Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

[PERSON] 23 серпня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи втратившою право користування житлом і зняття з реєстрації з місця мешкання, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися; відповідачка заявила зустрічні позовні вимоги про усунення для неї перешкод в користуванні цим же житлом, ухвалою суду вказані позови були обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач [PERSON] в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що відповідно до договору дарування від 19 лютого 2004 року на праві власності йому особисто належить житло - будинок № 9 по провул. Сімферопольському м. Дніпро (фактично квартира № 1), 08 листопада 2003 року він вступив в зареєстрований шлюб з відповідачем [PERSON], яка після укладання вказаного шлюбу вселилася в цей будинок і була там з його згоди зареєстрована, мають спільну неповнолітню дитину. Стосунки в їх сімї не склалися, відносини погіршилися, спроби все залагодити і зберегти сімю ні до чого не призвели і в листопаді 2004 року відповідач виїхала з цієї квартири і з того часу в ній не проживає, де вона зараз конкретно оселилася позивачу невідомо. В 2006 році за рішенням суду їх шлюб було розірвано, вони з того часу разом не мешкають. Позивач неодноразово намагався виписати відповідачку, бо в нього зараз є інша дружина, з якою в нього народилося двоє дітей, але з невідомих причин відповідачка в добровільному порядку не бажає виписуватися з його будинку, комунальні послуги не сплачує. Відповідачка тривалий час не мешкає в цій квартирі і мало мешкала з часу реєстрації шлюбу, забрала свої речі і виїхала з дитиною з вказаного житла в інше місце, зараз вона там (в спірній квартирі) не мешкає, але залишилася зареєстрованою і в спірному житлі, відповідач у вказаному житлі в м. Дніпро не мешкає без поважних причин більше десяти років, фактично звільнила спірний будинок, не мешкає понад шість місяців без поважних причин і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але її реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. Факт тривалого не проживання відповідача у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи і свідки. В звязку з відсутністю вказаного відповідача у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні приміщенням квартири [ADDRESS] з боку відповідача, визнати її втратившою право користування цим житлом та фактично зняти її з реєстрації у вказаному житлі, задовольнивши його позов в повному обсязі. Зустрічний позов не визнає, вважає його не доведеним і безпідставним, вимоги його не обгрунтовані і просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] зі своїм представником в ході судового засідання позовні вимоги [PERSON] не визнали, підтримали зустрічний позов, пояснивши, що 08 листопада 2003 року вступили в зареєстрований шлюб з [PERSON], але мешкали разом і до цього, вселилася в цей будинок ще до реєстрації шлюбу і була там з його згоди в квітні 2004 року зареєстрована, мають спільну неповнолітню дитину. Стосунки в їх сімї не склалися, відносини погіршилися, спроби все залагодити і зберегти сімю ні до чого не призвели і в листопаді 2004 року вона вимушено виїхала з цієї квартири, а в 2006 році за рішенням суду їх шлюб було розірвано, вони з того часу разом не мешкають. Але вона продала свою квартиру і кошти від цього витратили з чоловіком на ремонт будинку і зведення прибудови, іншого житла не має, не мешкала за місцем реєстрації вимушено, зараз має намір мешкати в цьому будинку, тому і заявила зустрічний позов. Позов до неї не визнає і просить в його задоволенні відмовити в повному обсязі, свій позов підтримує і просить його задовольнити. Представники третіх осіб Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради і орган опіки та піклування Соборної районної в м. Дніпро ради в судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду і згідно письмового звернення до суду, погодилися з позовними вимогами і не заперечував проти розгляду справи за їх відсутністю. Суд вважає можливим розгляд справи без представників вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і його представника, свідків, зясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає первісну позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні зясовано, що відповідно до договору дарування від 19 лютого 2004 року на праві власності позивачу [PERSON] особисто належить житло - будинок № 9 по провул. Сімферопольському м. Дніпро, вказане домоволодіння було подароване позивачу його рідною бабусею [PERSON] і право власності в передбаченому законом порядку було зареєстроване в КП ДМБТІ. 08 листопада 2003 року він вступив в зареєстрований шлюб з відповідачем [PERSON], яка після укладання вказаного шлюбу вселилася в цей будинок і була там 09 квітня 2004 року з його згоди зареєстрована, мають спільну неповнолітню дитину дочку [PERSON]: [INFO]. Стосунки в їх сімї не склалися, відносини погіршилися, спроби все залагодити і зберегти сімю ні до чого не призвели і в листопаді 2004 року відповідач [PERSON] виїхала з цієї квартири, будинку з дитиною і з того часу в ній не проживає, де вона зараз конкретно оселилася позивачу невідомо. В 2006 році за рішенням суду їх шлюб було розірвано, свідоцтво про що позивачем отримано 07 листопада 2006 року, вони з того часу разом не мешкають. Позивач [PERSON] неодноразово намагався без суду виписати відповідачку, бо в нього зараз є інша дружина, з якою в нього народилося двоє дітей, але з невідомих причин відповідачка в добровільному порядку не бажає виписуватися з його будинку, комунальні послуги не сплачує. Відповідачка тривалий час не мешкає в цій квартирі і мало мешкала з часу реєстрації шлюбу, забрала свої речі і виїхала з дитиною з вказаного житла в інше місце, зараз вона там (в спірній квартирі) не мешкає, але залишилася зареєстрованою і в спірному житлі, відповідач у вказаному житлі в м. Дніпро не мешкає без поважних причин більше десяти років, фактично звільнила спірний будинок, не мешкає понад шість місяців без поважних причин і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але її реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. Факт тривалого не проживання відповідача у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи і свідки, опитані в ході судового засідання. В звязку з відсутністю вказаного відповідача у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні приміщенням квартири [ADDRESS] з боку відповідача, визнати її втратившою право користування цим житлом та фактично зняти її з реєстрації у вказаному житлі, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач [PERSON] вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає цю позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що дійсно відповідач зареєстрована у вказаному житлі, в цьому будинку не мешкає тривалий час, відповідач фактично звільнила це житло, інші члени сімї попередників чи особисто відповідач у вказаному житлі не мешкали тривалий час і не мешкають, за комунальні послуги не сплачує, в цьому будинку не має її речей, але реєстрація відповідача в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Крім того, факт тривалої відсутності відповідача по місцю знаходження спірного житла підтверджується, крім вищенаведеного, також довідкою та актами житлової комунальної обслуговуючої організації на підставі письмових пояснень сусідів спірного житла, затверджені житловою організацією за місцем знаходження житла. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сімї не звільняє їх від виконання обовязків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною 2 статті 405 ЦПК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин суд вважає, що відповідач [PERSON]АВ. тривалий час (понад шість місяців) без поважних причин не мешкає за адресою спірного житла, в цьому житлі відсутні її речі, комунальні та інші послуги не сплачує, доказів на спростування позову [PERSON] суду не надано. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Позивач позовні вимоги не доповнював, придбав у власність вказане житло на законних підставах. Крім того, мати позивача [PERSON] намагалася в судовому порядку оскаржити вказаний договір дарування від 19 лютого 2004 року, але рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2015 року в задоволенні позову про визнання вказаного договору недійсним було відмовлено, а ухвалою апеляційного суду в січні 2013 року вказане рішення набрало законної сили. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідачки проти позову, наполягання на своєму зустрічному позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим обєктивно не підтверджується, виходячи з наступного. Будинок 9 по провул. Сімферопольському м. Дніпро не є їх спільною сумісною власністю як подружжя; відповідачкою не наведено переконливих доказів того, що вона надавала кошти на ремонт цього будинку від коштів за продаж своєї квартири, оскільки придбала вона свою квартиру в 2002 році, продаж цієї квартири був 28 листопада 2003 року і кошти від нього начеб то пішли на побудову і ремонт прибудови до будинку позивача сарай (його перебудова під житло шляхом знесення сараю, як пояснює відповідачка), але згідно технічного паспорту на домоволодіння 9 по провул. Сімферопольському, цей паспорт виготовлено ще 31 жовтня 2003 року і в ньому відображено, що там є саме сарай, а не житлова прибудова, він узаконений в грудні того ж року ще [PERSON] і до або після того ніяких змін в будівництві чи ремонті домоволодіння немає, інші технічні паспорти не виготовлялися і доказів того, що замість сараю там зараз є житлова прибудова немає. А саме там і планує мешкати відповідачка після вселення в домоволодіння. За майже дванадцять років відповідачка не зверталася до суду з питанням про її вселення в спірне домоволодіння і не намагалася вирішити питання про своє мешкання там, оплату нею спожитих комунальних послуг та інш., свої вимоги заявила лише як зустрічні після того, як до суду з вимогами до неї звернувся її бувший чоловік і одноособовий власник будинку. Перешкод позивач [PERSON] не чинив і не чинить, звернення її до правоохоронних органів було лише один раз і то не з приводу вселення чи житлового питання. Допитані в судовому засіданні свідки з боку відповідачки обєктивно не підтвердили доводи і обставини зустрічної позовної заяви (мати позивача має з ним неприязні стосунки, оскільки саме її мати подарувала будинок на онука, решта свідчили зі слів відповідачки і мали не особисте, часто упереджене, уявлення про реальні обставини справи). Відповідачка повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано. Позивач [PERSON] як власник спірного житла не порушує прав інших фізичних та юридичних осіб, має іншу дружину, з якою в них народилося двоє дітей і вони всі мешкають у вказаному будинку; за захистом своїх прав звернувся в передбаченому законом порядку до суду. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нерухомими майном та зняття з реєстрації знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо усунути для позивача перешкоди в користуванні та розпорядженні квартири [ADDRESS] з боку [PERSON] та зняти [PERSON] з реєстрації у вказаному житлі: будинку № 9 по провул. Сімферопольському в м. Дніпро, визнавши її втратившиою право користування цим житлом, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1653 грн. 60 коп., в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення відмовити. Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог [PERSON], позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved