Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

[PERSON] , 02.05.2019 звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 1 000 євро за договором позики та 400 євро компенсації за користування коштами у період з 13.09.2018 по 01.12.2018, а всього 1 400 євро, а також 768 грн. 40 коп. судового збору. Вимоги мотивував тим, що 10.09.2018 позичив відповідачу до 12.09.2018 грошові кошти в сумі 1 000 євро, про що останній надав йому розписку, однак у визначений домовленістю строк [PERSON] свої зобов`язання по вищеозначеній розписці не виконав, та на його прохання повернути кошти, просив відтермінувати повернення боргу до 01.12.2018 та за користування такими коштами зобов`язався компенсувати йому 400 євро, про що 22.10.2018 надав [PERSON] розписку, однак у визначений домовленістю строк [PERSON] свої зобов`язання не виконав, на неодноразові прохання та звернення про повернення боргу відповідач не реагує, тому він змушений звернутись за захистом свого порушеного права до суду. Ухвалою судді від 20.05.2019 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. [PERSON] в суді вимоги підтримав покликаючись на мотиві викладені у заяві, окрім цього пояснив, що 10.09.2018 з [PERSON] в усній формі уклали договір позики грошових коштів в сумі 1 000 євро, які останній зобов`язувався повернути до 12.09.2018, про що [PERSON] надав йому власноруч написану розписку, що 22.10.2018, на вимогу повернути кошти, відповідач просив відтермінувати повернення коштів до 01.12.2018 та зобов`язався компенсувати 400 євро за користування коштами, що 05.01.2019 звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів, однак на час звернення до суду з позовом, [PERSON] в добровільному порядку такі кошти не повертає, надалі відтерміновує дату повернення боргу. Просить про стягнення з відповідача 1 000 євро за договором позики та 400 євро компенсації за користування коштами у період з 13.09.2018 по 01.12.2018, що в еквіваленті на 09.07.2019 складає 39 984 грн., а також 768 грн. 40 коп. судового збору. Відповідач в суді позов визнав з мотивів наведених позивачем у заяві, окрім цього пояснив, що дійсно 10.09.2018 позичив у [PERSON] для робочих цілей 1000 євро, які зобов`язувався повернути до 12.09.2018, між тим такі не повернув, що 22.10.2018 просив про відтермінування до 01.12.2018 та зобов`язався компенсувати 400 євро за користування його коштами. Окрім цього зазначив, що кошти не повернув через фінансові труднощі, однак зобов`язується такі повернути до кінця року. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 4, 13, 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). За положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). У висновку Верховного Суду України викладеному у постанові від 13.12.2017 у справі за № 6-996цс17 зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Із пояснень сторін в суді, із долученої до матеріалів справи оригіналу розписки від 10.09.2018 убачається, що [PERSON] , 10.09.2018 позичив [PERSON] 1 000 євро, останній зобов`язувався повернути кошти до 12.09.2018, про що [PERSON] надав [PERSON] власноручно написану розписку, між тим відповідач грошові кошти у строк, встановлений договором - не повернув (а.с. 24). Окрім цього, [PERSON] у розписці від 22.10.2018 просив [PERSON] відтермінувати до 01.12.2018 повернення коштів згідно з вищеозначеною розпискою від 10.09.2018 та зобов`язався компенсувати 400 євро за користування такими коштами (а.с. 33). За положеннями статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявними у позивача оригіналами розписок [PERSON] від 10.09.2018 та від 22.10.2018 долученими до матеріалів цивільної справи, останні підтверджують як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до 12.09.2018 та до 01.12.2018, відповідно (а.с. 24, 33). Верховний Суд України 11.11.2015 у справі за №6-1967цс15 роз`яснив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Із змісту боргової розписки [PERSON] від 10.09.2018 убачається, що при її складанні сторонами дотримано всіх істотних умов, зокрема зазначено дату складання (отримання коштів), прізвища, ім`я і по батькові сторін, валюту позики, зобов`язання про повернення коштів . Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Із пояснень позивача в суді, із долучених до матеріалів справи вимоги від 05.02.2019 убачається, що [PERSON] неодноразово звертався до відповідача як з усними, так і письмовою вимогою про повернення боргу, однак [PERSON] такі вимоги проігноровані (а.с. 6). Про те, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти у сумі 1 000 євро за договором позики та 400 євро компенсації за користування такими коштами у період з 13.09.2018 по 01.12.2018, у строк встановлений у розписках, ствердив в суді й сам [PERSON] . Згідно із ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику не повертає, однак зобов`язаний повернути, а саме грошові кошти в сумі 1000 євро за договором позики від 10.09.2018, то таку суму боргу за невиконання грошового зобов`язання слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку. Разом з цим, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). З урахуванням вищенаведеного, з [PERSON] слід також стягнути запропоновані ним же 400 євро компенсації за користування коштами у період з 13.09.2018 по 01.12.2018 згідно розписки від 22.10.2018 (а.с. 33). Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст.524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (Постанова Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі за N 6-284цс17). Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 09.07.2019, заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 400 євро, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України складає 39 984 грн., відтак грошові кошти у вищеозначеному розмірі підлягають стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] . Суд, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , враховує також безумовне визнання відповідачем позову, а також вимоги ч. 4 ст. 206 ЦПК України. При цьому, постановляючи рішення про стягнення суми боргу, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved