Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

[PERSON] 18 лютого 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів за депозитним договором та 3% річних за невиконання грошового зобовязання, стягнення моральної шкоди і витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що між позивачкою [PERSON], та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване за адресою: 95000, м. Євпаторія, просп. Свободи, 4-а, були укладенні наступні договори: 1) договір № SAMDNWFD0070016282600 від 15 листопада 2013 року (вклад «Стандарт»), за умовами якого вона внесла на особистий рахунок № 26356622580064 грошові кошти в сумі 21000 євро на строк до 15 травня 2014 року з процентною ставкою по договору 6 % річних; відповідно до довідки № 42262348 від 16 травня 2014 року, наданої Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «Приватбанк», на цьому особистому рахунку № 26356622580064 станом на 16 листопада 2014 року знаходяться грошові кошти в сумі 21417.26 євро; за умовами п. 13 вищезазначеного договору дія договору припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, які нараховуються згідно з умовами цього договору; 2) договір № SAMDN80000737567522 від 10 вересня 2013 року (вклад «Стандарт»), за умовами якого позивач внесла на особистий рахунок № 26358621731027 грошові кошти в сумі 23000 євро на строк 183 дні до 10 березня 2014 року з процентною ставкою по договору 6.5 % річних; у звязку з закінченням строку дії вищезазначеного договору, грошові кошти з відповідними процентами були переведені банком на картковий поточний рахунок № 5168742063065340, відкритий на її імя, та їй була видана картка для виплат «Gold»; проте грошовими коштами, що знаходяться на зазначеному картковому рахунку, позивач не може користуватися, адже всі операції щодо видачі їй готівки заблоковані; відповідно до довідки № 42262348 від 16 травня 2014 року, наданої Кримським регіональним відділенням ГІАТ КБ «Приватбанк», на її особистому рахунку № 5168742063065340 станом на 07 листопада 2014 року знаходяться грошові кошти в сумі 23751.26 євро. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року по цивільній справі № 201/15021/14-ц (провадження № 22-ц/774/7426/15) було розірвано вказаний договір від 15 листопада 2013 року та стягнуто з ПАТ КБ «ГІриватБанк» на користь позивача грошові кошти та проценти станом на 16 травня 2014 року у сумі 21417.26 євро. Також зазначеним рішенням було стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь грошові у сумі 23751.26 євро, нараховані за період дії вищезазначеного договору та переведені відповідачем на її картковий рахунок № 5168742063065340, але відповідач відразу заблокував видачу належних позивачу коштів з її рахунку. Отже вищезазначеним рішенням було стягнуто заборгованість з процентами станом на 16 травня 2014 року, але в тому позові вона не заявляла вимогу про стягнення 3%, відповідно до положень ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобовязання. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Отже, у разі несвоєчасного виконання банком грошового зобов'язання він зобов'язаний повернути вкладникам депозитні кошти з процентами по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України. [PERSON] звернулася письмово до банку з вимогою виплатити їй вказані кошти, але отримала відповідь з відмовою. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права як споживача послуг банку, вказана сума, згідно позову і є сумою збитків самого позивача. Остання знову звернулася до банку з питанням виплатити їй вказаної суми коштів, але відповідач відмовляється це зробити, чим порушуються права позивача. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням повернення їй вказаних коштів отримано відмову. Національний бак обмежився розясненнями загального характеру. Позивачу вказаним завдана матеріальна та моральна шкода, завдані збитки, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити втрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив про стягнення цих грошових коштів, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що начебто з позивачем було укладено два договори депозитних вкладів, дійсно рішенням апеляційного суду з них стягнуто суми по цим вкладам, рішення набрало законної сили, але оскаржується ними до Верховного суду України. Вимоги позову не підтверджено ніякими доказами, проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки це не передбачено законом, не доведено позивачем і розрахунок надано не вірний. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені і безпідставні та просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно між позивачкою [PERSON], та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване за адресою: 95000, м. Євпаторія, просп. Свободи, 4-а, були укладенні наступні договори: 1) договір № SAMDNWFD0070016282600 від 15 листопада 2013 року (вклад «Стандарт»), за умовами якого вона внесла на особистий рахунок № 26356622580064 грошові кошти в сумі 21000 євро на строк до 15 травня 2014 року з процентною ставкою по договору 6 % річних; відповідно до довідки № 42262348 від 16 травня 2014 року, наданої Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «Приватбанк», на цьому особистому рахунку № 26356622580064 станом на 16 листопада 2014 року знаходяться грошові кошти в сумі 21417.26 євро; за умовами п. 13 вищезазначеного договору дія договору припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, які нараховуються згідно з умовами цього договору; 2) договір № SAMDN80000737567522 від 10 вересня 2013 року (вклад «Стандарт»), за умовами якого позивач внесла на особистий рахунок № 26358621731027 грошові кошти в сумі 23000 євро на строк 183 дні до 10 березня 2014 року з процентною ставкою по договору 6.5 % річних; у звязку з закінченням строку дії вищезазначеного договору, грошові кошти з відповідними процентами були переведені банком на картковий поточний рахунок № 5168742063065340, відкритий на її імя, та їй була видана картка для виплат «Gold»; проте грошовими коштами, що знаходяться на зазначеному картковому рахунку, позивач не може користуватися, адже всі операції щодо видачі їй готівки заблоковані; відповідно до довідки № 42262348 від 16 травня 2014 року, наданої Кримським регіональним відділенням ГІАТ КБ «Приватбанк», на її особистому рахунку № 5168742063065340 станом на 07 листопада 2014 року знаходяться грошові кошти в сумі 23751.26 євро. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року по цивільній справі № 201/15021/14-ц (провадження № 22-ц/774/7426/15) було розірвано вказаний договір від 15 листопада 2013 року та стягнуто з ПАТ КБ «ГІриватБанк» на користь позивача грошові кошти та проценти станом на 16 травня 2014 року у сумі 21417.26 євро. Також зазначеним рішенням було стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь грошові у сумі 23751.26 євро, нараховані за період дії вищезазначеного договору та переведені відповідачем на її картковий рахунок № 5168742063065340, але відповідач відразу заблокував видачу належних позивачу коштів з її рахунку. Але в тому позові позивачка дійсно не заявляла вимогу про стягнення 3%, відповідно до положень ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобовязання. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Отже, у разі несвоєчасного виконання банком грошового зобов'язання він зобов'язаний повернути вкладникам депозитні кошти з процентами по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України. [PERSON] звернулася письмово до банку з вимогою виплатити їй вказані кошти, але отримала відповідь з відмовою, чим, на думку позивача, порушуються її права. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач не погодився і відмовою банку, на його подальші звернення до відповідача з питанням виплати їй вказаних коштів отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Депозитний договір № SAMDNWFD0070016282600 від 15 листопада 2013 року (вклад «Стандарт»), за умовами якого позивач внесла на особистий рахунок № 26356622580064 грошові кошти в сумі 21000 євро на строк до 15 травня 2014 року включно з процентною ставкою по договору 6 % річних весь час діяв та не був розірваним. Відповідно до довідки № 42262348 від 07 листопада 2014 року, наданої Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «Приватбанк», на її особистому рахунку № 26356622580064 станом на 16 травня 2014 року знаходяться грошові кошти в сумі 21417.26 євро. Відповідно до умов депозитного договору № SAMDNWFD0070016282600 від 15 листопада 2013 року за договором встановлена процентна ставка 6 % річних, з капіталізацією відсотків. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Звернення до банку із заявою про повернення банківського вкладу в день закінчення строку дії договору свідчить про намір вкладника припинити дію такого договору зумовлює обов'язок банку повернути депозитні кошти з процентами. Відповідно до 4, 5, 6 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Отже, у разі несвоєчасного виконання банком грошового зобов'язання він зобов'язаний повернути вкладникам депозитні кошти з процентами по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у правовому циновку Верховного Суду України від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13 відповідно до якого визнано правильними висновки судів про необхідність стягнення з банку - боржника на користь вкладників - кредиторів процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, а також 3 процентів річних та суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. А тому процентами, які не були позивачу нараховані за депозитним договором № SAMDNWFD0070016282600 від 15 листопада 2013 року підлягають донарахуванню та сплаті у повному обсязі на день винесення судового рішення. Строк депозитного договору № SAMDN80000737567522 від 10 вересня 2013 року, за умовами якого позивача внесла на особистий рахунок № 26358621731027 грошові кошти в сумі 23000 євро на строк 183 дні до 10 березня 2014 року включно з процентною ставкою по договору 6.5 % річних закінчився. У звязку з закінченням строку дії вищезазначеного договору грошові кошти з відповідними процентами були переведені банком на картковий поточний рахунок № 5168742063065340, відкритий на імя позивачки та їй була видана картка для виплат «Gold». Проте грошовими коштами, що знаходяться на зазначеному картковому рахунку вона не може користуватися, адже всі операції щодо видачі позивачці готівки заблоковані. Вищезазначені обставини були встановлені судовим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області по цивільній справі № 201/15021/14-ц, а тому в силу положень ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). Згідно із правовим висновком Верховного суду України від 25 грудня 2013 року у цивільні справі № 6-140цс13 у разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в ньому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до правового висновку Верховного суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15 закінчення строку дії договору і невиконання зобовязань не припиняє зобовязальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обовязок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом. Згідно з положеннями частин першої, другої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. ПАТ КБ «ПриватБанк» за вкладом на вимогу встановлює відсоткову ставку в 1%. Отже банк повинен сплатити позивачу 1% процент за користування її грошима та 3% річних за неналежне виконання грошового зобовязання. Станом на 17 лютого 2016 року сума заборгованості за користування грошовими становила 415.64 євро, еквівалент 12369.32 гривень, З % річних за неналежне виконання грошового зобовязання станом 1246.98 євро, еквівалент 37109.53 гривень. На день винесення рішення: не сплачені проценти за депозитним договором № SAMDNWFD0070016282600 від 15 листопада 2013 року за період часу з 17 травня 2014 року по день ухвалення рішення - 109404 грн. 52 коп. (еквівалент 3831.67 євро); 1% за користування грошовими коштами, які знаходяться на рахунку № 5168742063065340 (картка «Голд») в сумі 18647 грн. 43 коп. (еквівалент 653.15 євро) та 3% відсотки річних за неналежне виконання грошового зобовязання за період часу з 17 травня 2014 року по день ухвалення рішення в сумі 55942 грн. 86 коп. (еквівалент 1959.47 євро). Стосовно моральної шкоди. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995 004 ) та практику Суду як джерело права. Відповідно до висновок Європейського суду з прав людини у справі від 22 лютого 2005 року «Новоселецький проти України» У п. 76 цього рішення Європейський суд з прав людини був «... особливо здивований тим, що у своєму рішенні від 6 січня 1999 року Мелітопольський міський суд відхилив позов про відшкодування шкоди, завданої заявнику, посилаючись на те, що «... відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки воно не передбачено національним законодавством». Таким чином, у разі доведення позивачем усіх перерахованих вище фактів та відсутності спростування вини відповідача моральна шкода, заподіяна порушенням цивільно-правового договору, має бути компенсована незалежно від того, чи є така умова у порушеному договорі або чи передбачено законом можливість компенсації в разі її доведеності. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між Позивачем та Відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають на підставі договору або правочину. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ч.1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно\~ст. 627 ЦК України, відповідно до\~\~статті 6\~\~цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні це підтвердження не знайшло. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження представника відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги і невизнання представником відповідача самого позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON]: 1) не сплачені проценти за депозитним договором № SAMDNWFD0070016282600 від 15 листопада 2013 року за період часу з 17 травня 2014 року по день ухвалення рішення в сумі 109404 грн. 52 коп. (еквівалент 3831.67 євро); 2) 1% за користування грошовими коштами, які знаходяться на рахунку № 5168742063065340 (картка «Голд») в сумі 18647 грн. 43 коп. (еквівалент 653.15 євро); 3) 3% відсотки річних за неналежне виконання грошового зобовязання за період часу з 17 травня 2014 року по день ухвалення рішення в сумі 55942 грн. 86 коп. (еквівалент 1959.47 євро) і стягнути з ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 924 грн. 96 коп. і 424 грн., а всього 1348 грн. 96 коп., а також в задоволенні решти позову [PERSON] до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення моральної шкоди відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, стягнення процентів за депозитним договором та 3% річних за невиконання грошового зобовязання, стягнення моральної шкоди і витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial