Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

[PERSON] в серпні 2016 року звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на заставне майно- автомобіль марки Nissan модель Micr, н.д.р. АТ3571АО, що належить [PERSON] шляхом продажу предмету застави будь-яким способом третій особі з наданням права позивачу зняття з реєстраційного обліку в органах та установах МВС України, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] по договору позики-застави з майновим поручителем [PERSON] від 01.06.2010 року в розмірі 286 452грн.. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю. Відповідач 1,2 в судові засідання не зявлялися, належним чином повідомлені про судові засідання, причини неявки суду не повідомили. Позивач не заперечив проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.06.2010р. між [PERSON] та [PERSON] виникли відносини за договором позики на суму 11500 доларів США, строком повернення до 01.06.2014р.. З метою забезпечення виконання зобовязання, що виникло на підстав договору позики, 01.06.2010р. між [PERSON], як позикодавцем, [PERSON] як позичальником та [PERSON] як заставодавцем був укладений договір позики-застави, предметом якого був автомобіль марки Nissan модель Micr, н.д.р. АТ3571АО, що належить [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 22.03.2008р., заставною вартістю 90000грн., по зобовязаннях [PERSON] на суму 1500 доларів СШа, що становить 91138.65грн., строком погашення до 01.06.2014р. Довіреністю від 21.03.2011 року [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти інтереси власника, в т.ч. розпоряджатися заставним автомобілем. Додатком №1 до договору-застави, укладеного 31.05.2014р. збільшено строк виконання зобовязань до 05.06.2016р. та представником сторони заставодавця діяла [PERSON] від імені [PERSON]. Даний договір було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а 01.06.2016р. зареєстровано зміни до Реєстру про внесення двох боржників: [PERSON] та [PERSON], а 02.06.2016р. внесено зміну про заміну боржника з [PERSON] (яка тільки діяла в інтересах власника) на [PERSON] Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.11.2016 року (не набрало законної сили) було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики і сумі 11 500 доларів США, що еквівалентно 264 059.32 грн. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт підписання розписки, свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як слідує з ухваленого рішення суду позичальник умови договору позики не виконав, кошти в сумі 11 500 доларів США не повернув позикодавцю, який є одночасно заставодержателем майна автомобіля належного заставодавцю [PERSON], яка відмінна від особи позичальника [PERSON]. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст..19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем (з 05.01.2017р.) на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Договором застави сторони передбачали порядок стягнення (п.6,7), в т.ч. за рішенням суду шляхом продажу застави в т.ч. будь-якій особі від імені заставодавця. А тому, з врахуванням вищезазначеного, дані вимоги позивача про звернення стягнення на заставне майно - автомобіль марки Nissan модель Micr, н.д.р. АТ3571АО, що належить [PERSON], шляхом продажу предмету застави будь-яким способом третій особі з наданням права позивачу зняття з реєстраційного обліку в органах та установах МВС України, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] по договору позики-застави з майновим поручителем [PERSON] від 01.06.2010 року в розмірі 286 452грн.., підлягають до задоволення. Пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета застави, позивачем не надано суду. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 14, 15, 16, 526, 530, 610-612, 1046-1049 ЦК України, ст..19-20 Закону України «Про заставу»,

Outcome: approved