520/4116/16-ц та від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 липня 2018 року у справі № 910/3007/16 та від 20 червня 2019 року в справі № 910/17999/17. У зазначених судових рішеннях Верховного Суду різняться висновки щодо статусу ДКСУ у справах, де відповідачами виступають державні органи (держава) як сторони спору, яка має здійснювати відшкодування за порушені права позивачів від імені держави у разі присудження такого відшкодування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) її завдано, не вимагаючи залучення ДКСУ. Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17 викладено висновок, який зводиться до того, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної державою (зокрема, через неналежне забезпечення державною виконавчою службою виконання судового рішення), є держава Україна в особі Міністерства юстиції України та ДКСУ. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17. При цьому Велика Палата розглядала цивільну справу за позовом фізичної особи до прокуратури Харківської місцевої прокуратури № 5, Прокуратури Харківської області, ДКСУ про визнання дій незаконними, відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду; тобто ДКСУ у цій справі мала статус відповідача. З огляду на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за можливе зобов`язати ДКСУ виплатити з рахунку державного бюджету позивачу в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 18 000,00 грн. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача-1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial