Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] 11.01.2019 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив визнати майно спільною сумісною власністю та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 09.03.1997 року по 15.03.2018 року сторони перебували у шлюбі. За час перебування у шлюбі, 30.12.2003 року між [PERSON] та ТОВ «Перехрестя» був укладений договір про пайову участь у будівництві житлового будинку. 19.03.2009 року [PERSON] за договором про відступлення права вимоги передав [PERSON] 50% майнових прав на квартиру. Після реєстрації речових прав позивач став власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] , а відповідач, іншим співвласником відповідно. 11.12.2015 року [PERSON] належну йому 1/2 частку подарував [PERSON] .. Отже, вважає, що у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя має право на 1/4 частину вищевказаної квартири. Посилаючись на вказані обставини позивач просив задовольнити позов. Ухвалою суду від 22.01.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 25.02.2019 року. У підготовчому засіданні 25.02.2019 року були присутні позивач разом із представником - [PERSON] та представник відповідача - [PERSON] , який подав до суду відзив на позов. Розгляд справи був відкладений на 15.04.2019 року з наданням строку 2 тижні для подання відповіді на відзив. Згідно відзиву представник відповідачки зазначив, що сторони на момент реєстрації права власності визначили режим майна не як спільна сумісна власність подружжя, а як спільна часткова власність кожного подружжя, а отже підстав для поділу квартири як спільного сумісного майна подружжя представник не вбачає. Через неявку сторін 15.04.2019 року розгляд справи відкладено на 21.05.2019 року. Ухвалою суду від 21.05.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті 23.07.2019 року. До суду 19.07.2019 року відповідачем заявлено зустрічний позов (а.с.51-65), в якому [PERSON] просила визнати особистою приватною власністю [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2012 року. Зустрічний позов був обґрунтований тим, що сторони дійшли згоди про набуття квартири саме у спільну часткову власність. Однак, позивач за первісним позовом не визнає право особистої власності відповідача на 1/2 частку квартири, а тому змушена звернутись до суду з зустрічним позовом. Розгляд справи 23.07.2019 року був відкладений на 05.11.2019 року за клопотанням представника позивача за первісним позовом. Ухвалою суду від 05.11.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] , пред`явлену до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Розгляд справи відкладено на 22.01.2020 року. У зв`язку з перебуванням судді у відпустці розгляд справи 22.01.2020 року був відкладений на 17.03.2020 року. 17.03.2020 року розгляд справи був відкладений на 09.06.2020 року за клопотання сторін та у зв`язку з неявкою представника позивача. У зв`язку зі зміною представника позивача 09.06.2020 року розгляд справи був відкладений на 23.07.2020 року. У судовому засіданні 23.07.2020 року був присутній позивач та представник позивача, які первісні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, заперечували проти зустрічного позову. Також був присутній представник відповідачки, який підтримав зустрічний позов та просив задовольнити, відмовивши у задоволенні первісного позову [PERSON] .. Після дослідження доказів та заслухання пояснень представників сторін по справі було оголошено перерву до 06.10.2020 року. У судове засідання, яке призначене на 06.10.2020 року, з`явився позивач за первісним позовом та його представник - [PERSON] , первісний позов підтримали, просили задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник відповідача за первісним позовом первісні позовні вимоги не визнав, просив відмовити за обставин, викладених у відзиві, зустрічний позов підтримав, просив задовольнити. Заслухавши учасників судового процесу, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 09.03.1997 року між [PERSON] до [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Сторонами визнається, що шлюб був розірваний у судовому порядку 15.03.2018 року. 30 грудня 2003 року між [PERSON] (інвестор) та ТОВ «Перехрестя» (пайовик) був укладений договір про пайову участь у будівництві житлового будинку №80/Ф . Відповідно до п.2.2. пайовик зобов`язаний передати інвестору квартиру [ADDRESS] . 