Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] 31.08.2017 року звернулася в суд з позовом, який в ході судового розгляду уточнила, до [PERSON] про стягнення коштів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі. Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем по справі у зареєстрованому шлюбі з 08.06.1997 року, який між ними розірвано 14.03.2006 року. У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], батьками якого записані вона з відповідачем. Згідно рішення Надвірнянського районного суду від 21.04.2010 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 350 грн. до його повноліття. В даний час син [PERSON] вже досяг повноліття і навчається на денній формі навчання за рахунок коштів фізичних, юридичних осіб в Коломийському політехнічному коледжі Національного університету «Львівська політехніка». Вона зобовязана витрачати кошти, необхідні на оплату навчання сина, на його прожиття. Відповідач постійного місця роботи немає, працює на заробітках, з чого має значні доходи, однак матеріальної допомоги в достатньому обємі на утримання дитини не надає. Оскільки син практично знаходиться на її утриманні і потребує матеріальної допомоги, яку вона сама не взмозі надавати, тому змушена звернутися з даним позовом в суд. Просить позов задоволити, стягувати зі [PERSON] в свою користь щомісячно на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти на час його навчання по 1500 грн. до закінчення сином навчання. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити в повному обємі та стягувати з [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], 1500 грн. щомісячно на час його навчання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, подав суду заперечення та пояснив, що згідний сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, однак не в тому розмірі, який визначила позивача, а по 600-700 грн., оскільки офіційно він не працевлаштований, його тимчасовий заробіток не дає змоги платити аліменти в повному обсязі. Окрім того він має іншу сімю, де є неповнолітня дитина. Суд, заслухавши сторони по справі, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано 14.03.2006 року, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-НМ № 022696 від 27.09.2007 року (а.с.5). В даному шлюбі у сторін народився син [PERSON] [INFO], батьками якого записані сторони по справі (а.с.6). Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2010 року стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі по 350 грн. щомісячно, починаючи з 24.02.2010 року і до повноліття дитини (а.с.9). 17.08.2017 року [PERSON] досяг повноліття і виплата аліментів на його утримання припинена. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного Кодексу України (статті 198 - 201). Згідно зі ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За правилами статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз'яснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, суд звертає увагу на те, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов'язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Дитина має отримати освіту, направлену на її загальний культурний розвиток і завдячуючи якій дитина могла б, виходячи із рівності можливостей, розвивати свої здібності і особисте судження, а також усвідомлення моральної і соціальної відповідальності та стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кого покладена відповідальність за її освіту та навчання; така відповідальність у першу чергу покладена на її батьків. З матеріалів справи вбачається, що син сторін [PERSON] навчається на денній формі навчання за рахунок коштів фізичних, юридичних осіб в Коломийському політехнічному коледжі Національного університету «Львівська політехніка». Даний факт підтверджується довідкою навчального закладу від 28.08.2017 року та договором № 35 про освітні послуги від 18.08.2017 року (а.с.7-8). Дохід позивачки свідчить про те, що вона не взмозі належним чином надавати матеріальну допомогу дитині, яка навчається на денній формі навчання, і її доходів є недостатньо для самостійного утримання сина. У Преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої 27.02.1991 року і 27.09.1991 року набула чинності для України, зазначено, що Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу; в сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищі для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вони могли повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства; дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності. Статтею 26 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Згідно вимог статті 10 ЦПК України, яка наділяє сторін рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; зобов'язує кожну із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2, 3) та вимоги статті 60 ЦПК України, яка зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; зобов'язує сторін надати докази, зазначаючи, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір і таке доказування не може грунтуватися на припущеннях. Верховний Суд України у справі про стягнення коштів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання у постанові № 6-186ц14 від 24 грудня 2014 року висловив правову позицію про те, що правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка зокрема передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані, окрім оплати вартості навчання, вартість підручників, зошитів та іншого канцелярського приладдя, необхідного при навчанні, вартість проїзду до навчального закладу та вартість проживання за місцем його знаходження, яке є відмінним від її місця проживання із матір'ю. Оцінюючи всі наявні докази, а також те, що обоє батьків мають рівні права по відношенню до дитини, що відповідач є фізично здоровою людиною, взмозі працювати, окрім того не спростував в поданій суду заяві обставини про те, що не має можливості надавати матеріальну допомогу дитині, та допомагати утримувати дитину, яка продовжує навчання, а будь-яких інших доказів свого важкого матеріального становища або важкого стану здоровя, який перешкоджає йому заробляти кошти для прожиття, відповідач суду не надав, та враховуючи наявність в нього іншої неповнолітньої дитини - дочки [PERSON], [INFO], тому дані обставини дають суду підстави вважати, що він взмозі надавати матеріальну допомогу і на утримання сина [PERSON] до закінчення ним навчання, тобто до 30.06.2019 року, у розмірі 850 грн. щомісячно. Також з відповідача слід стягнути судові витрати в дохід держави відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 199, 200 Сімейного Кодексу України,

Outcome: dismissed