Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Візінський В.В., звернулася в суд з позовом до Чернелицької селищної ради, в якому просить визнати за позивачкою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що мати позивачки [PERSON] була головою колгоспного двору, у приватній власності якого був жилий будинок, що знаходиться за вищевказаною адресою. За даним домогосподарством закріплено земельну ділянку площею 0,75 га. [PERSON] померла [INFO] , не залишивши заповіту на спадкове майно. Позивачка, дочка спадкодавця, є спадкоємцем першої черги за законом. Після смерті матері вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок по [ADDRESS] . Проте, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що не надала нотаріусу правовстановлюючого документу, який посвідчує право власності спадкодавця на спадковий житловий будинок. Технічним паспортом на житловий будинок стверджено, що житловий будинок, який належав [PERSON] , знаходиться по [ADDRESS] . Ринкова вартість спадкового будинку становить 48098 грн. В підготовчому засіданні представник позивачки - адвокат Візінський В.В. підтримав позовні вимоги з наведених в позові підстав, просить позов задовольнити. Представник Чернелицької селищної ради в підготовче засідання не з`явився. Чернелицька селищна рада подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника селищної ради, не заперечує щодо задоволення позову. Передбачених ч.2 ст.198 ЦПК України підстав для відкладення підготовчого засідання судом не встановлено та прийнято рішення про проведення підготовчого засідання за відсутності представника відповідача. Частина 3 ст.200 ЦПК України визначає, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки відповідач визнає позов, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити у підготовчому засіданні. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, заслухавши вступне слово представника позивачки, дослідивши письмові докази, дійшов наступного. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2003 р.) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР (1963 р.) майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, включаючи неповнолітніх і непрацездатних; у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривалось до смерті останнього члена колгоспного двору, а залишалось на праві сумісної власності в рівних частках членів двору, що в ньому проживають. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. В господарстві по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 була зареєстрована та проживала [PERSON] одна, яка була головою колгоспного двору, що підтверджується довідкою № 233, виданою 11.04.2019 виконавчим комітетом Чернелицької селищної ради. За заповітом, посвідченим 02.02.2012 секретарем виконавчого комітету Чернелицької селищної ради Городенківського району, зареєстрованим в книзі для запису нотаріальних дій під № 9, [PERSON] , [INFO] , жителька смт Чернелиця, свій власний житловий будинок, господарські приміщення, які знаходяться в [ADDRESS] , земельну частку (пай), Державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ІФ № 006030 і взагалі все те, що їй буде належати на час смерті і на що вона за законом матиме право, - заповіла своєму синові [PERSON] . Заповіт чинний, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 52381731 (номер у реєстрі нотаріальних дій 9), що доводиться копією Інформаційної довідки № 41555398 зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), виданої 19.09.2015 приватним нотаріусом Яшаном Р.Р. у зв`язку з відкриттям спадкової справи. [PERSON] померла [INFO] у віці 90 років в селищі Чернелиця Городенківського району, актовий запис № 18 від 01 липня 2015 р., про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконкомом Чернелицької селищної ради. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, вказано в ч. 1 ст. 1222 ЦК України. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст.ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Ч.1 ст.1270 згаданого кодексу визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1273 ЦК спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч.2 ст.1220 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На день смерті [PERSON] ( [INFO] ) разом з нею в житловому будинку в [ADDRESS], 2 проживав її син [PERSON] , 1957 р.н., що підтверджується довідкою № 232, виданою 11.04.2019 виконавчим комітетом Чернелицької селищної ради. [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 12 від 12 січня 2017 р., про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Бродівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Про те, що позивачка [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Чернелицьким Рай Бюро ЗАГС запис за № 62 від 01 жовтня 1957 р. в книзі записів актів громадянського стану про народження. Із копії спадкової справи № 126/2015, наданої суду приватним нотаріусом Городенківського РНО Яшаном Р.Р. вбачається, що за життя [PERSON] , [INFO] , до спливу шести місяців з часу відкриття спадщини (19.09.2015) подав приватному нотаріусу Городенківського РНО Яшану Р.Р. заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом і за законом після смерті матері [PERSON] . В зв`язку з такою відмовою, відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України, одержала право на спадкування на все спадкове майно спадкодавця спадкоємець першої черги за законом позивачка [PERSON] . У визначений ч.1 ст.1270 ЦК України строк (19.09.2015) остання подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Їй 11 липня 2016 р. видано два свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за № № 904, 905, на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території смт. Чернелиця Городенківського району. До складу спадщини [PERSON] входить також житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Городенківського РНО Яшана Р.Р № 268/02-31 від 17.04.2019 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] з посиланням на те, що спадкоємець не надала правовстановлюючий документ, який підтверджував би право власності спадкодавця на житловий будинок. Копією довідки про об`єкт нерухомого майна № 38, виданої 07.10.2019 ФОП « [PERSON] », стверджується, що згідно архівних даних Коломийського ОКП «МБТІ» станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок в [ADDRESS] не зареєстровано. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. До часу набрання чинності Цивільним кодексом України (2003 р.) та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на збудоване нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права. Згідно п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 житлових будинків, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. З копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого 20.12.2018, вбачається, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди збудовані в 1970, 1990 роках. Згідно з звітом про оцінку житлового будинку № 26032019_00509, складеного ФОП « [PERSON] », їх ринкова вартість станом на 26.03.2019 становить 48 098 грн. За господарством по [ADDRESS] закріплена земельна ділянка площею 0,75 га, що стверджується довідкою № 232, виданою 11.04.2019 виконавчим комітетом Чернелицької селищної ради. Судом встановлено, що позивачка, як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , фактично стала власником вищезгаданого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, користується ними. Однак, через відсутність правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності спадкодавця на спадковий житловий будинок, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Передбачених згаданою статтею підстав неправомірності набуття позивачкою права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] судом не встановлено, позов визнається відповідачем - Чернелицькою селищною радою, тому суд приходить до переконання, що є підстави для задоволення позовних вимог. На підставі ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 325, 328, 1216, 1217, 1222, 1223, 1233, 1241, 1258, 1261, 1268-1270, 1273, 1296, 1297 ЦК України,

Outcome: approved