Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

[PERSON] в Подільському районному суді м. Києва пред'явив позов до [PERSON], Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві про визнання права власності, визнання договору купівлі-продажу укладеним, зобов'язання вчинити певні дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про купівлю-продаж автомобіля марки BMW 525, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску, кузов № [NUMBER], [NUMBER]. Однак, домовленість сторін була оформлена шляхом видачі генеральної довіреності від імені відповідача з правом володіння, користування та розпорядження автомобілем на ім'я позивача, а позивач в свою чергу передав відповідачу грошову суму в розмірі 61887 доларів США, що підтверджено борговою розпискою. Проте, на спірний автомобіль у подальшому було накладено арешт Відділом примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві в межах виконавчого провадження ВП № 50499388, в якому боржником є [PERSON], так як право власності на автомобіль залишалось бути зареєстрованим на [PERSON] За таких обставин [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві, в якому просив визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 21.11.2007 року дійсним, визнати за позивачем право власності на спірний автомобіль та зобов'язати Відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві зняти арешт з автомобіля та зняти його з розшуку. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. До суду звернувся із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] також свого права на участь у судовому засіданні не використав. До суду направив відзив, в якому визнав позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві в судове засідання не з'явився, просив розгляд справи провести без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи 21.11.2007 року [PERSON] було видано довіреність, відповідно до якої довіритель уповноважує [PERSON] та [PERSON] на володіння, користування та розпорядження автомобілем марки BMW 525, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску, кузов № [NUMBER], [NUMBER], зареєстрований в УДА ГУ МВС України в м. Києві, 20.11.2007 року. Довіреність нотаріально посвідчена у встановленому законодавством порядку та видана на 20 років і дійсна до 21.11.2027 року. (а.с. 5-6) Як вбачається з тимчасового реєстраційного талону від 26.12.2008 року, власником автомобіля є [PERSON] Талон дійсний до 21.11.2027 року. (а.с. 8-9) З матеріалів виконавчого провадження ВП № 50499388 вбачається, що на підставі виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва № 758/369/15-ц, виданого 11.06.15 здійснюються виконавчі дії щодо примусового стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «КБ «Надра». Відповідно до Постанови Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві від 17.03.16, в межах виконавчого провадження ВП № 50499388 накладено арешт на все майно [PERSON] на підставі виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва № 758/369/15-ц. (а.с. 10) Згідно Постанови Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві від 25.04.16, зокрема, автомобіль BMW 525, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску оголошено в розшук. (а.с. 12) Відповідач [PERSON] звернувся до суду із відзивом на позовну заяву, в якому повністю визнав позов, просив його задовольнити. Визнав факт передачі з боку позивача грошових коштів у сумі 61887 доларів США, а також факт передачі у власність позивача спірного автомобіля. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визначення права. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі, підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Так, правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою КМУ від 11 листопада 2009 року №1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до вимог п.6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг. Згідно пункту 7 даного Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Відповідно до п. 8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Абзацом другим п.8 даного Порядку передбачений вичерпний перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, та є оформленими в установленому порядку. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в уповноважених органах МВС, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття транспортного засобу з обліку. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у уповноважених органах МВС, не допускається. При цьому державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. У поданому позові позивач послався на видану відповідачем довіреність та розписку про отримання відповідачем грошових коштів, як на докази укладення між сторонами договору про відчуження транспортного засобу. Однак, такі документи не можуть свідчити про перехід права власності на автомобіль, адже тягнуть за собою інші правові наслідки та не є правовстановлюючими документами на автомобіль. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреність - письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ч.1 ст.237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. В свою чергу договір купівлі-продажу відповідно до стаття 655 ЦК України - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Такий висновок суду узгоджується також із правовою позицією Верховного суду України у справі № 6-688цс15 де визначено, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Оскільки видана відповідачем довіреність на право розпорядження автомобілем не свідчить про укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля і не породжує права власності, у зв'язку з цим права позивача при накладенні арешту на спірний автомобіль порушені не були. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Разом з тим, визнання позову відповідачем також не приймається судом до уваги, адже в даному випадку було порушено законодавчо визначений порядок укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Крім того, визнання права власності на вказаний автомобіль є неприпустимим і в контексті положень ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки позивач не надав суду доказів того, що при укладенні усних договорів купівлі-продажу сторонами правочинів були сплачені на користь держави всі належні податки, збори та обов'язкові платежі, несплата яких суперечить інтересам держави. Варто також зазначити, що довіреність, видана відповідачем уповноважує окрім позивача також [PERSON] на представництво інтересів позивача. Відтак, дана обставина додатково свідчить про те, що домовленість між сторонами не була двосторонньою. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed