Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

[PERSON] 23 червня 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона з народження постійно проживає в [INFO] (раніше вул. [PERSON], ще раніше вул. [PERSON]) в м. Дніпрі. Зазначений будинок було надано [PERSON], який перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1948 року під час його роботи на заводі «Червоний Профінтерн». [PERSON] був наймачем зазначеного житлового будинку, разом з ним проживали: його дружина [PERSON], онук [PERSON] з дружиною [PERSON], праонука [PERSON] 26 лютого 2006 року [PERSON] померла. Батько позивача [PERSON] помер 14 квітня 2006 року. У жовтні 2002 року позивач була зареєстрована за адресою: [INFO] (вул. [PERSON]), буд. 32. На теперішній час в спірному домоволодінні проживає позивач та її неповнолітній син. Зазначене домоволодіння знаходилось на балансі ВАТ «Червоний Профінтерн». Постановою Арбітражного суду Дніпропетровської області від 05 липня 1999 року ВАТ «Червоний Профінтерн» визнано банкрутом. Рішенням Дніпропетровської міської ради від 30 серпня 2006 року будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сергія Параджанова (вул. [PERSON]), буд. 32 прийнято до комунальної власності територіальної громади міста. З липня 1986 року позивач постійно проживає у зазначеному будинку, а з 21.10.2002 року зареєстрована за вказаною адресою, сплачує комунальні послуги, проводить ремонтні роботи. Отже, позивач більше 10 років відкрито та безперервно володіє житловим будинком. Позивач просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: м. Дніпро, вул. Сергія Параджанова, буд. 32. Позивач [PERSON] у заяві від 29 листопада 2017 року просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради у запереченнях від 29 листопада 2017 року просила відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що будинок № 32 по вул. Сергія Параджанова (раніше вул. [PERSON], ще раніше вул. [PERSON]) в м. Дніпрі було надано заводом «Червоний профінтерн» [PERSON] на підставі договору найму житлового приміщення від 04 серпня 1951 року (а.с. 16-17). 05 липня 1999 року постановою арбітражного суду Дніпропетровської області ВАТ «Червоний профінтерн» визнано банкрутом (а.с. 20-21). Згідно наказу арбітражного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2000 року наказано створеній Дніпропетровською міською Радою комісії з питань приймання підвідомчого житлового фонду в комунальну власність прийняти від ліквідаційної комісії ВАТ «Червоний профінтерн» будинок № 32 по вул. Жертв Революції (а.с. 22). Рішенням Дніпропетровської міської ради від 30 серпня 2006 року будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сергія Параджанова (вул. [PERSON]), буд. 32 прийнято до комунальної власності територіальної громади міста та передано на баланс (а.с. 25). Згідно довідки № 632 від 22 червня 2017 року за вищезазначеною адресою зареєстрована [PERSON] з жовтня 2002 року та по теперішній час, разом з нею зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с. 38). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. За замістом зазначеної статті набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном. Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що набувальна давність відповідно до положень ст. 344 ЦК України поширюється на випадки, коли особа добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, однак спірний будинок не міг бути об'єктом застосування вказаної норми права, оскільки не мав статусу «чужого майна», не був приватизований жодною фізичною особою у передбаченому законом порядку та до ухвалення рішення судом фактично не вибував із комунальної власності. Крім того, набувальна давність поширюється лише на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном, а наявність певного юридичного титулу виключає застосування набувальної власності, зареєструвавшись у спірному домоволодінні позивач набула лише право користування. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за нею в порядку набувальної давності права власності на вищезазначений житловий будинок, оскільки у розумінні ст. 344 ЦК України позивач не є добросовісним володільцем спірного житлового будинку. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed