Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (надалі - позивачі) звернулися до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому просили визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачі зазначали, що з 1971 року є користувачами квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У 1995 році до цієї квартири було прописано [PERSON] . Однак фактично вона там ніколи не проживала, а тому втратила право користуватися нею. Відповідачка проти позову заперечувала. Стверджувала, що 21.02.1995 її було прописано у квартирі. Після розлучення батьків [PERSON] проживала разом із мамою окремо (у іншої бабусі). Бабуся [PERSON] періодично забирала її до себе на вихідні де вона проводила всі вихідні разом з татом, дідусем та бабусею. Коли їй виповнилось 16 років (у 2011) вона приходила до рідних та залишалась на вихідні. Разом з бабусею ходила за покупками, допомагала готувати їжу для всієї родини, прибирали в квартирі. З 2016 року за власні кошти купляла їжу, брала участь у витратах по утриманню квартири. З часом бабусине здоров`я погіршилося і [PERSON] купувала ліки та доглядала за нею, продовжувала проживати разом з дідусем, бабусею і батьком та вести спільний побут. Так тривало аж до моменту смерті бабусі. Після смерті бабусі позивачі обмежили їй доступ до квартири. Майже рік вона не може потрапити до квартири. На прохання надати екземпляр ключів, родичі (позивачі) відмовили, а ключ, який є в неї, не підходить до замка. [PERSON] звернулася із позовом, в якому просила зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням [PERSON] , шляхом її вселення до квартири [ADDRESS] . Суд заслухав пояснення сторін, дослідив та оцінив докази, та встановив такі обставини. 31.12.1971 Виконкомом Київської міської ради депутатів трудящих видано [PERSON] ордер на житлове приміщення № Г 172672 від 31.12.1971 - квартиру [ADDRESS] . Як члени сім`ї наймача зазначені чоловік - [PERSON] та син - [PERSON] . Позивачі є дідом ( [PERSON] ), батьком ( [PERSON] - виключено зі складу позивачів у зв`язку зі смертю) та дядьком ( [PERSON] ) відповідачки. Відповідачка набула права користування спірним житловим приміщенням 21.02.1995 як член сім`ї наймача - онука. Батько відповідача - [PERSON] помер [INFO] . Судом достеменно встановлено, що у спірній квартирі фактично проживає дід відповідача. Також до березня 2019 року у вказаній квартирі проживала бабуся [PERSON] , яка померла [INFO] . Сторони дали протилежні пояснення щодо проживання [PERSON] у цій квартирі. [PERSON] визнала, що у квартирі не проживає тривалий час, понад 6 місяців. Цей факт підтверджується також поясненнями позивача, актом від 23.10.2019, що був засвідчений майстром ЖЕД 903, начальником ЖЕД № 903 та сусідами, показами позивачів як свідків ( [PERSON] , [PERSON] ). З цих доказів вбачається, що відповідачка не проживає у квартирі щонайменше з березня 2019 року. Таким чином, ключовим питанням у справі є поважність причин, внаслідок яких відповідачка не проживає у житловому приміщенні. Спірна квартира належить до комунального житлового фонду. Відносини, пов`язані з її користуванням, регулюються Житловим кодексом Української РСР. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 522/18540/18-ц (провадження № 61-84св21) аналіз ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21) вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивач повинен довести факт непроживання у приміщенні понад 6 місяців. Натомість відповідачка повинна довести поважність причини непроживання у спірному житлі. Відповідач не надала доказів, що підтверджують її постійне проживання у квартирі з 1995 року. Епізодичні відвідування родичів - діда, баби та дядька, що жили у цій квартирі, навіть якщо й припустити, що такі мали місце, не свідчать про постійне користування квартирою. Фактично вона проживала в іншому місці і потреби у житлі не виявляла (навіть після досягнення повноліття, тобто моменту, коли мала можливість самостійно обирати місце свого проживання). Відповідач не довела також спроби вселитися та створення їй перешкод у користуванні житловим приміщенням позивачами чи іншими особами. Відомості про виклик поліції на її заяву, яка була зареєстрована управлінням поліції 25.02.2020 про чинення перешкод у вселенні, суд відхиляє, оскільки цей доказ з`явився після звернення позивачів до суду і не підтверджує обставин, що існували до цього. З цих самих причин не може бути доказом чинення перешкод у вселенні зустрічний позов. Немає також самостійного правового значення реєстрація за місцем квартири малолітньої дитини. Тим більше вимог, що стосуються прав дитини на спірне житло, позов не містить. Зважаючи на характер спірних правовідносин, самих лише пояснень відповідачки та її матері ( [PERSON] ), наданих під присягою, без підтвердження їх іншими засобами доказування, недостатньо для переконання суду в існуванні обставин, на які вона покликається як підставу позову. При цьому суд зазначає, що на сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ) ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що [PERSON] , хоча і зареєстрована за вказаною адресою, проте в зазначеній квартирі протягом тривалого часу, щонайменше з досягнення повноліття, не проживала, витрат на утримання квартири не несла. Причини непроживання у спірній квартирі не є поважними. Зважаючи на неприязні особисті відносини між позивачами та відповідачкою, вияв яких суд спостерігав в судовому засіданні, спільне проживання порушить житлові права та інтереси позивачів, посилить конфлікти та не буде сприяти вирішенню спору. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. З огляду на встановлені судом обставини та правовідносини, Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову. Судові витрати слід покласти на відповідача. Враховуючи наведене,

Outcome: approved