Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

[PERSON] 10 квітня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення сум депозитних вкладів, грошових коштів і витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилалася на те, що 25 і 27 березня, 23 жовтня, 19, 20 і 21 листопада, 10 грудня 2014 року і 23 січня 2015 року вона уклала з відповідачем договори банківських строкових вкладів «Пенсійний до 8-го Березня», «Стандарт» і «Класік» і згідно умов цих договорів внесла в касу цього банку 21000 грн., 110250 грн., 12795 доларів США, 4000 доларів США, 5000 доларів США, 5000 доларів США, 3000 доларів США і 26550 доларів США строком - від одного місяця до одного року, за користування коштами позивача згідно умов цих договорів при їх укладенні було встановлено обумовлені відсотки річних. Вклади (окремі) позивачкою поповнювалися. Договори укладено і вони почали виконуватися. Зараз термін дії вказаних договорів закінчився. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаними вкладами, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачці фактично завдана матеріальна шкода та просила стягнути з відповідача на виконання умов укладених між ними договорів суми всіх вказаних депозитних вкладів, повернути кошти згідно відповідей банку про баланс рахунків і розрахунків самої позивачки, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги фактично не визнав повністю, заперечував проти них, вважав ці вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] 25 і 27 березня, 23 жовтня, 19, 20 і 21 листопада, 10 грудня 2014 року і 23 січня 2015 року уклала з відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» договори банківських строкових вкладів «Пенсійний до 8-го Березня», «Стандарт» і «Класік» і згідно умов цих договорів внесла в касу цього банку 21000 грн., 110250 грн., 12795 доларів США, 4000 доларів США, 5000 доларів США, 5000 доларів США, 3000 доларів США і 26550 доларів США строком - від одного місяця до одного року, за користування коштами позивача згідно умов цих договорів при їх укладенні було встановлено обумовлені відсотки річних. Вклади (окремі) позивачкою поповнювалися. Договори укладено і вони почали виконуватися. Зараз термін дії вказаних договорів закінчився. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаними вкладами, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачці фактично завдана матеріальна шкода та просила стягнути з відповідача на виконання умов укладених між ними договорів суми всіх вказаних депозитних вкладів, повернути кошти згідно відповідей банку про баланс рахунків, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до умов договору сторін відповідач зобов'язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок. Згідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 25 і 27 березня, 23 жовтня, 19, 20 і 21 листопада, 10 грудня 2014 року і 23 січня 2015 року уклала з відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» договори банківських строкових вкладів «Пенсійний до 8-го Березня», «Стандарт» і «Класік» і згідно умов цих договорів внесла в касу цього банку 21000 грн., 110250 грн., 12795 доларів США, 4000 доларів США, 5000 доларів США, 5000 доларів США, 3000 доларів США і 26550 доларів США строком - від одного місяця до одного року, за користування коштами позивача згідно умов цих договорів при їх укладенні було встановлено обумовлені відсотки річних. Вклади (окремі) позивачкою поповнювалися. Договори укладено і вони почали виконуватися. Зараз термін дії вказаних договорів закінчився. Але вказані кошти банк позивачу в добровільному порядку не повертає. Вищезазначені дії відповідача порушують безпосередньо ч. 2 ст. 1060 ЦК України та умови договорів вкладу сторін, згідно яких відповідач зобов'язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок. Крім вищезазначених норм, відповідач порушує ст. 629 ЦК України, згідно якої договір є обов'язковим для виконання сторонами, тобто в даному випадку відповідач в обов'язковому порядку повинен виконувати перед позивачем умови укладеного ними договору Щодо валюти виконання зобов'язання та ціни позову, то це обґрунтовується наступним. У відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України - «Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях». В даному випадку грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в гривні і долару США, що підтверджується сторона, умовами договорів та відповідними квитанціями про сплату. Відповідно вкладник вимагає стягнути вклад у тій валюті, в якій банк повинен був виконати зобов'язання, а саме у доларах США та в національній валюті. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з того, що позивач всі передбачені договорами сторін умови виконав в повному обсязі; відповідач укладав договори, приймав кошти і зобов'язувався їх виконати у відповідності до норм чинного законодавства незалежно від мораторію та інших чинників, тому відповідач мав можливість виконати умови договорів і повернути вклади позивачу, але без поважних причин цього не зробив. Статтею 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Згідно п. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесено вклад, застосовується положення про договір банківського рахунку. Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом. Відповідно до умов договору сторін відповідач зобов'язується повністю повернути вклад по закінченню терміну договору. Таким чином, відразу після закінчення дії договору або після першої вимоги позивача у відповідача виник обов'язок по поверненню вкладів позивачу. Відповідно до умов договору сторін відповідач несе відповідальність за неналежне виконання своїх зобов'язань. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідача, пов'язаними з невиконанням належним чином умов укладених договорів і закону позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження представника відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання представником відповідача позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь [PERSON] суму банківського строкового вкладу (депозит) за договором «Пенсійний до 8-го Березня» від 25 березня 2014 року в сумі 387641 грн., стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь [PERSON] суму банківського строкового вкладу (депозит) за договором «Пенсійний до 8-го Березня» від 27 березня 2014 року в сумі 482146 грн. 25 коп., стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь [PERSON] суму банківського строкового вкладу (депозит) за договором «Стандарт» від 23 жовтня 2014 року в сумі 12795 доларів США, стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь [PERSON] суму банківського строкового вкладу (депозит) за договором «Стандарт» від 19 листопада 2014 року в сумі 4000 доларів США, стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь [PERSON] суму банківського строкового вкладу (депозит) за договором «Стандарт» від 20 листопада 2014 року в сумі 5000 доларів США, стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь [PERSON] суму банківського строкового вкладу (депозит) за договором «Стандарт» від 21 листопада 2014 року в сумі 5000 доларів США, стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь [PERSON] суму банківського строкового вкладу (депозит) за договором «Стандарт» від 10 грудня 2014 року в сумі 3000 доларів США, стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь [PERSON] суму банківського строкового вкладу (депозит) за договором «Класік» від 23 січня 2015 року в сумі 26550 доларів США, а також стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь держави судовий збір в сумі 3654 грн.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення сум депозитних вкладів, грошових коштів і витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved