Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

[PERSON] 25.12.2014 р. звернувся до суду із позовом до [PERSON] як представник малолітнього [PERSON], [INFO] р. про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення з квартири [ADDRESS] і зняття його з реєстрації за вказаною адресою, вказавши наступне. Однокімнатна квартира [ADDRESS] належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.04.2014 р. після смерті його брата [PERSON] Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно р.№5507791. Відповідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 31.07.2014 р. [PERSON] була виселена та знята з реєстраційного обліку по цієї квартирі. Однак, в квартирі залишився проживати та зареєстрований малолітній [PERSON], якій є для нього, як і його мати (відповідачка по справі) є сторонньою людиною; своєї згоди на їх реєстрацію та проживання він не надавав. Тому, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] Відповідачка позовні вимоги не визнала, стверджувала суду, що [PERSON] є сином померлого [PERSON], з яким вона проживала разом декілька років, поселився в цю квартиру на законних підствах, зі згоди власника [PERSON] і, тому, має право на дану квартиру. Іншого житла у неї або дитини немає. Підтвердила, що не є власником спірної квартири, та не зареєстрована в неї. Представник 3 особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради заперечували проти позову вказавши, що при вирішення спору суд насамперед повинен користуватись інтересами дитини; у спірної квартири малолітній [PERSON] проживає є народження, відвідує д/с, перебуває на обліку в дитячій поліклініки за цією адресою; іншого житла у нього, у його матері не має. Дитина взята на облік як така, що опинилась в складних життєвих обставинах. Представник Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС в Харківської області просив справу розглянути за їх відсутності, про що надав письмову заяву. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані письмові докази, приходить до наступного. Однокімнатна квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.04.2014 р. після смерти [PERSON] Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно р.№5507791, що підтверджується витягом. У зазначеної квартири зареєстрована одна особа: [PERSON], [INFO] р., що підтверджується довідкою з місця проживання, якій міститься в матеріалах справи. Відповідачка та представник 3-ї особи, заперечуючи проти позову, стверджували, що його задоволення порушить права та інтереси малолітньої дитини, оскільки, іншого житла для проживання у нього немає, і суд повинен дану обставину взяти до уваги; дитина була зареєстрована в квартирі зі згоди колишнього власника Але, з такими твердженнями суд погодитись не може. Дійсно, статтею 3 Конвенції Про права дитини (20 листопада 1989 року) закріплено, що « В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.» Разом з тим, частиною 2 статті 27 Конвенції зазначено, що « 2. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини» Згідно до частини 3 цієї статті «Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом». Національне законодавство України наголошує, що «2. Якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника» ст. 14 Сімейного Кодексу України). Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень (стаття 154 цього Кодексу) Викладене дозволяє зробити суду висновок, що на відповідачку, як на мати малолітнього [PERSON], законом покладена основна відповідальність за забезпечення і створення (в межах своїх здібностей і фінансових можливостей) умов життя та за захист прав/інтересів своєї дитини. Але, відповідачка, усно стверджуючи в суді, що малолітній [PERSON] є сином колишнього власника житла ([PERSON], якій помер у 2011 році) та, як наслідок, його спадкоємцем, зі свого боку до теперішнього часу будь-яких дій, спрямованих на захист прав дитини та встановлення її походження - не здійснила. По друге. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що «1. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.» Аналогічна позиція викладена у статті 18 СК України. Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначений порядок проживання особи, яка не досягла 10 років. Так, «Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.» Таким чином, суд не може захистити права та інтереси малолітнього [PERSON] шляхом покладення на позивача обов*язку надати останньому жиле приміщення для його проживання, оскільки, такий спосіб чинним законодавством не передбачений. Право власності є непорушним. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст.317); власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ст.383 ЦК України); власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним свого права власності, права користування та розпорядженням своїм майном (ст.391 ЦК України). Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов*язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. [PERSON] не є власником вищевказаної квартири; права колишнього власника житла ([PERSON].) припинились, отже, право користування цим жилим приміщенням [PERSON] ( які є похідними від прав колишнього власника) теж припинилось. Позивач є новим власником квартири, своєї згоди на вселення, реєстрацію відповідача не надавав та не бажає надавати. Оцінюючи вище приведене у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та задовольняє їх у повному обсязі. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно по положень ст.88 ЦПК Україні і відносить їх на рахунок держави.

Outcome: approved