19 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , за погодженням ТОВ «Перехрестя», був укладений договір про відступлення по договору про пайову участь у будівництві житлового будинку №80/Ф . Предметом вказаного договору була безоплатна передача у власність [PERSON] 50% прав за договором про пайову участь у будівництві житлового будинку №80/Ф . В подальшому, 27.03.2012 року між сторонами договору про пайову участь у будівництві житлового будинку №80/Ф був складений акт приймання - передачі квартири [ADDRESS] На підставі договору №80/Ф, додаткової угоди №1 від 19.03.2009 року, додаткової угоди №2 від 16.03.2012 року, акту приймання - передачі від 27.03.2012 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності було видано на право спільної часткової власності, розмір частки 1/2. 11.12.2015 року [PERSON] на підставі договору дарування відчужив належну йому 1/2 частку [PERSON] . Таким чином, на час розгляду справи власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2012 року та договору дарування від 11.12.2015 року. Між сторонами виник спір щодо правового режиму 1/2 частки квартири, яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2012 року, яку позивач вважає спільною сумісною власністю. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Таким чином, законом передбачена можливість оспорення презумпції спільності майна подружжя. Відповідно до положень ст..355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При цьому, відповідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Таким чином, спільна власність може набуватися або як часткова, або як сумісна. При цьому, правові режими спільної часткової власності та спільної сумісної власності є взаємовиключними. Так, 20.12.2012 року сторони набули право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , що вбачається з свідоцтва про право власності, в результаті чого кожний із сторін набув право особистої власності на 1/2 частку. Зазначені обставини сторонами на момент видачі кожному з них свідоцтва про право часткової власності не оспорювались. Позивач не спростовує вчинення ним договору відступлення права вимоги, на підставі якого [PERSON] набула майнові права на 1/2 частку спірної квартири. Крім того згідно рішення Приморського районного судлу м.Одеси (справа №522/2243802/16-ц) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа- приватний нотаріус Скрипник О.В. про визнання недійсним договору дарування від 11.12.2015р., за яким у позові відмовлено, вбачається, що спірна квартира сторонам належить на праві спільної часткової власності. Виходячи з наведеного суд вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, а навпаки спростовуються зібраними по справі доказами, а тому позов не підлягає задоволенню. Згідно до ст..11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки Чинне законодавства не наводить визначення договору відступлення майнових прав, так само його істотних умов. Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України, які викладені в п.4 листа 30.01.2009N Н-35267-18 «Щодо порядку дій правозастосовчого органу у випадку наявності у змісті нормативно-правового акта прогалин» зазначено наступне. Розрізняють прогалини в праві та прогалини в законі. Прогалини вправі - це повна або часткова відсутність в діючих нормативно-правових актах необхідних юридичних норм. Прогалини в законі - це повна або часткова відсутність необхідних юридичних норм у даному законі. У зв`язку з цим в юриспруденції розроблені способи заповнення прогалин в процесі застосування закону, які отримали назву аналогії. Розрізняють: аналогію закону - рішення справи або окремого юридичного питання на основі правової норми,розрахованої на схожі випадки. Застосування аналогії забороняється,якщо вона прямо заборонена законом чи якщо закон пов`язує настання юридичних наслідків з наявністю конкретних норм. Застосування аналогії закону та аналогії права у випадку існування прогалину нормативно-правових актах передбачено законодавством України Відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Згідно до ст..717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст.718 ЦК України дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, договір дарування майнових прав та договір відступлення майнових прав подібні за змістом, предметом та істотними умовами. Враховуючи вищевикладеного, на підставі договору відступлення прав виникає особиста, а не спільна сумісна власність. За викладених обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічного позову [PERSON] та вважає за можливе визнати особистою приватною власністю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 1/2 частки квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20 червня 2012 року, оскільки дане право оспорюється [PERSON] .. Виходячи із викладеного, у свою чергу суд не вбачає підстав для задоволення первісних позовних вимог [PERSON] та обставин для визнання спірної частини квартири спільною сумісною власністю. А тому в задоволенні первісного позову [PERSON] суд відмовляє.

Outcome: approved