Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

[PERSON] 13.01.2020р. звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивував тим, що подружнє життя з відповідачкою не склалось, через розбіжності характерів, вони не могли дійти спільного консенсусу, тому припинили подружні стосунки, спільно не проживають, примирення і подальше збереження сім`ї неможливе, інше, просив розірвати шлюб. В судове засідання [PERSON] не з`явився, при зверненні із позовом до суду подав заяву (а.с.7) у якій позов підтримав, просив про розгляд справи у його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 20.07.2020р. подала заяву, не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачем, просила про розгляд справи у її відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, просили про розгляд справи у їх відсутність, фіксація судового процесу технічними засобами згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Із змісту позову, із заяв [PERSON] і [PERSON] до суду, із долученого до справи свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження (а.с. 4-6) убачається, що сторони в шлюбі з 19.09.2008р., мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , спільно не проживають та не підтримують подружніх стосунків. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] , як видно із змісту позову та його заяви до суду (а.с.7), покликаючись про припинення подружніх стосунків з відповідачкою, що примирення і збереження сім`ї неможливе, просить про розірвання шлюбу. Відповідачка [PERSON] , що убачається із її заяви від 20.07.2020р., не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачем. Ураховуючи вищенаведене та інші фактичні взаємини сторін, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, суд задоволює позов.

Outcome: approved