Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON] 13.05.2015 р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 липня 2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї, актовий запис № 1098. Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначила, що подружнє життя з відповідачем не склалося. В сім'ї немає порозуміння. В останні роки сумісного проживання у сторін постійно виникали суперечки з різних побутових питань, в результаті чого було втрачено любов та взаємоповага один до одного. Примирення не можливе, спільне господарство не ведуть, мають різні погляди на сімейне життя. Позивач в судове засідання не з'явилася, проте скерувала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. За приписами статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Громадяни України [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 15 липня 2001 року, що підтверджено актовим записом №1098 у Книзі реєстрації актів про одруження Центрального відділу реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї. При реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON]. Подружжя мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, тобто фактично припинили шлюбні відносини, не проживають однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім'ю. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них. За таких обставин заява позивача відповідає дійсній волі подружжя, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ст. 112 ч. 2 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивачу після розірвання шлюбу залишити прізвище - [PERSON]. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Outcome: approved