Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

[PERSON] 11 червня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 1, 2, 9, 10 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 20 червня 2018 року позивачем було подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року позов було прийнято до розгляду суду і відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року було викликано для допиту у якості свідка [PERSON] ; явку позивача [PERSON] для участі та дачі особистих пояснень у судовому засіданні визнано обов`язковою. Позивач у своєму уточненому позові, а її представник у ході судового розгляду позивач та її представник посилалися на те, що 22 лютого 2017 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики № 307, посвідчений нотаріально. Згідно з умовами договору позивач надала відповідачеві грошові кошти у розмірі 82 500 гривень строком до 22 серпня 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кошти у зазначений строк, та сплатити 5% від зазначеної суми. Також сторони погодили, що у разі невиконання боржником зобов`язань, він сплачує штраф у розмірі 12 % від простроченої суми за кожен місяць. Свої зобов`язання щодо надання грошових коштів позивач виконала у повному обсязі, а відповідачем взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми боргу виконано не було. Позивач у своєму позові просила суд стягнути з відповідача на її користь 170 575 гривень 04 коп., з яких: 60 060 гривень 00 коп. основного боргу, 39 362 гривні 50 коп. процентів за договором позики, 65 404 гривні 80 коп. штрафних санкцій, 5 747 гривень 74 коп. інфляційних збитків, а також судові витрати у розмірі 1 705 гривень 75 коп. Відповідач та його представник у відзиві на позов та ході судового розгляду позов визнали частково. У відзиві на уточнену позовну заяву зазначали, що позивач отримав від позивача у позику грошові кошти у розмірі 65 000 гривень, саме з цієї суми розраховувалися відсотки. Відповідач надала реквізити для перерахування боргу на банківську картку, оформлену на ім`я [PERSON] Частково зобов`язання перед позивачем [PERSON] виконав та сплатив позивачеві 34 025 гривень 50 коп. Просили суд стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 5 974 гривень 50 коп., суму процентів за період з 22 лютого 2017 року по 22 серпня 2017 року, штрафні санкції у розмірі 5 000 гривень та індекс інфляції у розмірі 5 747 гривень74 коп., у задоволенні інших позовних вимог позивачу відмовити. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] вони є приятелями, вона заборгувала йому грошові кошти і повідомила, що на його картковий рахунок в рахунок погашення її боргу можуть надходити грошові кошти від інших осіб. З метою надання [PERSON] коштів у борг [PERSON] грошей їй не давав. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору позики грошових коштів від 22 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Тимофєєвою А.О. і зареєстрованого у реєстрі за № 307, [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 82 500 гривень і зобов`язався їх повернути у строк до 22 серпня 2017 року зі сплатою 5 % від суми позики (а.с. 14). Пунктом 2.3 зазначеного договору позики сторони погодили, що позичальник зобов`язаний на вимогу позикодавця сплатити інфляційні втрати, 3% річних від простроченої суми, а також штраф у розмірі 12% від простроченої суми за кожний місяць. 22 лютого 2017 року [PERSON] і [PERSON] з метою забезпечення виконання договору позики від 22 лютого 2017 року уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Тимофєєвою А.О. і зареєстрований у реєстрі за № 308, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку позивачеві домоволодіння [ADDRESS] і земельну ділянку площею 0,0975 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16). У день укладення договору позики [PERSON] було надано [PERSON] номер карткового банківського рахунку [PERSON] , на який необхідно було перераховувати належні до сплати грошові кошти. З метою погашення боргу відповідачем на рахунок [PERSON] платежами від 22 квітня 2017 року (а.с. 57), 23 червня 2017 року (а.с. 55), 22 серпня 2017 року (а.с. 54), 23 серпня 2017 року (а.с. 53), 17 жовтня 2017 року (а.с. 51), від 19 жовтня 2017 року (а.с. 52), 20 травня 2019 року (а.с. 117), було сплачено заборгованість за договором позики у розмірі 47 338 гривень, а також платежами від 22 березня 2017 року (а.с. 58), 22 травня 2017 року (а.с. 56), 02 березня 2018 року (а.с. 50) було сплачено разом 11 687 гривень 50 коп. відсотків за користування грошовими коштами, що було визнано стороною позивача як зарахування виконання зобов`язання. У судовому засіданні у якості свідка було допитано [PERSON] , який повідомив суду, що з позивачем знайомий близько трьох років, товаришують. Віє є фізичною особою-підприємцем з роздрібної торгівлі мобільними телефонами. Зазначив, що [PERSON] винна йому грошові кошти, та попередила, що на його картку будуть надходити кошти, у т.ч. від інших осіб. 22 лютого 2017 року позивачеві грошових коштів не надавав. Також підтвердив, що 20 травня 2019 року на його рахунок було зараховано 25 000 гривень, які сплатив відповідач. На підставі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлений договором. Згідно з договором позики грошових коштів [PERSON] отримав від позивача грошові кошти та зобов`язався повернути їх у строк по 22 серпня 2017 року, але на теперішній час відповідачем борг повернуто не у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору позики грошових коштів від 22 лютого 2017 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків у розмірі 5 % від суми позики, яку надано до 22 серпня 2017 року. Таким чином, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики грошових коштів, то після 22 серпня 2017 року позивач не має законних підстав нараховувати відсотки, передбачені договором позики грошових коштів, укладеним 22 лютого 2017 року між [PERSON] і [PERSON] Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, враховуючи часткове виконання зобов`язань щодо повернення тіла позики у розмірі 47 338 гривень (22 квітня 2017 року - 3 363 гривні, 23 червня 2017 року - 3 250 гривень, 22 серпня 2017 року - 3 225 гривень, 23 серпня 2017 року - 8 000 гривень, 17 жовтня 2017 року - 2 000 гривень, 19 жовтня 2017 року - 2 500 гривень, 20 травня 2019 року - 10 500 гривень та 14 500 гривень), розмір заборгованості за тілом позики складає 35 162 гривні (85 500 гривень - 47 338 гривень = 35 162 гривні), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Розмір відсотків, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, що розраховується наступним чином, складає: з 22.02.2017 року по 21.03.2017 року - 82 500 гривень * 5%/100% = 4 125 гривень; з 22.03.2017 року по 21.04.2017 року - (82 500 гривень - 3 363 гривні)* 5%/100% = 3 956 гривень 85 коп.; з 22.04.2017 року по 21.05.2017 року - 79 137 гривень * 5%/100% = 3 956 гривень 85 коп.; з 22.05.2017 року по 21.06.2017 року - 79 137 гривень * 5%/100% = 3 956 гривень 85 коп.; з 22.06.2017 року по 21.07.2017 року - (79 137 гривень - 3 250 гривень)* 5%/100% = 3 794 гривні 35 коп.; з 22.07.2017 року по 22.08.2017 року - (75 887 гривень - 3 225)* 5%/100% = 3 633 гривні 10 коп. Враховуючи, що [PERSON] частково було сплачено відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 11 687 гривень 50 коп. (22 березня 2017 року - 3 387 гривень 50 коп., 22 травня 2017 року - 3 300 гривень, 02 березня 2018 року - 5 000 гривень), то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти у розмірі 11 735 гривень 50 коп. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Розмір сукупного індексу інфляційних втрат за період з вересня 2017 року по квітень 2018 року, заявлених позивачем до стягнення, становить 109,57 %, тому з відповідача підлягає до стягнення 5 747 гривень 74 коп. (сума основного боргу 60 060 гривень * 9,57% = 5 747 гривень 74 коп.). Щодо позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у розмірі 65 404 гривень 80 коп. суд приходить до наступного. Відповідно до п. 2.3 договору позики від 22 лютого 2017 року позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 12 % від простроченої суми за кожен місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України встановлено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У позовних вимогах [PERSON] просить стягнути з відповідача 65 404 гривень 80 коп. штрафних санкцій, при цьому розмір основного зобов`язання за договором позики становить 35 162 гривні, тобто сума штрафних санкцій суттєво перевищує розмір грошового зобов`язання. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Захист від зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 3, 509 ЦК України, виходячи із засад справедливості, добросовісності і розумності, суд приходить до висновку про зменшення розміру суми штрафних санкцій до 5 000 гривень. Таким чином, загальна сума заборгованості складає 57 645 гривень 24 коп., яка складається з суми боргу у розмірі 35 162 гривень, процентів у розмірі 11 735 гривень 50 коп., інфляційних втрат у розмірі 5 747 гривень 74 коп., а також штрафних санкцій у розмірі 5000 гривень. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 576 гривень 40 коп. (57 645 гривень 24 коп. * 2 166 гривень 20 коп.: 216 620 гривень 25 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial