Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

[PERSON] 07.10.2019р. звернулась із позовом про розірвання шлюбу до [PERSON] , мотивуючи тим, що з відповідачем у шлюбі із 27.10.2010р., проживали злагоджено до 2018р., далі, через непорозуміння і конфлікти він покинув її з дітьми закордоном, а повернувшись до сім`ї, хотів щоб вона його утримувала, через відмову часто сварились з відповідачем, а восени 2019р. припинили подружні стосунки, просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 18.10.2019р. сторонам надано термін на примирення - чотири місяці. В суді представник позивача [PERSON] - адвокат Мартин В.І. пояснила, що позивач позов підтримує, що примирення між сторонами не відбулось, її довіритель не бажає бути у шлюбі з відповідачем, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] підтвердив в суді, що вжиті заходи до примирення позитивного результату не дали, оскільки позивачка не бажає не хоче з ним жити, він погоджується на розірвання шлюбу. Заслухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із пояснень сторін, із свідоцтва про шлюб та копій свідоцтв про народження (а.с.4, 6, 7) убачається, що сторони в шлюбі з 27.08.2010р., мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що восени 2019р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають. Позивачка, як убачається із позову, з пояснень в суді представника позивача, вона через припинення шлюбних стосунків із відповідачем й неможливість відновлення таких, настоює на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] , в суді погодився на розірвання шлюбу. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON] , що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що вони подружні стосунки уже припинили, що вжиті судом заходи до примирення сторін позитивного результату не дали, суд приходить до висновку, що шлюб між ними слід розірвати. Відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача в користь позивачки 768 грн. 40 коп. судових витрат.

Outcome: approved