Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

[PERSON] 16.11.2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить їй (27/40 часток) та її сину [PERSON] (13/40 часток), що є третьою особою в даній справі. В спірній квартирі, зокрема, зареєстрований батько позивача - відповідач [PERSON], який в квітні 2009 року добровільно залишив квартиру, забрав всі свої речі, переїхав на інше місце проживання до іншої жінки, проте з паспортної реєстрації в квартирі не знявся, з того часу квартирою не цікавиться, участі в оплаті комунальних послуг не приймає. Реєстрація [PERSON] створює для позивача зайві проблеми, перешкоджає реалізації її права власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, які передбачені ст.317 ЦК України. Оскільки відповідач не подає особисто заяву про зняття з реєстрації місця проживання, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила його задоволити, зазначила, що вона є матір'ю позивача та колишньою дружиною відповідача. З 2009 року відповідач в спірній квартирі не проживає, вивіз з неї всі свої речі та переїхав проживати до іншої жінки, з якою проживає по даний час. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно у встановлений законом спосіб, в тому числі телефонограмою, про причини неявки суд не повідомив. В судове засідання третя особа на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, позов просив задовольнити. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що представник позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] є її сватами, зазначила, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2006 чи 2007 року, його речей в квартирі немає, він переїхав в [ADDRESS] де проживає з іншою жінкою в приватному будинку. Свідок один раз була у відповідача, коли перевозили його речі на нове місце проживання. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою позивача, відповідача за місцем реєстрації вона ніколи не бачила, хоча всіх сусідів знає, в спірній квартирі проживає лише мати позивача. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою позивача, в будинку вона проживає вже 30 років, відповідача за весь час бачила 1 чи 2 рази, востаннє - в 2009 році. Свідок 1 раз на тиждень заходить до квартири позивача, оскільки продає її матері яйця та кури, які вирощує на своїй дачі. Речей відповідача в квартирі позивача свідок не бачила, куди відповідач виїхав і де він проживає їй не відомо. За наведених обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, заслухавши представника позивача, свідків, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільним Кодексом України щодо захисту права власності та Житловим Кодексом України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 27/40 часток квартири [ADDRESS] підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.1997 року, виданого згідно з рішенням виконкому Вінницької міської ради №1280 від 11.12.1997 року, договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького МНО Грабовенською Т.А. 02.02.2007 року за реєстром №1856, та на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького МНО Грабовенською Т.А. 02.02.2007 року за реєстром №1858 (а.с.10-13). Син позивача, що є третьою особою на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору в даній справі [PERSON], є власником 13/40 часток квартири [ADDRESS] підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.1997 року, виданого згідно з рішенням виконкому Вінницької міської ради №1280 від 11.12.1997 року, договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького МНО Грабовенською Т.А. 17.10.2008 року за реєстром №2815 (а.с.10-11,14-15). За вказаною адресою, крім інших, зареєстрований відповідач по справі [PERSON] (з 18.04.1984 року), що підтверджується копією особового рахунку №067655, виданої МКП «ЖЕК№7» 07.11.2016 року за №05-21/1390 та довідкою №05-21/1389, виданої МКП «ЖЕК №7» 07.11.2016 року (а.с. 18, 21). Актом МКП «ЖЕК №7» від 07.11.2016 року про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в приміщенні, встановлено, що на момент обстеження за адресою: [ADDRESS], зареєстрований, але не проживає з 2009 року по теперішній час, крім інших, [PERSON] (а.с.22). Договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладав. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке належить позивачу на праві спільної часткової власності, а саме квартирою [ADDRESS] Право власності позивача на зазначену квартирузгідно ст. 316,317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок чи квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім'ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що факт непроживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад 1 рік встановлений, а визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням має для позивача важливе юридичне значення та даний факт ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved