Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до Рівненського міського суду із позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог вказали, що квартира [ADDRESS] а в м. Рівне належить до державного житлового фонду. Крім них за даною адресою зареєстрований [PERSON]. Відповідач з 2001 року не проживає в даній квартирі, оскільки виїхав в Португалію, де проживає і по даний час. Приїхати до м. Рівне, щоб знятись з реєстрації він не може. З 2001 року відповідач в квартирі не проживає, витрат по утриманню квартири та сплати комунальних послуг по квартирі не несе. Разом з тим, вони проводять поточні ремонти та здійснюють всі комунальні платежі за квартиру, в тому числі і за відповідача, який не проживає у вказаному помешканні, але зареєстрований там, в зв»язку з чим не можуть також оформити субсидію. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять суд їх задоволити. Подали заяву-згоду [PERSON] від 09.10.2015 року, яка засвідчена консулом Консульства України в м. Порту Португалія про надання [PERSON] згоди на втрату права на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], в якій він просить всі вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, подав письмову заяву-згоду про визнання позову. Заслухавши думку позивачів [PERSON] та [PERSON], врахувавши заяву відповідача, дослідивши подані позивачами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] а належить до державного житлового фонду, що підтверджується довідкою № 586 від 27.05.2015 року, виданою ЖКП «Перспективне» (а.с. 4). [PERSON] згідно довідки № 217 від 22.05.2015 року, виданої ЖКП «Перспективне» зареєстрований за адресою: [ADDRESS], кв. 29 (а.с. 3). З 2001 року [PERSON] не проживає в [ADDRESS] та його факт відсутності у даній квартирі підтверджується актом ЖКП «Перспективне» від 16.03.2015 року (а.с. 5). Жодних витрат по утриманню квартири відповідач не несе, не сплачує за комунальні послуги, хоча комунальні платежі нараховуються і на відповідача, не користується житлом, однак залишається в ньому прописаним (зареєстрованим). Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, або тимчасово. Дослідивши надані позивачами докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, оскільки відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, оскільки відповідач за вказаною адресою не проживає на протязі чотирнадцяти років, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат, суд вважає, що [PERSON] вважається таким, що втратив право користування ним. На підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 368, 370 ЦК України,

Outcome: approved