Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

[PERSON] 22 січня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів і витрат. Позивач в своєму позові, а його представник в судовому засіданні посилалися на те, що 27 грудня 2007 року позивач уклав з банком кредитний договір і договір поруки, а також застави рухомого майна (автомобіля), 12 квітня 2008 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, де постраждав застрахований позивачем автомобіль Газель; позивач звернувся до страхової організації з метою отримання страхового відшкодування, але отримав лише його частину і вимушений був звертатися з позовом до суду; рішенням суду стягнуто решти суми 9961 грн. 25 коп.. з ПрАТ СК «Інгосстрах» на користь ПАТ КБ ПриватБанк в рахунок погашення заборгованості позивача по кредитному договору, це рішення набрало законної сили, заборгованість по кредиту представник позивача погасив, але вказані в рішенні суду кошти позивач від відповідача не отримав, вважає їх своїми і наполягає на їх виплаті відповідачем йому. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому стягнутої по рішенню суду суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії відповідача протиправними і просив стягнути з відповідача неправомірно набуту суму 9961 грн. 25 коп. і всі витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно було укладено з позивачем кредитний договір та договори поруки і застави рухомого майна. 12 квітня 2008 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, де постраждав застрахований позивачем автомобіль Газель; позивач звернувся до страхової організації з метою отримання страхового відшкодування, але отримав лише його частину і вимушений був звертатися з позовом до суду; рішенням суду стягнуто решти суми 9961 грн. 25 коп.. з ПрАТ СК «Інгосстрах» на користь ПАТ КБ ПриватБанк в рахунок погашення заборгованості позивача по кредитному договору, з рішенням вони згодні, це рішення набрало законної сили, але вказані в рішенні суду кошти на їх користь (а не на користь позивача) вони від страхової компанії ще не отримували, а тому і повертати їх не повинні. На письмові звернення позивача і його представника вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи ПрАТ СК «Інгосстрах» в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, посилаючись на те, що дійсно було укладено кредитний договір та договори поруки і застави рухомого майна. 12 квітня 2008 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, де постраждав застрахований позивачем автомобіль Газель; позивач звернувся до страхової організації з метою отримання страхового відшкодування, але отримав лише його частину і звернувся з позовом до суду; рішенням суду стягнуто решти суми 9961 грн. 25 коп.. з ПрАТ СК «Інгосстрах» на користь ПАТ КБ ПриватБанк в рахунок погашення заборгованості позивача по кредитному договору, з рішенням вони згодні, це рішення набрало законної сили. Вважають, що стосовно вказаних в рішенні суду коштів це відносини банку і страхової організації, а не позивача. На письмові звернення позивача і його представника вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача і представників відповідача та третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 27 грудня 2007 року позивач [PERSON] уклав з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, договір поруки, а також договір застави рухомого майна (автомобіля), 12 квітня 2008 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, де постраждав застрахований позивачем автомобіль Газель; позивач звернувся до страхової організації ПрАТ СК «Інгосстрах» з метою отримання страхового відшкодування, але отримав лише його частину і вимушений був звертатися з позовом до суду; рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2011 року стягнуто решти суми 9961 грн. 25 коп.. з ПрАТ СК Інгосстрах на користь ПАТ КБ ПриватБанк в рахунок погашення заборгованості позивача по кредитному договору, це рішення набрало законної сили, повністю заборгованість по кредиту представник позивача погасив лише через рік, зараз позивач вважає, що вказані в рішенні суду кошти позивач повинен отримати від відповідача, але не отримав їх, вважає їх своїми і наполягає на їх виплаті відповідачем йому. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому стягнутої по рішенню суду суми отримано відмову. Позивач вважає, що вказаним йому завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому вказані і рішенні суду гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом дійсно з'ясовано, що відповідно до укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору позивачу надано кредит для своїх споживчих цілей (придбання майна), встановлено відсотки за користування кредитом зі встановленням кінцевого терміну повернення кредиту. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невід'ємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. 12 квітня 2008 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, де постраждав застрахований позивачем автомобіль Газель; позивач звернувся до страхової організації ПрАТ СК «Інгосстрах» з метою отримання страхового відшкодування, отримав лише його частину і вимушений був звертатися з позовом до суду; рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2011 року стягнуто решти суми 9961 грн. 25 коп.. з ПрАТ СК Інгосстрах на користь ПАТ КБ ПриватБанк в рахунок погашення заборгованості позивача по кредитному договору, це рішення набрало законної сили, повністю заборгованість по кредиту представник позивача погасив лише через рік. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2011 року стягнуто решти суми 9961 грн. 25 коп.. з ПрАТ СК Інгосстрах на користь ПАТ КБ ПриватБанк як вигодонабувача за договором страхування в рахунок погашення заборгованості позивача по кредитному договору, це рішення набрало законної сили, стосовно вказаних в рішенні суду коштів це відносини банку і страхової організації, а не позивача, вказані в цьому рішенні кошти до цього часу до відповідача (банку) від вказаної страхової організації не надійшли і безпідставного їх отримання банком до цього часу не було, доказів про інше позивач суду не надав. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні це підтвердження не знайшло. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги і наполягання позивач і його представника на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів і витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів і витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed