Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ), в особі представника [PERSON] , звернувся до суду з позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - відповідач, ПАТ «Укрсоцбанк»), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, Заступника начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Медведєвої Олени Олегівни, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 24 квітня 2008 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено Договір кредиту № 40.29-48/386, відповідно до п. 1.2 якого позичальнику надані кошти на придбання автомобіля. 24 квітня 2008 року, в забезпечення виконання зобов`язань позивача за Кредитним договором, між [PERSON] та відповідачем укладено договір застави № 013/389-3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В., за реєстровим номером 1512, на підставі якого позивач передав відповідачу у заставу власний автомобіль марки «Honda», модель «Accord», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . 18 травня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. вчинено виконавчий напис № 3902, яким звернуто стягнення на даний транспортний засіб для погашення заборгованості перед відповідачем на загальну суму 247 295, 95 грн. Даний виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у заступника начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Медведєвої Олени Олегівни, виконавче провадження № 38916994. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом. Період, за який провадиться стягнення: з 04.02.2012 р. по 01.02.2013 р. Ухвалою суду від 02.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.03.2020 замінено відповідача - АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, однак представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Представник Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи у відсутність представників. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Суд, в порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 24.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено Договір кредиту № 40.29-48/386, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 27 090, 00 доларів США, зі сплатою 8.88 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку, вказаного у даному Договорі, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 23 квітня 2015 року, цілі кредитування - для оплати придбаного автомобіля марки «Honda», модель «Accord», 2008 року випуску (а. с. 20-25). В забезпечення зазначеного Кредитного договору між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] 24.04.2008 було укладено договір застави транспортного засобу марки «Honda», модель «Accord», 2008 року випуску, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В. (а.с. 26-29). 18.05.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. зареєстровано в реєстрі за № 3902 виконавчий напис, яким, зокрема, на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб «Honda», модель «Accord», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . Зазначене рухоме майно передане в заставу [PERSON] за договором застави № 013/389-З, посвідченим Бочаровою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 24 квітня 2008 року за реєстром № 1512, в якості забезпечення зобов`язань за Договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 40.29-48/386 від 24 квітня 2008 року, укладеним між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», строк платежу за яким настав 05 лютого 2013 року. Період за який здійснюється стягнення: з 04 лютого 2012 року по 01 лютого 2013 року. Сума заборгованості за даним виконавчим написом становить 247 295, 95 грн. (а. с. 30). Також, головним державним виконавцем Тертичною В.В. 17.07.2013 року відкрито виконавче провадження № 38916994 з примусового виконання виконавчого напису № 3902 від 18.05.2013 р., та здійснено ряд виконавчих дій у даному виконавчому провадженні. Відповідно до ст.18 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), (у редакції чинній на момент здійснення виконавчого напису) нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Законом України №1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції чинній на момент здійснення виконавчого напису) визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Пунктом 1 частини першої статті 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору. За змістом статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. Обтяжувач та боржник повинні досягти згоди про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження. Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 20 Закону України «Про заставу», (у редакції чинній на момент здійснення виконавчого напису), встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. У частині першій статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат», (у редакції чинній на момент здійснення виконавчого напису), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Частиною першою статті 50 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним - Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». При цьому частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі (далі - Реєстр) відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача. У статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Згідно зі статтею 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави. Тобто, ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави. Порядок ведення Державного реєстру та внесення відомостей до нього врегульовано статтею 42 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою держателем Реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. До Реєстру вносяться, зокрема, відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Частиною четвертою статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження. Порядок ведення Реєстру затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830 (далі - Порядок № 830). Пунктом 4 Порядку № 830 визначено, що державна реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису. Процедура вчинення виконавчого напису врегульована у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява (підпункт 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком № 1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5). Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5). Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону № 1255-IV України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його не скасовано виданим пізніше загальним актом. Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону № 1255-IV. Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису. При цьому неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», а не вчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних. У зв`язку з викладеним Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.05.2018 у справі №320/8269/15-ц дійшла висновку, що факт недотримання стягувачем положень частини третьої статті 24 та частини першою статті 27 Закону № 1255-IV і нездійснення ним до вчинення виконавчого напису реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження є достатньою правовою підставою для визнання за рішенням суду виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 23.10.2019 зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. надати до суду належним чином завірені копії всіх документів, на підставі яких 18 травня 2013 року вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за номером 3902, однак документи, на виконання даної ухвали, до суду не надходили. Однак, позивачем надано до суду витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит органу державної влади, відповідно до якого зазначено: «звернення стягнення: не зареєстровано». Відповідачем встановлені судом обставини не спростовано. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, враховуючи викладене вбачається, що у справі не надано суду доказів реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет застави згідно договору застави автомобіля «Honda», модель «Accord», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Отже не доведення вчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави та документів на її підтвердження, а також спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації, свідчить про вчинення виконавчого напису без таких документів, що вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних та має наслідком визнання її такої, що не підлягає виконанню. Разом з цим, 24.07.2020 до суду надійшла заява представника відповідача від 16.07.2020 про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду лише 19.07.2019 року. У відповідності до стст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 3 статті 267 ЦК України регламентує, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, обґрунтовуючи заяву про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, позивач зазначив, що про виконавчий напис від 18.05.2013 року, зареєстрований в реєстрі за номером 3902, останньому стало відомо з моменту ознайомлення його представником з матеріалами виконавчого провадження № 38916994, а саме з 21.12.2018, на підтвердження додає копію заяви на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 38916994, копію зовнішньої та внутрішньої сторінок обкладинки матеріалів виконавчого провадження № 38916994 з відміткою про ознайомлення. Також позивач посилається на те, що матеріали виконавчого провадження №38916994 не містять доказів вручення останньому, як боржнику, копії постанови про відкриття даного виконавчого провадження, адже, з копії повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що поштове відправлення не було вручено позивачу. Однак, суд не бере до уваги дані твердження позивача, оскільки на повідомленні про вручення даного поштового відправлення міститься відмітка «доставлено в поштову скриньку після двох спроб вручення», де перші дві спроби датовано «03.08.2013 року о 18.10 год.», та «04.08.2013 о 15.00 год.». Разом з цим, відповідно до Договору застави № 013/389-3, Заставодавець має право володіти та користуватися Предметом застави, відповідно до його функціонального призначення та технічних можливостей. Заставодержатель має право звернути стягнення на Предмет застави відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання Заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою за цим Договором, вони не будуть виконані. Так, вбачається, що у разі не виконання позивачем зобов`язань, передбачена можливість звернення стягнення на предмет застави - автомобіль «Honda», модель «Accord», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Разом з цим, позивач не заперечує факт виникнення заборгованості перед відповідачем. Також, відповідно до постанови головного державного виконавця Тертичної В.В. від 24.09.2013 року про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні ( ВП № 38916994), зазначено, що 19.09.2013 державним виконавцем складено акт опису та арешт майна боржника, а саме: транспортний засіб марки «Honda», модель «Accord», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . Верховний Суд у постанові від 04.07.2018 року по справі № 757/29988/17-ц висловив наступну правову позицію. За правилами частини першої статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже можливо втратили достовірність і повноту із пливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінг та інші проти Сполученого Королівсьва»; пінкт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.03.2019 року по справі № 367/1315/15-ц, стаття 261 ЦК України пов`язує початок перебігу строку позовної давності не лише з моментом коли особа дізналася про порушення її права, а й з моментом, коли особа в силу розумних причин мала дізнатися про таке порушення, що передбачає презумпцію можливості та обов`язку особи цікавитися станом своїх майнових прав, оскільки відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Враховуючи презумпцію можливості та обов`язку особи цікавитися станом своїх майнових прав, позивач мав можливість та зобов`язаний був знати про стан своїх майнових прав, зокрема про обтяження його майна. Однак, позивач всупереч вказаній правовій позиції не довів факту, через який не знав про порушення свого цивільного права, та факту того, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права впродовж тривалого часу в період з 18.07.2013 року (дата відкриття виконавчого провадження - 17.07.2013) до 18.07.2016 року з урахуванням акту та постанови державного виконавця про опис та арешт майна, зокрема транспортного засобу марки «Honda», модель «Accord», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Так, враховуючи викладене, вбачається, що жодних підстав, які б обґрунтовували чому позивач раніше не міг дізнатися про порушення своїх прав та реалізувати право на пред`явлення позову до суду у строк, визначений законодавством, останнім не доведено. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, враховуючи, що позовна давність на час звернення до суду з даним позовом спливла, представником відповідача заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, у задоволенні позову потрібно відмовити повністю. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed