Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування часток квартири. Позов мотивовано тим, що позивачі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.09.1993 року були власниками квартири [ADDRESS] у рівних частках. Відповідач доводиться їм рідною дочкою. В цій квартирі вони всі троє постійно проживають з моменту вселення, а саме з 1978 року. Крім відповідача у них є ще одна дочка [PERSON]. Через стан здоров'я, який став значно погіршуватися, вони прийняли рішення, що за життя слід вирішити питання щодо долі належного їм майна, усунувши будь-які суперечки відносно нього між дітьми після своєї смерті. Їх дочка [PERSON] мала власну квартиру, а відповідач на той час - тільки 1/3 частку спірної квартири. До того ж, їм хотілося мати певні гарантії, що відповідач буде надавати в необхідних їм випадках допомогу та догляд, оскільки саме їй вони хотіли залишити все своє майно. Події з переоформлення квартири на відповідача прискорила саме вона. Вони повідомили її про готовність оформити договір, за яким вона буде їх до смерті доглядати, а в результаті одержить від них їх частки у квартирі. Як правильно мав називатися договір на таких умовах вони не знали, дочці довіряли, і всі питання з підготовки необхідних документів доручили вирішувати їй. Вважали, що нотаріус має сам визначити назву та зміст договору, виходячи з того, що вони люди похилого віку, хотіли передати дочці належне їм житло, а вона зобов'язувалася б опікати їх до смерті. Нічого не роз'яснюючи, нотаріус вказала графу в договорі, де слід було підписатися, після чого покинули її приміщення. Жодного документу їм видано не було. У 2013 році їм стало відомо, що 28.12.2004 року ними було підписано договір дарування своїх часток квартири, а не договір довічного утримання. Оскільки ними було укладено договір під впливом помилки щодо його природи, прав та обов'язків сторін, та під психологічним тиском, а реальні наслідки договору дарування не наступили до цього часу - вони продовжують проживати у квартирі, користуватися і володіти нею в тому ж обсязі, що і до укладення договору, отже факту передачі речі не відбулося, то вважають його за цих обставин недійсним. Просили визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати недійсним договір дарування часток квартири [ADDRESS], укладений між ними та відповідачем. Ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 11 грудня 2013 року до участі у справі у якості третьої особи залучений приватний нотаріус Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON] У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти позову в повному обсязі, посилаючись на те, що пред'явлення позову пов'язано не у зв'язку з безпосереднім порушенням їх прав, а внаслідок сімейного конфлікту, причиною якого є те, що батьки на даний час під впливом її сестри хочуть забрати свій подарунок у вигляді часток своєї квартири. Позивачі після укладення договору майже 10 років прожили з нею мирно і дружно, відносини зіпсувалися тільки у 2013 році, причиною стало її напружені відносини з сестрою, яка всі ці роки була невдоволена тим, що батьки подарували їй свої частки квартири та всі ці роки корила батьків за такий подарунок. Після конфлікту, який стався навесні 2013 року батьки стали вимагати, щоб вона повернула їм дар. Ніякої домовленості між батьками та нею про укладення договору довічного утримання не було, батьки знали який договір підписували та бажали цього. Отже ніякої помилки щодо природи договору, прав та обов'язків сторін не було. Крім того, підстави щодо недійсності договору внаслідок помилки, на яку позивачі посилаються у якості вимог позову, виключає те, що договір дарування укладений під впливом психологічного тиску, оскільки у випадку примусу укласти такий договір позивачі були обізнані про його правову природу, а крім того, вони 10 років прожили в цій квартирі та допомагали один одному, що не оспорюється позивачами. Також відповідач вважає пропущеним строк позовної давності, причини пропуску якого не можуть бути визнані поважними, оскільки позивачам було відомо, що вони підписали саме договір дарування та були ознайомлені з його змістом, що відображено у тексті договору. Третя особа - приватний нотаріус Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що на даний час не пам'ятає обставин, при яких укладався спірний договір, але такі договори посвідчуються нею за певною процедурою, у відповідності з якою вона обов'язково роз'яснює дарувальникам наслідки укладення такого договору - що обдаровувана особа після укладення такого договору стає власником нерухомого майна, отже може вирішити питання про розпорядження своєю власністю, а дарувальники у свою чергу можуть бути позбавлені житла. Договір укладається на українській мові, і вона, із-за особливостей регіону, обов'язково читає сторонам його текст на російській мові, запитує чи все зрозуміло відчужувачам, обов'язково видає нотаріально посвідчену копія договору. Тому у позивачів повинна бути на руках копія договору дарування своїх часток квартири. Вислухав представника позивачів, відповідача та її представника, третю особу, допитавши свідків та дослідивши