Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] 18 січня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Дієт Центр» про визнання недійсним договору про надання тренінгових послуг і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилається на те, що наприкінці 2020 року позивач дізналась, що в провадженні Жидачівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа № 443/1600/19 за позовом ТОВ «Дієт Центр» до [PERSON] щодо стягнення з неї коштів у сумі 100 000 грн. за договором про надання тренінгових послуг № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року. Провадження у справі № 443/1600/19 відкрито 02 жовтня 2020 року. У період з 31 липня 2013 року по 05 вересня 2019 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дієт Центр» та працювала на посаді лікаря-терапевта. За період роботи позивача у ТОВ «Дієт Центр» з нею підписувався ряд документів зміст яких до [PERSON] не доводився і які позивачу не надавались. У період дії трудових відносин із ТОВ «Дієт Центр», останнім було повідомлено [PERSON] , як і іншому персоналу, про необхідність укладення договору про надання тренінгових послуг роботодавцем-позивачем як обов`язкової умови продовження трудових відносин. З матеріалів справи № 443/1600/19 [PERSON] дізналась, що фактично між нею та ТОВ «Дієт Центр» 13 червня 2016 року було укладено договір про надання тренінгових послуг № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року По справі № 443/1600/19 ТОВ «Дієт Центр» було подано копію плану-графіків тренінгів на загальну суму 100 000 грн., з зв`язку з чим, приходимо до висновку, що ціна позову становить саме 100 000 грн. Згідно наказу ТОВ «Дієт Центр» № 42-К від 31 липня 2013 року місцем роботи позивача була клініка « Дієт Центр Клініка доктора Бровко » за адресою: м. Київ, вул. Павлівська, б. 17, прим. 81 на 10 поверсі (в період з 2016 року по 2019 рік), а з 2019 року адреса клініки: м. Київ, вул. Г. Андрющенка, 4Д . фактично під тиском роботодавця з метою збереження місця праці у клініці доктора Бровко, [PERSON] було підписано із позивачем договір про надання тренінгових послуг № 13/06-16-16 від 13 червня 2016 року, предметом якого є проведення виконавцем позивачу тренінгів-семінарів стосовно дієтологічної методики доктора Бровко. Метою укладення зазначеного вище договору та метою проходження тренінг- семінарів обумовлених договором було виконання відповідачем своїх професійних обов`язків на посаді лікаря-терапевта ТОВ «Дієт Центр». Відпрацювавши шість років у клініці відповідача, позивач звільнилася за власним бажанням 05 векресня 2019 року. Проте, не зважаючи на обіцянку прощення так званого «боргу», ТОВ «Дієт Центр» без будь-якого попереднього досудового врегулювання спору звернулося до суду з вимогою стягнути з позивача вартість тренінгових послуг, які фактично не були проведені. Крім того, позивачем було змінено підставу позову шляхом доповнення, та окрім підстав для визнання договору недійсним, а саме введення її в обману та вчинення психічного тиску на неї з боку роботодавця, було доповнено тим, що договір укладено з порушенням вимог ч.1 ст. 203 ЦК України. Це, на думку позивача, полягає в тому, що відповідачем визначено істотну умову договору - ціну, яка суперечить вимогам Закону України «Про професійний розвиток працівників» № 4312-VI від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним. Вказане товариство при укладенні вказаних договорів повинно було надати позивачу як споживачу всю необхідну для укладання угод інформацію, чого зроблено не було, працівники ТОВ фактично здійснили шахрайство, ввели її в оману і без її відома все зробили. Позивач з такою позицією не згодна, звернувся з заявою до відповідача про роз`яснення вказаного, але нічого зроблено не було. Навпаки, відповідачі вважає, що в неї існує заборгованість, яку необхідно погасити. На письмову вимогу до ТОВ про невідповідність вказаного отримала відповідь з відмовою. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує її права на працю і інш.. Звернення до поліції ні до чого не призвело. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, тому позивач звернувся до суду з позовом і просила визнати вказаний договір про надання тренінгових послуг недійсними та стягнути з відповідача понесені нею витрат, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Дієт Центр» позовні вимоги не визнав, вважають, при укладанні вказаних позивачем договорів порушень не допущено, позивач все сам вивчав і особисто підписав свою згоду з умовами договорів, зауважень при укладенні договорів не було. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Належних доказів на підтвердження позову сторона позивача не надала. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Суду був наданий відзив, з якого вбачається, що позивач не довела належними доказами фактів, на які вона посилається у позові, не обґрунтовано доводів вчинення тиску на неї, обману щодо надання трекінгових послуг відповідачем, також відсутні правові підстави для оспорювання правочину, доводи позивача є надуманими, позов подано виключно з метою уникнути виконання зобов`язань за договором, що оскаржується. Позовні вимоги не доведені і безпідставні, просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з позовної заяви і пояснень позивача встановлено, що наприкінці 2020 року позивач дізналась, що в провадженні Жидачівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа № 443/1600/19 за позовом ТОВ «Дієт Центр» до [PERSON] щодо стягнення з неї коштів у сумі 100 000 грн. за договором про надання тренінгових послуг № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року. Провадження у справі № 443/1600/19 відкрито 02 жовтня 2020 року. У період з 31 липня 2013 року по 05 вересня 2019 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дієт Центр» та працювала на посаді лікаря-терапевта. За період роботи позивача у ТОВ «Дієт Центр» з нею підписувався ряд документів зміст яких до [PERSON] не доводився і які позивачу не надавались. У період дії трудових відносин із ТОВ «Дієт Центр», останнім було повідомлено [PERSON] , як і іншому персоналу, про необхідність укладення договору про надання тренінгових послуг роботодавцем-позивачем як обов`язкової умови продовження трудових відносин. З матеріалів справи № 443/1600/19 [PERSON] дізналась, що фактично між нею та ТОВ «Дієт Центр» 13 червня 2016 року було укладено договір про надання тренінгових послуг № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року, згідно змісту п.п. 1.1-1.2, 1.4 якого: «1.1. Виконавець зобов`язується надати замовнику тренінгові послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов`язаний прийняти та оплатити такі послуги. Згідно з цим договором, як стверджує позивач, під тренінговими послугами розуміється: - проведення циклу тренінгів-семінарів на тему: «Теоретичні й практичні аспекти «Дієтологічна методика доктора Бровко» у строки та за ціною, що передбачені даним договором. 1.4. Право виконавця на використання «Дієтологічної методика доктора Бровко» належить виконавцю згідно Ліцензійного договору № 10-06М6 від 10.06.2016 року.». А ні копія даного договору, а ні копії доповнень до нього позивачу не надавались. Додатковою угодою № 2 від 05 жовтня 2018 року до договору № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року, як виявилось, було прописано: «3. Пункт 3.1 договору викласти в наступній новій редакції: «3.1. Запільна ціна послуг виконавця за цим договором зазначена в Додатку № І «План-графік тренінгів» до цього договору». Згідно договору: пункт 4.1 Договору викласти в наступній новій редакції: «4.1. Розрахунки за надані виконавцем послуги проводяться замовником у безготівковій формі. Ціну (загальну ціну) наданих замовнику послуг виконавця за цим договором замовник зобов`язаний сплатити ииконавцю протягом трьох років з моменту підписання цього договору, якщо інший строк не буде встановлений угодою сторін. В разі припинення трудових відносин замовника із виконавцем (розірвання, існуючого на день укладення сторонами цього договору про надання тренінгових послуг, трудового договору (в усний або письмовій формі) між замовником та виконавцем) до закінчення строку, визначеного у л. 4.1.1 цього договору, замовник зобов`язується сплатити запільну ціну наданих замовнику послуг виконавця за цим договором не пізніше дня припинення трудових відносин замовника із виконавцем (дня розірвання, існуючого на день укладення сторонами цього договору про надання тренінгових послуг, трудового договору (в усній або письмовій формі) між замовником та виконавцем)». Пункт 4.2 договору викласти в наступній новій редакції: в разі, якщо замовник перебуватиме в трудових відносинах із виконавцем протягом трьох років з моменту підписання цього договору, замовник мас право ставити питання виконавцю щодо прощення оплати за цим договором (передбаченої п. 3.1 цього договору)». По справі № 443/1600/19 ТОВ «Дієт Центр» було подано копію плану-графіків тренінгів на загальну суму 100 000 грн., з зв`язку з чим, приходимо до висновку, що ціна позову становить саме 100 000 грн. Згідно наказу ТОВ «Дієт Центр» № 42-К від 31 липня 2013 року місцем роботи позивача була клініка « [INFO] » за адресою: м. Київ, вул. Павлівська, б. 17, прим. 81 на 10 поверсі (в період з 2016 року по 2019 рік), а з 2019 року адреса клініки: [ADDRESS] . фактично під тиском роботодавця з метою збереження місця праці у клініці доктора Бровко, [PERSON] було підписано із позивачем договір про надання тренінгових послуг № 13/06-16-16 від 13 червня 2016 року, предметом якого є проведення виконавцем позивачу тренінгів-семінарів стосовно дієтологічної методики доктора Бровко. Метою укладення зазначеного вище договору та метою проходження тренінг- семінарів обумовлених договором було виконання відповідачем своїх професійних обов`язків на посаді лікаря-терапевта ТОВ «Дієт Центр». Позивач посилається на Закон України «Про освіту» № 1060-ХІІ від 23 травня 1991 року (в редакції від 19 лютого 2016 року, тобто чинній на момент укладання оскарженого договору від 16 серпня 2016 року): він взагалі не містив трактування поняття «тренінг», дане поняття з`явилось вже у Законі України «Про освіту» № 2145-VIII від 05 вересня 2017 року. Договори з надання тренінгових послуг є договорами з надання послуг, що й обумовлює вибір кодів КВЕД. Діяльність ТОВ «Дієт Центр» взагалі не була пов`язаною з наданням тренінгових послуг. Відповідно до змісту ст. 1 Закону України «Про професійний розвиток працівників» № 4312-VI від 12 січня 2012 року, професійне навчання працівників - процес цілеспрямованого формування у працівників спеціальних знань, розвиток необхідних навичок та вмінь, що дають змогу підвищувати продуктивність праці, максимально якісно виконувати функціональні обов`язки, освоювати нові види професійної діяльності, що включає первинну професійну підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації працівників відповідно до потреб виробництва. Відпрацювавши шість років у клініці відповідача, позивач звільнилася за власним бажанням 05 вересня 2019 року. Проте, не зважаючи на обіцянку прощення так званого «боргу», ТОВ «Дієт Центр» без будь-якого попереднього досудового врегулювання спору звернулося до суду з вимогою стягнути з позивача вартість тренінгових послуг, які фактично не були проведені. Крім того, як стверджує позивач, відповідачем було змінено підставу позову шляхом доповнення, та окрім підстав для визнання договору недійсним, а саме введення її в обману та вчинення психічного тиску на неї з боку роботодавця, було доповнено тим, що договір укладено з порушенням вимог ч.1 ст. 203 ЦК України. Це, на думку позивача, полягає в тому, що відповідачем визначено істотну умову договору - ціну, яка суперечить вимогам Закону України « Про професійний розвиток працівників» № 4312-VI від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним. Вказане товариство при укладенні вказаних договорів повинно було надати позивачу як споживачу всю необхідну для укладання угод інформацію, чого зроблено не було, працівники ТОВ фактично здійснили шахрайство, ввели її в оману і без її відома все зробили. Позивач з такою позицією не згодна, звернувся з заявою до відповідача про роз`яснення вказаного, але нічого зроблено не було. Навпаки, відповідачі вважає, що в неї існує заборгованість, яку необхідно погасити. На письмову вимогу до ТОВ про невідповідність вказаного отримала відповідь з відмовою. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує її права на працю і інш.. Звернення до поліції ні до чого не призвело. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, тому позивач звернувся до суду з позовом. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як стверджує [PERSON] наприкінці 2020 року вона дізналась, що в провадженні Жидачівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа № 443/1600/19 за позовом ТОВ «Дієт Центр» до [PERSON] щодо стягнення з неї коштів у сумі 100 000 грн. за договором про надання тренінгових послуг № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року. Провадження у справі № 443/1600/19 відкрито 02 жовтня 2020 року. У період з 31 липня 2013 року по 05 вересня 2019 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дієт Центр» та працювала на посаді лікаря-терапевта. За період роботи позивача у ТОВ «Дієт Центр» з нею підписувався ряд документів зміст яких до [PERSON] не доводився і які позивачу не надавались. У період дії трудових відносин із ТОВ «Дієт Центр», останнім було повідомлено [PERSON] , як і іншому персоналу, про необхідність укладення договору про надання тренінгових послуг роботодавцем-позивачем як обов`язкової умови продовження трудових відносин. З матеріалів справи № 443/1600/19 [PERSON] дізналась, що фактично між нею та ТОВ «Дієт Центр» 13 червня 2016 року було укладено договір про надання тренінгових послуг № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року По справі № 443/1600/19 ТОВ «Дієт Центр» було подано копію плану-графіків тренінгів на загальну суму 100 000 грн., з зв`язку з чим, приходимо до висновку, що ціна позову становить саме 100 000 грн. Згідно наказу ТОВ «Дієт Центр» № 42-К від 31 липня 2013 року місцем роботи позивача була клініка « [INFO] » за адресою: м. Київ, вул. Павлівська, б. 17, прим. 81 на 10 поверсі (в період з 2016 року по 2019 рік), а з 2019 року адреса клініки: [ADDRESS] . фактично під тиском роботодавця з метою збереження місця праці у клініці доктора Бровко, [PERSON] було підписано із позивачем договір про надання тренінгових послуг № 13/06-16-16 від 13 червня 2016 року, предметом якого є проведення виконавцем позивачу тренінгів-семінарів стосовно дієтологічної методики доктора Бровко. Метою укладення зазначеного вище договору та метою проходження тренінг- семінарів обумовлених договором було виконання відповідачем своїх професійних обов`язків на посаді лікаря-терапевта ТОВ «Дієт Центр». Відпрацювавши шість років у клініці відповідача, позивач звільнилася за власним бажанням 05 вересня 2019 року. Проте, не зважаючи на обіцянку прощення так званого «боргу», ТОВ «Дієт Центр» без будь-якого попереднього досудового врегулювання спору звернулося до суду з вимогою стягнути з позивача вартість тренінгових послуг, які фактично не були проведені. Крім того, позивачем було змінено підставу позову шляхом доповнення, та окрім підстав для визнання договору недійсним, а саме введення її в обману та вчинення психічного тиску на неї з боку роботодавця, було доповнено тим, що договір укладено з порушенням вимог ч.1 ст. 203 ЦК України. Це, на думку позивача, полягає в тому, що відповідачем визначено істотну умову договору - ціну, яка суперечить вимогам Закону України «Про професійний розвиток працівників» № 4312-VI від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним. Вказане товариство при укладенні вказаних договорів повинно було надати позивачу як споживачу всю необхідну для укладання угод інформацію, чого зроблено не було, працівники ТОВ фактично здійснили шахрайство, ввели її в оману і без її відома все зробили. Позивач з такою позицією не згодна, звернувся з заявою до відповідача про роз`яснення вказаного, але нічого зроблено не було. Навпаки, відповідачі вважає, що в неї існує заборгованість, яку необхідно погасити. На письмову вимогу до ТОВ про невідповідність вказаного отримала відповідь з відмовою. Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідає його внутрішній волі. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач безпідставно дійшов висновку, що укладання спірних договорів і додаткових договорів і умов та інш. було проведено з порушеннями, не відповідає загальним вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 129 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним. Роз`ясненнями, викладеними в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Позивач не надала суду доказів вчинення щодо неї обману та тиску. Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо ненадання трекінгових послуг позивачу суд вважає за необхідне зазначити, що в судовому засіданні позивач підтвердила факт того, що займалася прийомом пацієнтів та застосовувала дієтологічну методику шляхом використання алгоритму комп`ютерної програми. Щодо факту того, що відповідачем визначено істотну умову договору - ціну, яка суперечить вимогам Закону України « Про професійний розвиток працівників» № 4312-VI від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним, суд погоджується з думкою відповідача про те, що знання та навички, отримані позивачем за договором, що є предметом позову, не мають ознак підвищення кваліфікації або загального професійного рівня, а є по суті ознайомленням та передачею запатентованих методик, розроблених спеціалістами та власниками підприємства відповідача. Відтак, суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог. Згідно з п. З ч. І ст. З ЦК України, однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в них актах прямо вказано про це. а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною /сторонами/. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України). Частиною 1 ст. 626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України, закріплений принцип свободи договору. Як встановлено її положеннями, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Посилання позивача на те що відповідач не відобразив господарську операцію у бухгалтерському обліку не підкріплені жодними доказами, сама позивач не є спеціалістом у сфері бухгалтерського обліку, за своїм професійним становищем не мала доступу до системи бухгалтерського обліку відповідача, тому відповідач відхиляє такі твердження як безпідставні. Судом з`ясовано, що відповідач не надає освітніх послуг, на його діяльність не розповсюджуються положення Закону України «Про освіту», а тому посилання на відсутність поняття «тренінг» у нормативних актах, що регулюють освітню галузь є недоречним. Відносини, що склалися між сторонами при наданні та отриманні тренінгових послуг, регулюються виключно Цивільним кодексом України та іншими актами цивільного законодавства. У разі, якщо позивач вважала або вважає, що потребує отримання саме додаткової освіти, вона мала можливість звернутися саме до закладів освіти, що здійснюють такий вид діяльності. Проте позивач добровільно уклала договір щодо отримання послуг, який наразі намагається визнати недійсним. Посилання позивача на перелік видів економічної діяльності як на такі, що для відповідача є виключними, є юридично неспроможними, оскільки в Єдиному державному реєстрі зазначаються лише певні види діяльності, що є основними. Юридичні особи мають право займатися будь-якою діяльністю, не забороненою в Україні. Отже аргументи щодо того, що відповідач не є освітнім закладом, а тому не міг надавати тренінгові послуги, є такими, що не відповідають діючому законодавству України та не можуть прийматися до уваги. Позивач зазначає, що недійсним договір є тому, що частиною 2 статті 15 Закону України «Про професійний розвиток працівників» визначено, професійне навчання працівника може здійснюватися за його бажанням за рахунок власних коштів або коштів інших фізичних чи юридичних осіб, а в статті 201 КЗпП України вказано, що для професійної підготовки і підвищення кваліфікації працівників, особливо молоді, власник або уповноважений ним орган організує індивідуальне, бригадне, курсове та інше виробниче навчання за рахунок підприємства, організації, установи. Відповідач не погоджується із аргументами позивача, оскільки виробництво (виготовлення) - діяльність, пов`язана з випуском продукції, яка включає всі стадії технологічного процесу, а також реалізацію продукції власного виробництва (Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01 червня 2000 року № 1775-111). Отже не можливо вважати роботу позивачки такою, що пов`язана із виробництвом, не можна вважати навчання, яке вона проходила за своєю професією виробничою. Посилання позивача на Закон України «Про професійний розвиток працівників» підтримується, але в іншому аспекті цього ж закону. Так, частиною 2 статті 15 Закону визначено, професійне навчання працівника може здійснюватися за його бажанням за рахунок власних коштів або коштів інших фізичних чи юридичних осіб. Системний лінгвістично-логічний аналіз положень ЗУ «Про професійний розвиток працівників» та ст. 201 КЗпП дозволяє стверджувати, що ці нормативні акти регулюють відносини у сфері забезпечення молоді робітничих професій постійним підвищенням кваліфікації та отриманням відповідних професійних навичок, оскільки така молодь здебільшого має професійно-технічну освіту начального рівня, тому потреба у підвищенні їхньої кваліфікації є дійсно постійною та нагальною. Отже, Закон не містить заборони роботодавцю надавати будь-які оплатні послуги працівникам, в тому числі тренінгові. Правовідносини, що склалися між сторонами, мають диспозитивний характер. При цьому, знання та навички, отримані позивачем за договором, що є предметом позову, не мають ознак підвищення кваліфікації або загального професійного рівня. По суті це є ознайомленням та передачею унікальних запатентованих методик, розроблених спеціалістами та власниками підприємства відповідача, які ніколи не мали та не мають наміру поширювати їх на безоплатній основі. Вимоги до письмових доказів встановлені ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні встановлено, що позивачем не надано доказів неправомірності чи незаконності дій відповідача стосовно начебто порушень при укладанні спірних договорів. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які позивач посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків позивачу було завдано ушкодження здоров`я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ТОВ «Дієт Центр» про визнання недійсним договору про надання тренінгових послуг і стягнення витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договорів недійсними в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed