Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

[PERSON] 09.09.2019р. звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу посилаючись на те, що подружнє життя не склалося, кожен живе окремим життям та інтересами. Все це призвело до того, що сторони не підтримують шлюбні відносини, разом не проживають, не ведуть спільного господарства. Також позивач в позовній заяві просила стягувати на її користь з відповідача аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі в розмірі 1/4 частини доходів відповідача, оскільки відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина, офіційно працевлаштований на посаді звукорежисера 1 категорії в КУ «Одеський академічний театр музичної комедії ім..М.Водяного», тому може сплачувати аліменти на утримання сина. Протягом тривалого часу відповідач життям дитини не цікавиться та й участі у його вихованні не приймає, тому проживання сина разом з позивачем буде відповідати інтересам дитини. [PERSON] має можливість забезпечити [PERSON] належні умови проживання, повною мірою займається вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі. Також позивач зазначила, що не чинитиме перешкоди у спілкуванні [PERSON] з сином та буде сприяти, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування батька. Позивач та її представник в засіданні підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Також [PERSON] вказала, що сімейні стосунки погіршились з народженням дитини, разом не проживають, примирення між сторонами не можливе. Відповідач підтвердив неможливість примирення з позивачем та вказала про згоду на розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини його доходів та визначення місця проживання малолітнього сина разом з матір`ю. Також повідомив, що працює звукорежисером в КУ «Одеський академічний театр музичної комедії ім..М.Водяного» та отримує дохід близько 8000 грн.. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони зареєстрували шлюб 11.03.2017 року у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №469, згідно оригіналу свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.9). У позивача та відповідача є спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.12). Причинами розпаду сім`ї стали різні характери та інтереси, погляди на шлюб та сім`ю, відсутність взаєморозуміння, у зв`язку з чим сторони не підтримують подружні відносини. Згідно ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи причину розірвання шлюбу та не бажання позивача та відповідача примиритися, суд вважає, що надавати строк для примирення недоцільно, тому що це суперечить інтересам сторін. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані і доказані, а тому шлюб слід розірвати. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, слід зазначити наступне. Згідно з довідкою ПП «Панаір 3000» від 09.03.2019р., [PERSON] працює на вказаному підприємстві з 18.01.2019р. на посяді «Менеджер зі збуту» (наказ від 18.01.2019р. №18/01, посадовий оклад 10100,00 грн.(а.с.13). Неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з позивачем, а саме: [ADDRESS] (а.с.19). Місцем проживання фізичної особи у віці до десяти років є, відповідно до положень частини 4 статті 29 ЦК України, місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено. Згідно з нормами ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Нормами ч.1 та 2 ст.161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до висновку Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] .. Оцінивши усі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що [PERSON] працевлаштована, може забезпечити належні умови проживання та розвитку дитини. При вирішенні спору, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина може бути розлучена з батьком не встановлено. Жодних фактів, що залишення дитини з матір`ю буде суперечити інтересам [PERSON] , не встановлено. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем вимог, суд вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , який досяг двохрічного віку, з матір`ю [PERSON] .. Що стосується вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, то вони підлягають задоволенню з наступних підстав. На даний час дитина знаходиться на утриманні позивача, а відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Згідно з нормами ч.1 та 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Згідно з вимогами ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Нормами ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на території України з 27.09.1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум: для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. Отже, починаючи з 28.08.2018р., законодавством визначено мінімальний розмір аліментів на одну дитину, розмір яких на час розгляду справи складає 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме 889,50 гривень (50% від 1779,00 грн.). Судом встановлено, що дитина виховуються позивачем і потребує матеріальної допомоги, відповідач працездатний, отримує дохід. З урахуванням встановлених обставин, що мають істотне значення, а саме стану здоров`я батька та матері дитини, матеріального становища платника та мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину (ч.2 ст. 182 СК України), враховуючи визнання відповідачем заявлених позовних вимог в розмірі 1/4 частини від його заробітку, суд вважає за можливе визначити аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що не буде порушувати права відповідача та забезпечить утримання неповнолітньої дитини. Згідно зі ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Нормами ч.1 ст.430 ЦПК України визначено, що суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, враховуючи вказану норму суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу необхідно зазначити наступне. Згідно з нормами ч.1,2 ст.137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до вимог ч.3 ст.133 ЦПК України вказані витрати відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Приймаючи до уваги розрахунок, викладений в звіті до договору про надання правової допоги, враховуючи представлені докази (а.с.20-22,24) та виходячи із вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд вважає за необхідне вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити у розмірі 2000 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає також стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1536,80(768,40*2) грн та в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40грн..

Outcome: approved