в сукупності представлені докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 1, 3, 10, 11, 60 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права та інтереси фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Однією із загальних вимог, додержання яких необхідно для чинності правочину, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). У разі, коли воля учасника правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню, правочин визнається недійсним. Статтями 229-231 ЦК України передбачено наслідки правочинів, укладених за умов, що перешкоджають вільному формуванню волі сторони, яка вчинила правочин. Стаття 229 ЦК визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Помилка - це спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Згідно ч.1 ст.229 ЦК істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Статтею 231 ЦК визначено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства. Під насильством мається на увазі психічний або фізичний тиск з боку другої сторони правочину або з боку іншої особи з метою спонукання до здійснення правочину. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Із змісту договору, який був укладений між сторонами, слідує, що позивачі [PERSON] і [PERSON] подарували, а відповідач [PERSON] прийняла в дар від кожного по 1/3 часток квартири [ADDRESS] (а.с.77). Зі змісту договору, вбачається, що позивачі власноручно написали, що їм були роз'яснені правові наслідки укладення цього договору, й вони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальники ствердили, що дарування частки квартири за цим договором здійснено ними за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Доказів тому, що під час укладення договору позивачі діяли внаслідок застосування до них фізичного чи психологічного тиску (побиття, катування або загрози вчинення таких дій у майбутньому) суду надано не було. Не знайшло свого підтвердження те, що договір був складений під впливом помилки і спростовується доказами, які були предметом дослідження у судовому засіданні. Так, відповідач пояснювала, що перед укладенням договору її батьки двічі ходили на консультацію до нотаріуса, а вдома вони їй розповідали про те, що нотаріус їм детально все роз'ясняв, і вони добровільно прийняли таке рішення. При укладенні договору вона також пам'ятає, що нотаріус докладно все роз'ясняв про те, що договір не встановлює ніяких умов, запитував чи зрозуміло їм зміст і наслідки укладення такого договору. Свідок [PERSON] показала, що знає всю сім'ю з 1990 року, часто буває у них вдома. Знає про те, що у відповідача є старша сестра, яка живе окремо, а відповідач проживає разом з батьками, все життя піклувалася про них. Батьки з метою огородити свою дочку [PERSON] від подальших претензій сестри, з якою у неї завжди були не дуже добрі стосунки, виразили намір подарувати їй свої частки квартири, взяли оформлення на себе і самі ходили з'ясовували всі обставини цього оформлення. Пам'ятає про розмови її батьків з цього приводу, де вони чітко висловлювалися про те, що вони бажають подарувати [PERSON] квартиру. Свідок [PERSON] пояснив, що на протязі 16 років знає всю сім'ю, часто бував у них вдома, добре пам'ятає всі обставини укладення договору. Розмови про це йшли за вдовж до його укладення, оскільки між сестрами були постійні роздори і батьки хотіли захистити [PERSON], часто запитували його про нюанси договору дарчі і він їм про це розповідав, оскільки незадовго до цього його мати теж подарувала йому квартиру і він знав про обставини укладення такого договору. Також йому відомо, що позивачі потім ходили до нотаріуса, який їм теж все роз'яснював. Після оформлення договору позивачі з радістю розповідали, що вони подарували [PERSON] свої частки квартири. Всі їх родичі про це знали, у них прийнято було про все розповідати, бачив, що вони доставали з шафи договір і показували всім. Старша сестра часто виказували своє обурення з приводу дарування квартири, а батьки заспокоювали її тим, що у неї є у власності своя квартира. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що їм невідомо який саме договір був укладений між сторонами, але після його укладення позивачі висловлювалися, що у них тепер забезпечена старість, і дочка [PERSON] буде тепер їх доглядати. Проаналізувавши фактичні обставини укладення договору дарування, його умови, суд дійшов висновку, що сторони договору однаково розуміли значення, правову природу та умови укладеного договору дарування, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у договорі; волевиявлення було вільним, усвідомленим і відповідало їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. У договорі дарування також зазначено, що договір складено і підписано у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, дарувальники отримують нотаріально засвідчену фотокопію цього договору. Зважаючи на те, що належних доказів для визнання недійсним договору дарування від 28 грудня 2004 року суду надано не було, у задоволенні позову має бути відмовлено. Питання щодо пропуску строку позовної давності суд не вирішує, оскільки відмовляє у позові з інших підстав.

Outcome: dismissed