Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням уточнення, просить визнати недійсним договір довічного утримання від 07.11.2000, укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею права власності на будинок 5 по провулку Єйському у місті Харкові в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON]. В обґрунтування вимог, зазначила, що є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 17.04.2015. Батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі в період з 17.06.1948 до 13.02.2001. [PERSON] помер 13.02.2001. За життя [PERSON] отримав спадщину після смерті його батьків у вигляді будинку, розташованому за адресою: м.Харків провулок Єйський, буд. 5, право власності на який оформив лише у 1985 році та отримав свідоцтво про право на спадщину. Вважає, що вказаний будинок станом на 07.11.2000 належав батькам на праві спільної сумісної власності, оскільки його було добудовано у період шлюбу і його вартість значно збільшена внаслідок спільних трудових затрат в період шлюбу. Після смерті матері [PERSON], померлої 15.04.2015, у встановлений шестимісячний строк позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини до Шостої Харківської державної нотаріальної контори. У той же період вона дізналася, що 07.11.2000 її батько [PERSON] уклав договір довічного утримання зі своєю донькою [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] , реєстровий номер 4043. Вважає вказаний договір недійсним, оскільки він був укладений без згоди дружини [PERSON], та таким, що укладений з порушенням чинного на той час законодавства, тому що [PERSON] мала право на ? частину будинку, зазначивши, що [PERSON] не повідомив свою дружину [PERSON] про укладання оспорюваного договору довічного утримання та не отримав її згоди на його укладання. Просить визнати недійсним договір довічного утримання від 01.11.2000, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений ПН ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4265 та визнати за нею право власності на спірний будинок в цілому, оскільки вважає себе єдиною спадкоємицею матері [PERSON], яка у свою чергу, була єдиною спадкоємицею після смерті свого чоловіка [PERSON] та прийняла спадщину, так як на момент його смерті проживала разом з ним. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона є спадкоємицею після смерті матері [PERSON], яка померла 21.11.2014. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, у склад якої входив і будинок 5 по провулку Єйському у місті Харкові. [PERSON] прийняла спадщину, оскільки на момент смерті матері проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO]. [PERSON] звернулася до Третьої Харківської державної нотаріальної контори за свідоцтвом про право на спадщину за законом. ЇЇ бабуся [PERSON] також звернулася до нотаріальної контори із заявою про відмову у прийнятті спадщини після смерті доньки [PERSON] на користь онуки [PERSON]. Вважає, що при укладанні договору довічного утримання 07.11.2000 між дідом - [PERSON] та її матірю - [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] згода дружини [PERSON] була не потрібна, оскільки вказаний будинок був особистим майном, так як набув його [PERSON] у порядку спадкування, договір посвідчений нотаріально, а тому його укладено згідно вимог чинного законодавства України. Ухвалою суду від 11.04.2017 витребувано з Шостої Харківської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 581/2015, заведеної після смерті [PERSON], померлої 17.04.2015; з архіву Московського районного суду м. Харкова витребувано цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON]В про визнання права власності. Ухвалою суду від 14.06.2017 витребувано з КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» копію інвентаризаційної справи БТІ на будинок № 5 по провулку Єйському у місті Харкові та її оригінал для огляду в судовому засіданні. Ухвалою суду від 20.03.2018 за клопотаннями сторін витребувано: у Комунальному закладі охорони здоровя «Харківська міська багатопрофільна лікарня № 17» інформацію про те, чи перебував на стаціонарному лікуванні в 1999-2001 роках в Харківській міській багатопрофільній лікарні № 17, померлий 13.02.2001 [PERSON] (можливий варіант написання [PERSON]), у разі такого перебування зазначити з якого по який період та з яким діагнозом; з Третьої Харківської державної нотаріальної контори інформацію про те, хто з спадкоємців звертався з заявами про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла 21.11.2014, спадкова справа номер 426/2014. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на наведені у позові підстави. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на відзив на позовну заяву. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, надав заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази сторонами у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 3-ю ХДНК 10.01.1985, реєстровий № 2-47, зареєстрованого у ХМБТІ 17.01.1985, реєстровий номер 39948 [PERSON] отримав у особисту власність житловий будинок № 5 по провулку Єйському у місті Харкові (а.с.75). Згідно ч. 2 ст.1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в України» від 23 серпня 1998 року № 932/98 приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна. Так, 07.11.2000 між [PERSON] та [PERSON], укладено договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] отримала право власності на будинок 5 по провулку Єйському у місті Харкові. З свого боку [PERSON] зобов'язувалася забезпечити батька безкоштовним харчуванням, допомогою та доглядом. Указаний договір довічного утримання посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], про що у реєстр внесено запис за № 4265 (т.1 а.с.17). Статтею 41 ЦК України (в редакції 1969 р., що діяла на час укладання договору) встановлено, що угодою (договором) визнаються дії громадян, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Статтею 153 ЦК України (в редакції 1969 р.) передбачено, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 425 ЦК України (в редакції 1969 р.) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відповідно до ч. 1ст. 428 ЦК України, договір довічного договір довічного утримання може бути розірваний: за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов'язків, взятих ним на себе за договором; за вимогою набувача майна, якщо з незалежних від нього обставин його майновий стан змінився настільки, що він не має змоги надавати відчужувачеві обумовлене забезпечення. 17.06.1948 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], після реєстріції шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження ХV-УА № 003996 від 17.06.1948 (т.1 а.с.227). Відповідно до ч.1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сімю УРСР ( в редакції 1969 р.), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Оскільки вказаний будинок був особистим майном [PERSON]Г, так як був ним отриманий у власність у порядку спадкування, то при укладанні договору довічного утримання згода дружини [PERSON]Г [PERSON] була не потрібна. З відповіді приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] від 06.11.2017, вих. № 351/01-16 вбачається, що нею 07.11.2000 за р № 4265 був посвідчений договір довічного утримання, за яким [PERSON] передав у власність житловий будинок № 5 по провулку Єйському міста Харкова Жилєнко [PERSON] на умовах довічного утримання. Для посвідчення цього договору, нотаріусу були надані наступні документи: правовстановлюючий документ свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Третьою Харківською державною нотаріальною конторою 10.01.1985 за реєстровим № 2-47, з якого вбачається, що цей житловий будинок [PERSON] успадкував після померлого 07.02.1942 батька [PERSON], довідка-характеристика для відчуження житлового будинку № 5 по провулку Єйському міста Харкова, видана Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 07.11.2000 за № 1102796 та довідка про відсутність заборони на цей житловий будинок, видана Першою Харківською державною нотаріальною конторою 07.11.2000, р№ 545988-107. Ніяких заяв та відомостей про те, що дружина [PERSON] [PERSON] має право на ? частку житлового будинку № 5 по провулку Єйському міста Харкова у справі не має. (т.1 а.с.74-77). Статтею 25 Кодексу про шлюб та сімю УРСР ( в редакції 1969 р.) визначено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Спірне майно\~не може\~бути визнане\~спільним майном\~подружжя у\~розумінні ст.\~25\~КЗпШС України,\~оскільки за\~[PERSON] таке\~право судом\~не визнавалося,\~ а\~позивач у\~ході розгляду\~справи не\~надав доказів\~на підтвердження\~своїх позовних\~вимог,\~щодо значного\~збільшення вартості\~будинку внаслідок грошових затрат другого з подружжя або їх обох в період шлюбу. Оглянута у ході судового розгляду копія інвентаризаційної справи на житловий будинок також не дає суду підстав дійти висновку про сумісну власність на цей будинок [PERSON] та [PERSON] В судовому завданні оглянуто матеріали цивільної справи 2-46240/04,2-603/05, за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності на частину домоволодіння та усунення перешкод, яка перебувала у провадженні Московського районного суду м. Харкова. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.03.2005 провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову. Вказана ухвала набрала законної сили. Допитані у ході судового засідання свідки [PERSON], [PERSON] племінниці [PERSON] пояснили, що дійсно [PERSON] робив якісь добудови до дому за своє життя своїми силами, у цьому йому допомагали усі родичі. [PERSON] пояснив, що він знає сімю [PERSON] приблизно з 1980 року, т.к. як мешкає на сусідній вулиці, також йому відомо, що після смерті [PERSON] донька [PERSON] переїхала і проживала разом з матірю [PERSON], у якийсь період часу вони посварилися, після чого помирилися. 14.02.2001 [PERSON] помер. Після його смерті спадщину у вигляді простих акцій ВАТ «Лисичанськнафтооргсинтез» у кількості 422 штук та іменних облігацій ВАТ «Укртелеком» в кількості 55 штук прийняли його дружина [PERSON] та донька [PERSON] та отримали свідоцтво про право власності на спадщину за законом на вказане спадкове майно, яке видане 03.07.2004 3-ю ХДНК, реєстровий запис № 3-447, спадкова справа № 248/2004 (т.2 а.с.22). [PERSON] померла 21.11.2014. Після її смерті відкрилася спадщина, у склад якої входив і будинок 5 по провулку Єйському у місті Харкові. Спадкоємці померлої - донька [PERSON] та мати -[PERSON] прийняли спадщину. Як вбачається з відповіді 3-ї Харківської державної нотаріальної контори № 687/01-16 від 04.04.2018 до Третьої Харківської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері та [PERSON] з заявою про відмову у прийнятті спадщини після смерті доньки [PERSON] на користь доньки померлої [PERSON]. За вказаними заявами 3-ю ХДНК 26.11.2014 заведено спадкову справу 426/2014. Вказані факти спростовують доводи позивача про необізнаність [PERSON] про належність права власності на спірний будинок та доводять обізнаність останньої щодо переходів права власності на будинок 5 по провулку Єйському у місті Харкові та відсутність претензій з її сторони відносно права власності на вказане майно, що колись належало її чоловіку, а після укладання договору довічного утримання -донці [PERSON] Суду був наданий заповіт [PERSON], складений 28.10.2000 на користь доньки [PERSON], яким він заповів належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, пров. Єйський,5. Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріально округу [PERSON], реєстровий номер 4136 (т.2 а.с.21). Заповіт підтверджує волевиявлення [PERSON] на відчуження свого особистого майна саме своїй донці - [PERSON]. [PERSON] померла 17.04.2015. Після її смерті до Шостої Харківської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON], за вказаною заявою заведено спадкову справу № 581/2015. Статтею 215 ЦК України (в редакції 2003 р.) встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до розяснень п.п.5, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, вбачається , що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В судовому засіданні встановлено, що оспорюваний договір довічного утримання був укладений, учасниками яких досягнуто згоди щодо всіх істотних умов даного договору. В звязку з вищевикладеним, доводи позивача про те, що договір довічного утримання був укладений з порушенням чинного на той час законодавства і є недійсним, є неспроможними у розумінні ст. 48 ЦК України (1963 р.). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) субєктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У даній ситуації, [PERSON] звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, не надала суду доказів того, що спірний договір порушує її права та інтереси, створює для неї негативні наслідки. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя та договору довічного утримання від 07.11.2000, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсними відсутні, в звязку з чим вважає, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на будинок 5 по провулку Єйському у місті Харкові у порядку спадкування за законом після матері [PERSON] такими, що задоволенню не підлягають. Судові витрати суд розподіляє на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed