Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] від імені якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (надалі - Житловий Будинок) об`єктом права спільної сумісної власністю сторін із визначенням по Ѕ частці будинку за кожним з них та визнання за нею права власності на Ѕ частку Житлового будинку. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін по справі, зведений за час шлюбу за спільні кошти подружжя в 1984 році, але з того часу відповідачем не проведено державної реєстрації права власності. На підставі чого, вважає, що їх частки є рівними, тому за ними слід визначити по Ѕ частці будинку. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому три позовні вимоги, а саме: визнання Житлового будинку спільною власністю подружжя з визначенням часток та визнання права власності на Ѕ частину Житлового будинку. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. 2. Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме - Житловий будинок. При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами позивача, доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання Житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя з визначенням відповідних часток сторін по справі та можливістю визнання за позивачем права власності на Ѕ частину Житлового будинку. Так, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 січня 1983 року (а.с. 12), який на підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року розірвано (справа №303/271/16-ц). Ні підставі рішення виконкому Мукачівської районної Ради народних депутатів від 14.03.1984 року № 73 [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] на виділеній [PERSON] земельній ділянці. Також, [PERSON] надано дозвіл на право виконання будівельних робіт №32/84. Крім того, 26.03.1984 [PERSON] видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах [NUMBER], місце будівництва: Закарпатська область, Мукачівський район, село Кленовець. Згідно з даними довідки від 25 лютого 2020 року №582 забудовником будинку в [ADDRESS] є [PERSON] , рік побудови житлового будинку: березень 1984 року; підстава: свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах [NUMBER] від 26.03.1984 року, погосподарська книга №5 на 2016-2020 роки , номер ОПО 0239-1. 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved