Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] 15.11.2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 01.01.2016 року між нею та відповідачкою укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого відповідач отримав від неї грошові кошти в розмірі 800 доларів США, що на сьогоднішній день становить 20 000 грн. та зобов'язалася їх повернути на протязі одного року, тобто до 01 січня 2017 року. Зазначила, що в забезпечення розписки, відповідачка передала їй ключі від будинку в [ADDRESS], та дозволила там проживати до повернення боргу. Вказала, що на даний час кошти відповідачка їй не повернула. Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 20000 грн. та понесені судові витрати в розмірі 2000 грн. В судове засідання позивач не з'явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила, із заявами до суду не зверталася. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог установив наступне. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК). Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем надано суду для огляду оригінал письмової розписки позичальника від 01 січня 2016 року, у змісті якої зазначено наступне: «Я, [PERSON], проживаю за адресою [ADDRESS], паспорт [NUMBER], виданий 28.03.1997 року Соснівським РВ УМВС України в Черкаські обл., картка платника податків [NUMBER], беру в борг в [PERSON], прож. За адресою [ADDRESS], гроші в сумі 800 (вісімсот) доларів і зобов'язуюсь повернути до 1 січня 2017 р. Дата написання розписки 01.01.2016 року. Підпис [PERSON].». Зі змісту представленої письмової розписки убачається, що в ній зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність саме за договором позики, мета отримання грошових коштів та зобов'язання їх повернути в конкретний строк і в установленому порядку. У наявності у тексті розписки є особистий підпис позичальника [PERSON] Надання позивачем суду оригіналу боргової розписки свідчить про існування між сторонами боргових зобов'язань. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із положеннями частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконання договору, але й його укладення. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики від 01.01.2016 року, відповідач взяті на себе за договором позики зобов'язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, в зв'язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. До стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики у розмірі 20000 грн. Також до стягнення з відповідача в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2000 грн., оскільки означені судові витрати понесені позивачем, що підтверджено документально.

Outcome: approved