Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання недійсним договору оренди квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 22.08.2012р. було укладено договір оренди квартири. Зазначає, що при підписанні договору сторони не прагнули настання правових наслідків укладення договору оренди нежитлового приміщення, оскільки зазначений договір підписувався лише з однією метою для того щоб відповідач мала змогу зареєструватися у квартирі, що їй допомогло б у працевлаштуванні у місті Києві. Отже вказаний договір має усі ознаки фіктивного правочину. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату час та місце проведення судового засідання про причини неявки суд не повідомив. За згодою позивача суд розглядає справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до положень ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до договору дарування квартири від 02.03.2002р. зареєстрованого КМБТІ від 26.11.2003р. за реєстровим номером 4260, записаний у реєстрову книгу № д1336-243, позивач є власником квартири [ADDRESS] (далі квартира). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, 22.08.2012р. між позивачем та відповідачем укладено договір оренди квартири, відповідно до якого позивач передає, а відповідач бере у тимчасове володіння та користування квартиру. При цьому, відповідно до п. 3.3, 3.4 договору передача квартири оформлюється актом здачі - приймання квартири та вважаються фактично переданими в оренду з моменту підписання вказаного акту. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюється законом. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Судм встановлено, що вказана квартира відповідно до укладеного догвору оренди, відповідачу за актом приймання - передаі не передавалась. Разом з тим, з 12 жовтня 2012 року вказана квартира була передана [PERSON] за договором оренди № 31 від 12.10.2012р. та № 40 від 12 жовтня 2013 року. Крім цього, [PERSON] щомісяця, як того вимагають укладені договори сплачує позивачу орендну плату у розмірі 5 800 грн. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду що кожного місяця на протязі приблизно півроку за проханням позивача отримує від [PERSON] грошові кошти як орендну плату за користування квартирою. Також [PERSON] був свідком передачі квартири у постійне платне користування дійсному орендарю. Водночас, комунальні послуги оплачуються Позивачем, про що свідчать квитанції за 2012-2013 рр.. Факт не проживання відповідача у Квартирі підтверджується також Актом від 19.11.2013 р., складений працівниками ТОВ «Київжитлосвіт» за участю сусідів. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визначений судом недійсним. Статтею 203 ЦК України, встановлюються вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно із зазначеною статтею: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи вищевказане, суд дійшов до висновку про недійсність договору б/н від 22.08.2012 року на підставі того, що зміст договору б/н від 22.08.2012 року суперечить нормам ЦК України, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України, договір оренди житла є оплатним; договір оренди б/н від 22.08.2012 року не був спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним; договір оренди б/н від 22.08.2012 року був по своїй суті фіктивним, вчинений лише для виду, знаючи заздалегідь, а його сторони наперед знали що він не буде виконаний. Відповідно до ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання договору недійсним ґрунтуються на підставах недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved