Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] в січні 2016 року заявила позов до ФОП [PERSON] про розірвання трудового договору. До початку розгляду справи по суті позивач змінила підставу та предмет заявленого позову і згідно заяви просила стягнути з відповідача на свою користь 32628 грн. 72 коп. на погашення заборгованості із заробітної плати, 36371 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, 10000 грн. на компенсацію моральних збитків, зобов'язати відповідача виплатити податки на заробітну плату, а також зобов'язати органи ДМС України зняти [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання. [PERSON] подала заяву, за якою на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, суд вважає за можливе постановити заочне рішення на підставі наявних доказів. Судом встановлено таке. [PERSON] 27.04.2011 року уклала з ФОП [PERSON] трудовий договір. Цього ж дня, договір було зареєстровано у Святошинському районному центрі зайнятості в м. Києві за №02751100720. За договором, [PERSON] поступила на роботу до ФОП [PERSON] адміністратором та продавцем товару, на строк з 27.04.2011 року до 27.04.2012 року, із заробітною платою 960 грн. на місяць. Позивач вказує, що з часу укладення договору не отримувала заробітну плату, у зв'язку з чим 01.11.2013р. припинила роботу за трудовим договором, проте відповідач до цього часу не виплатив їй 32628 грн. 72 коп. заробітної плати. Будь яких доказів на спростування даних доводів відповідачем не надано, а тому суд вважає, що вимоги в позову в цій частині підлягають задоволенню на підставі ст.ст. 21, 115 КЗпП України, ст. 21 ЗУ «Про оплату праці». Вимоги позову про покладення на відповідача обов'язку сплатити податки на заробітну плату, на думку суду, є зайвими, оскільки такий обов'язок на роботодавця покладено безпосередньо законом. Під час розгляду справи, сторони в позасудовому порядку розірвали трудовий договір з 01.11.2013р. на підставі п 1.ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Позивач вказує, що наявність трудового договору позбавляла її можливості працевлаштуватись, а тому вважає, що має право вимагати середній заробіток за час вимушено прогулу. Проте, такий заробіток відповідно до ст. 235 КЗпП України, виплачується лише у разі поновлення на роботі, затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, та уразі якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Тому, в задоволенні відповідних вимог позову слід відмовити, за безпідставністю. Що стосується вимог позову про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що така шкода позивачу завдана, її розмір позивачем достатньо обґрунтований, а тому ці вимоги можуть бути задоволені на підставі ст. 237-1 КУпП України. Вимоги ж позову про зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги можуть бути заявлені безпосередньо до [PERSON], в той час як відповідачем в даній справі заявлено ФОП [PERSON], тобто ці вимоги заявлені до неналежної особи. Отже, позов підлягає задоволенню частково, відповідно до висновків суду, що наведені вище. За такого рішення, витрати у справі суд покладає на відповідача пропорційно частці задоволених вимог.

Outcome: partial