Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

[PERSON] від власного імені та від імені і в інтересах своєї малолітньої дитини [PERSON], а також [PERSON] звернулись до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Рубіжанської міської ради Луганської області, [PERSON], [PERSON], яким з урахуванням заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду, просили визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку, за [PERSON] право власності на 1/12 частку, та за [PERSON] право власності на 1/12 частку, нежитлової будівлі кафе «Радуга», яка розташована за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38, та складається з: кімнат №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнат №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнат №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.. У судове засідання для розгляду справи по суті, відповідач: [PERSON] та представник відповідача: Рубіжанської міської ради Луганської області в судове засідання не зявились, але подали заяви, якими просили суд розглянути справу без їх участі. Позиція позивачів полягала у тому, що 13 липня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, [PERSON] придбав у [PERSON], 1/2 частку будівлі кафе «Райдуга», що знаходиться по вулиці Мєндєлєєва, 38 в місті Рубіжне Луганської області, та складається з: кімнат №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнат №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнат №40-56 на третьому поверсі основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.. Сьомого вересня 2004 року [PERSON] зареєстрував право власності на вказану частку будівлі у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради виключно за собою, але 28 листопада 2009 року, він помер. У звязку із тим, що вказане нерухоме майно було придбане ним у період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON], вона вважає, що має право на половину цієї власності як дружина, а їх діти, тобто позивачі: [PERSON] та [PERSON], і вона теж, але додатково, мають право власності на другу половину цього майна, у порядку спадкування. Для отримання у спадщину вказаного нерухомого майна, позивачі звернулись до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але отримали відмову у звязку із тим, що право власності на це майно не було зареєстроване на імя спадкодавця на момент його смерті, оскільки на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2008 року, право власності на 1/2 частку будівлі кафе «Райдуга», що знаходиться по вулиці Менделєєва,38 в місті Рубіжне, було зареєстровано за [PERSON], і ще на ? частку за [PERSON]. Однак, на думку позивачів, оскільки вказане рішення суду скасоване, то відсутні і будь-які правові підстави вважати, що право власності належить [PERSON] чи [PERSON]. Як наслідок, з урахуванням того, що єдиним належним власником на спірне майно, у тому числі і на момент смерті був [PERSON], на підставі діючого договору купівлі-продажу, право власності на це майно слід визнати за [PERSON] на 1/3 частку будівлі, та за [PERSON] і [PERSON], по 1/12 частці за кожним з них. Позиція відповідача: Рубіжанської міської ради Луганської області полягала у тому, що цей відповідач права позивача жодним чином не порушував, жодних правових відносин або спорів між позивачем та Рубіжанської міською радою не виникало. А власне право власності на спірне майно, нині зареєстроване за [PERSON] та [PERSON], отже, це майно не являється ні спадковим, ні безхазяйним. Позиція відповідача: [PERSON] полягала в тому, що на момент смерті [PERSON], право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: вулиця Менделєєва, 38 у місті Рубіжне Луганської області, було зареєстроване у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] (на 1/2 частку) та [PERSON] (на 1/2 частку). І оскільки право власності на будь-яке нерухоме майно підлягає державній реєстрації, то для задоволення позову про визнання права власності на спірне нерухоме майно, у порядку спадкування за позивачами, воно повинно було бути зареєстрованим на праві власності саме за [PERSON], і саме на момент його смерті, чого зроблено не було. Тому, означене нерухоме майно не можна вважати таким, що увійшло до складу спадщини [PERSON]. При цьому скасування судового рішення, яке стало підставою для реєстрації права власності за [PERSON], не скасовує її права власності на спірне нерухоме майно, оскільки воно зареєстроване у встановленому законом порядку. Відповідач: [PERSON], поданою ним письмовою заявою, підтримав заперечення [PERSON] проти позову. Позиція третьої особи була аналогічною позиції [PERSON]. При цьому, представник третьої особи вказував на те, що вимоги про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON], позивачі не заявляли. У судових засіданнях були допитані у якості свідків: - [PERSON] ([INFO], проживає: [INFO]). Він дав такі показання: з 01 вересня 1987 року він заселився у вказаний будинок, в один підїзд, разом з [PERSON], батьком [PERSON]; [PERSON] проживав на 6-му поверсі, а він на 9-му; з часу вселення там проживали [PERSON] з дружиною Аллою, та їх діти [PERSON] і [PERSON]; у середині 90-х років, [PERSON] одружився на [PERSON], і після цього, вони стали разом постійно проживати у квартирі [PERSON], до смерті [PERSON]; коли був у них у гостях, бачив [PERSON] яка там готувала, прибирала, їх діти буди з ними; - [PERSON] ([INFO], проживає: [INFO]). Вона дала такі показання: з 05 серпня 1987 року вона вселилась у вказаний будинок; у листопаді 2001 року в неї народилась дитина, а через 8 місяців народила дитину [PERSON], через що вона почала спілкуватись з нею частіше; у 1996 році, коли [PERSON] народила першу дитину, вона навіть часто залишала коляску в неї вдома, оскільки вона жила на першому поверсі, а [PERSON] ввечері забирав; до смерті [PERSON], він, [PERSON] та їх діти жили разом; до виповнення [PERSON] шести років, вона була у них у гостях щороку на дні його народження, гуляла з [PERSON]; коли батьки [PERSON] виїхали з квартири вказати не змогла. - [PERSON] ([INFO], проживає: [INFO]). Вона дала такі показання: знає [PERSON], її чоловіка [PERSON] та двох її дітей, оскільки переїхала у будинок ще у 1999 році, а взагалі знає [PERSON] з дитинства; познайомилась з [PERSON] сама, оскільки сусіди рекомендували її як перукаря, вона робила їй зачіску 1 раз на місяць, вдома у квартирі 185; на фото №1, 2 та 14 впізнала [PERSON], дітей та [PERSON]; через деякий час вони стали подругами, і приблизно у 2007 та 2008 роках гуляли разом з дітьми; з квартири 185 [PERSON] переїхала приблизно у 2011 році. - [PERSON] ([INFO], проживає: [INFO]). Вона дала такі показання: вона та її чоловік, [PERSON], після укладення шлюбу 24 червня 1995 року переїхали жити у квартиру батьків [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Навіть після того як народились діти: [PERSON] і [PERSON], вони продовжили проживати усі разом. Після смерті чоловіка, вона із дітьми прожили у тій квартирі ще десь півтора року, і переїхали у квартиру, в якій вона проживає зараз. Підтверджуючи спільність проживання, відзначила, що навіть коли вона із чоловіком сварилась, вони все одно проживали разом, і діти теж. Діти тільки в літку їздили на місяць чи два на відпочинок до бабусі з дідусем, а інший час жили всі разом. У сім`ї, чоловік заробляв гроші, бо працював приватним підприємцем, а вона готувала їжу, прибирала та доглядала і виховувала дітей. Також, після предявлення їй судом копій фотокарток, які були залучені до матеріалів справи, засвідчила коли, де і кого зафіксовано на них. Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Двадцять четвертого червня 1995 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, при цьому остання змінила своє прізвище на «Рябкова» (а.с.8,24,158 тому 1). У 1995 році, 12 листопада, народився [PERSON], а 15 червня 2002 року [PERSON], батьками яких, з огляду на дані свідоцтва про їх народження являються [PERSON] і [PERSON] (а.с.15,16 тому 1). У лютому 2003 року, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, придбав нежитлову будівлю, розташовану по вулиці Мєндєєлєєва,38 у місті Рубіжне Луганської області, а у квітні 2003 року зареєстрував своє право приватної власності на вказане нерухоме майно (а.с.6,201-210 тому 1). Тринадцятого липня 2004 року, на підставі договору купівлі-продажу, [PERSON] продав, а [PERSON] купив 1/2 частку цієї нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: вулиця Мєндєлєєва,38 у місті Рубіжне Луганської області (а.с.6 тому 1). При цьому сторони договору визначили, що у власність [PERSON] переходить: лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.. Також суд констатує, що означений договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів під номером 1916, приватним нотаріусом [PERSON], одночасно з його нотаріальним посвідченням (а.с.6 тому 1). Саме на підставі вказаного договору, 02 серпня 2004 року Державне комунальне підприємство «Рубіжанське бюро технічної інвентаризації» прийняло рішення про реєстрацію права власності [PERSON] на ? частку у праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва, будинок 38 (а.с.7 тому 1). І сьомого вересня 2004 року, відповідний запис було внесено у Реєстр прав власності на нерухоме майно (а.с.201-204 тому 1). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 квітня 2007 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 13 липня 2004 року недійсним були задоволені: договір визнано недійсним, а за [PERSON] визнано право власності на ? частку нежитлової будівлі, що знаходиться по вулиці Мєндєлєєва,38 у місті Рубіжне: лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м. (а.с.83-85 тому 1). Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 26 червня 2007 року, вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін (а.с.86-87 тому 1). Однак, на підставі ухвали Апеляційного суду Луганської області від 21 серпня 2007 року, вказану ухвалу було скасовано за нововиявленими обставинами (а.с.94-95 тому 1). І рішенням цього ж суду від 27 вересня 2007 року, вказане рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 квітня 2007 року скасоване, прийнято нове яким, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено та знято арешт із спірного майна (а.с.90-92 тому 1). Проте ухвалою Верховного Суду України від 18 червня 2008 року, ухвала від 21 серпня 2007 року та рішення від 27 вересня 2007 року були скасовані, а провадження за нововиявленими обставинами було закрито (а.с.94-95 тому 1). Отже рішення суду, яким було визнано недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу та визнано за останнім право власності на ? частку будинку №38, розташованого по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області (кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.), набрало законної сили, а [PERSON] знову став єдиним власником нерухомого майна у вигляді нежитлової будівлі №38 (а.с.12 тому 1). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2008 року, на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, за [PERSON] було визнано право власності на ? частку нежитлової будівлі, яка знаходиться у місті Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38, а також знято заборону на дії по відчуженню цього майна (а.с.12,154 тому 1). І хоча означене рішення суду було предметом перегляду в Апеляційному суді Луганської області (а.с.88 тому 1) та Верховному Суді України (а.с.82 тому 1), його було залишено без змін. У серпні 2008 року, 22-го числа, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради, саме на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2008 року, прийняло рішення зареєструвати за [PERSON] право на ? частку у праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю № 38, що знаходиться по вулиці Мєндєлєєва в місті Рубіжне Луганської області (а.с.13,155 тому 1). І того ж дня, відповідний запис було внесено у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (а.с.201-204 тому 1). Разом з цим, 22 серпня 2008 року, до вказаного реєстру було внесено і запис про право [PERSON] на ? частку у праві спільної часткової власності на це ж саме нерухоме майно, але на підставі іншого рішення Рубіжанського міського суду Луганської області, зокрема від 05 квітня 2007 року яким договір купівлі-продажу ? частки нежитлової будівлі №38 [PERSON], було визнано недійсним (а.с.201-204 тому 1). Таким чином, [PERSON] (на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 квітня 2007 року) та [PERSON] (на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2008 року) стали співвласниками майна у вигляді нежитлової будівлі, розташованої за адресою: вулиця Мєндєлєєва, 38 у місті Рубіжне Луганської області, у праві власності на яке, кожному з них стало належати по ? частці. З огляду на це, 09 жовтня 2008 року відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та [PERSON] і [PERSON] уклали і нотаріально посвідчили договір іпотеки, з метою забезпечення вимоги банку, що випливає з договору відновлюваної кредитної лінії №312 від 09 жовтня 2008 року, укладеного між банком та [PERSON]. А предметом іпотеки стало як раз нерухоме майно у вигляді нежитлової будівлі, розташованої у місті Рубіжне Луганської області, по вулиці Мєндєлєєва, будинок 38 (а.с.106-110,147-149 тому 1). На підставі цього договору іпотеки, приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], були внесені відповідні відомості до Державного реєстру іпотек (а.с.152,153,209-210) та накладено заборону відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна (нежитлової будівлі, розташованої у місті Рубіжне Луганської області по вулиці Мєндєлєєва, 38) до припинення дії договору іпотеки, про що було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с.111-112,113,150,151,160,162 тому 1). Разом з цим, 05 червня 2009 року, на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції від 05 червня 2009 року, на ? частку вказаної нежитлової будівлі (кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.), було накладено арешт, про що були внесені відомості Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с.159-162,204-209 тому 1). Першого липня 2009 року, рішенням Верховного Суду України ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 26 червня 2007 року та рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 5 квітня 2007 року, яким були задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним укладеного 13 липня 2004 року договору купівлі-продажу ? частки нежитлової будівлі, розташованої за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва №38, та визнано права власності на це майно, були скасовані. А у задоволені позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] відмовлено (а.с.9-11 тому 1). Проте, вже 05 серпня 2009 року ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області на будівлю розташовану за адресою: місто Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38, було накладено арешт, заборонено Комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради здійснювати будь-які дії, повязані з перереєстрацією права власності на вказану будівлю (а.с.88-89 тому 1). Відомості про що, на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції від 07 серпня 2009 року були внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с.189-190,159-162,204-209 тому 1). Девятого вересня 2009 року, ухвалою Рубіжанського міського суду про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2008 року яким за [PERSON] було визнано право власності на ? частку нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: місто Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38 скасовано (а.с.17 тому 1). Двадцять восьмого листопада 2009 року, [PERSON] помер (а.с.14 тому 1). Таким чином, на момент смерті [PERSON], рішення Рубіжанського міського суду Луганської області, які були підставою виникнення у [PERSON] та [PERSON] прав спільної часткової власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38, були скасовані, але відомості про вже не існуючі права, залишились у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Сьомого квітня 2010 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини [PERSON], в якій також просила після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини видати їй свідоцтво про право на спадщину (а.с.3,15,13 тому 2, 124 тому 1). Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 18 серпня 2011 року, рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 червня 2011 року, яким було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту їх спільного проживання однією сім`єю та визнано спільною сумісної власністю майно, набуте ними з початку 2001 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким [PERSON] у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя відмовлено (а.с.18,93 тому 1). Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року, постанову Луганського окружного адміністративного суду від 11 травня 2011 року, якою було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], скасовано. Прийнято нову постанову, якою їх позовні вимоги задоволено: визнано незаконною бездіяльність Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради; зобовязано це підприємство: скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на ? частину будівлі, розташованої за адресою: місто Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38; поновити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на ? частину будівлі, розташованої за адресою: місто Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38 за [PERSON]; надати [PERSON] витяг з реєстру про наявність права власності у померлого [PERSON] на ? частину будівлі, розташованої за адресою: місто Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38 (а.с.33-34,26-32 тому 1). Однак, ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 06 березня 2012 року, у порядку забезпечення позову [PERSON], було накладено арешт на ? частку обєкту нерухомого майна приміщення кафе «Радуга», розташованого за адресою: Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38, зареєстрованого за [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], заборонивши його відчуження (а.с.195 тому 1). І, з метою виконання вказаної ухвали, на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції від 07 липня 2012 року, у Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна було внесено відповідний запис (а.с.191,192,193,159-162,204-209 тому 1). А у жовтні 2013 року, Вищий адміністративний суд України ухвалою від 03-го числа постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року, якою були задоволені позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії скасував. І постанову Луганського окружного адміністративного суду від 11 травня 2011 року, якою у позові було відмовлено залишив в силі (а.с.35-37 тому 1). Разом з цим, вже 12 листопада 2013 року [PERSON] звернулась до завідуючого Рубіжанської державної нотаріальної контори із заявою, якою просила надати розяснення щодо можливості видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її чоловіка [PERSON] на ? частку нежитлової будівлі № 38, розташованої по вулиці Мєндєлєєва в мсті Рубіжне Луганської області. Завідувач, листом від 12 листопада 2013 року повідомив заявницю про те, що відсутність відомостей про зареєстроване право власності на нерухоме майно на ім`я [PERSON] виключає можливість оформлення права на спадкування за спадкоємцями нотаріусом, що не позбавляє заявницю права звернутись до суду (а.с.18,19 тому 2). Незважаючи на це, 03 березня 2014 року [PERSON] звернулась до Рубіжанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті її чоловіка [PERSON] на нежитлову будівлю № 38, розташовану по вулиці Мєндєлєєва в мсті Рубіжне Луганської області. Але постановою від 05 березня 2014 року, державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори [PERSON], відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у звязку з тим, що у спадкоємиці відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, і право власності на це майно не зареєстроване на імя спадкодавця (а.с.20,38 тому 1). У листопаді 2014 року, [PERSON] звернулась до Апеляційного суду Харківської області із заявою про поворот виконання рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2008 року, яким, за [PERSON] було визнано право власності на ? частину будівлі кафе «Радуга», що знаходиться у місті Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38 та знято заборону на його відчудження. Однак, ухвалою від 11 лютого 2015 року, Апеляційний суд Харківської області заяву [PERSON] направив для розгляду до Рубіжанського міського суду Луганської області (а.с.39 тому 1). А ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 07 квітня 2015 року у задоволені заяви [PERSON] про поворот виконання рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2008 року було відмовлено (а.с.40-41 тому 1). Також, у квітні 2015 року, [PERSON] звернулась до Реєстраційної служби Рубіжанського міського управління юстиції із заявою про скасування запису щодо державної реєстрації права власності на ? частку будівлі, розташованої за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38 за [PERSON] та відновлення такого запису за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу. Але їй у цьому було відмовлено у звязку із не наданням нею рішення суду, що набрало законної сили, про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності (а.с.19 тому 1). І вже у липні 2015 року, [PERSON] від власного імені та від імені і в інтересах своєї малолітньої дитини [PERSON], а також [PERSON] звернулись до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Рубіжанської міської ради Луганської області, [PERSON], [PERSON], яким просять визнати за ними право власності на частку нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38, та складається з: кімнат №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнат №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнат №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м. (а.с.2-5 тому 1). При цьому у січні 2016 року, [PERSON] та [PERSON] від імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] звернулись до Рубіжанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] у вигляді нежитлової будівлі, розташованої за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38 (а.с.14 тому 2). Постановами від 18 січня 2016 року № 12/02-31 та № 13/02-31, державний нотаріус [PERSON] відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що у спадкоємців відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, і право власності на це майно не зареєстроване на імя спадкодавця (а.с.1,2 тому 2). Суд констатує, що тільки усі вище перераховані обставини, він вважає доведеними сторонами на підставі належних, достовірних і допустимих письмових доказів, що є в матеріалах справи, а тому і встановленими судом. Із встановлених обставин вбачається, що між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] виникли цивільні правовідносини у сфері приватної власності, в межах яких, між ними виник спір з приводу визначення дійсних власників ? частки (кімнат №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнат №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнат №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі (що знаходиться за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38). І в цьому спорі, [PERSON] вважає себе власником однієї половини цієї частки, як дружина покупця частини нерухомого майна, який придбав його під час перебування з нею у зареєстрованому шлюбі, а також співвласником другої половини цієї частки нарівні з [PERSON], [PERSON], у порядку спадкування, як спадкоємці першої черги за законом. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення статті 41 Конституції України гарантує право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. На час укладення договору купівлі-продажу ? частки нежитлової будівлі [PERSON] та [PERSON], діяв [PERSON] України «Про власність» положення якого визначали, що право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном (частина 1 статті 1); субєктом права власності в Україні визнаються, у тому числі й громадяни (частина 1 статті 3); майно може належати громадянам на праві спільної (часткової або сумісної) власності (частина 3 статті 3); власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (частина 1 статті 4); власник має право вчиняти щодо нього будь-які дії, що не суперечать закону (частина 2 статті 4). А частина 4 статті 13 цього закону передбачала, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна. Так, з огляду на загальні положення частини 1 статті 328 та частини 1 статті 334 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладення вказаного договору), право власності на майно набувалось із правочинів. Зокрема, у набувача майна за договором, право власності виникало з моменту передання майна, якщо інше не було встановлено договором або законом. Однак спеціальні положення частини 1 статті 657 цього ж кодексу передбачали, що якщо договір про відчуження майна підлягав державній реєстрації, то право власності у набувача, за таким договором, виникало з моменту означеної реєстрації. А тут, суд бере до уваги положення частини 1 статті 657 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) які встановлювали, що договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Що у взаємозвязку із положеннями статті 190 та частини 1 статті 181 названого кодексу дає зрозуміти, що у цій нормі права мова йшла про договір купівлі-продажу такого виду майна, під яким розуміли земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Тому суд констатує, що на час укладення [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу ? частки нежитлової будівлі, тобто договору купівлі-продажу нерухомого майна, ЦК України був встановлений спеціальний порядок набуття права власності на такий вид майна, і цей порядок передбачав державну реєстрацію договору, з моменту здійснення якої, право власності на майно вважалось набутим покупцем. Як вже було встановлено судом, 13 липня 2004 року, уклали договір купівлі-продажу за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив ? частку нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: вулиця Мєндєлєєва,38 у місті Рубіжне Луганської області (а.с.6 тому 1). Сторони договору визначили, що у саме власність [PERSON] переходить: лєстничні кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.. При цьому означений договір був не тільки нотаріально посвідченим, а й зареєстрованим у Державному реєстрі правочинів під номером 1916, приватним нотаріусом [PERSON], одночасно з його нотаріальним посвідченням (а.с.6 тому 1). Що повністю узгоджується із приписами пункту 5 і 6 «Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року №671 (що вже діяло на момент укладення зазначеного договору). Положення частини 3 статті 3 Закону України «Про власність» (в редакції, що діяла станом на 13 липня 2004 року) допускали, що майно може належати громадянам на праві спільної (часткової або сумісної) власності. А положення частини 1 статті 355 ЦК України уточнювали, що на праві спільної власності належить таке майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників). При цьому станом на 13 липня 2004 року, в силу норм ЦК України, діяли важливі для цього спору презумпції, які зводились до того, що спільна сумісна власність вважалась частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина 4 статті 355); частки у праві спільної часткової власності вважались рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (частина 1 статті 357). З огляду на це та зміст укладеного [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу, останній, набувши саме 13 липня 2004 року право власності на ? частку (лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38, став співвласником усього нерухомого майна. Як наслідок, у [PERSON] та [PERSON] виникло право спільної часткової власності на вказану нежитлову будівлю, в якому кожному з них стало належати по ? частці. Наведений висновок суду, узгоджується не тільки з діючими на той час презумціями і змістом укладеного договору, а й з тим, що сторонами спору не надано жодних належних, достовірних і допустимих доказів того, що частина майна, яка була продана [PERSON] вже мала усі ознаки самостійного предмету матеріального світу, тобто мала ознаки самостійної нерухомої речі, яка могла виступати окремим і самостійним обєктом цивільних прав і обовязків. При цьому суд вважає, що право спільної часткової власності на нежитлову будівлю [PERSON] набув саме 13 липня 2004 року, оскільки саме 13 липня 2004 року договір купівлі-продажу, як підстава виникнення у нього такого права, був зареєстрований у державному реєстрі правочинів. А в силу дії положень частини 1 статті 657 ЦК України, як спеціальної норми права, такого факту було достатньо для виникнення у особи відповідного права, і без його реєстрації у реєстрі прав власності на нерухоме майно. І саме з наведених мотивів, суд не може погодитись з доводами відповідачів, які підтримувала і третя особа, що право власності на нерухоме майно, на час укладення договору купівлі-продажу його сторонами, виникало тільки з моменту державної реєстрації цього права у відповідному реєстрі. Суд приймає до уваги посилання відповідачів на положення частини 4 статті 334 ЦК України, але зауважує, що на час укладення [PERSON] та [PERSON] договору, норма цієї статті існувала в іншій редакції, ніж та, на яку посилаються відповідач та третя особа. І виникнення права власності на нерухоме майно, ця норма права повязувала саме з моментом державної реєстрації правочину, а не з моментом реєстрації вже набутого права за ним. Суд погоджується із тим, що на час укладення вказаного договору, діяли положення частини 1 статті 182 ЦК України, які встановлювали, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Але навіть буквальне тлумачення цієї норми свідчить про те, що законодавець дійсно передбачив необхідність державної реєстрації права власності на нерухомі речі, однак означена реєстрація не була визначена як така, що передує виникненню у особи права власності на нерухоме майно чи як така, без здійснення якої таке право не виникає. Що стосується закону, який врегулював відносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, то суд констатує, що він був офіційно оприлюднений тільки 04 серпня 2004 року, тобто набув чинності вже після укладення сторонами 13 липня 2004 року договору купівлі-продажу. Разом з цим, суд не може залишити поза своєї уваги доводи позивачів, з якими суд погоджується, в тій частині, що на час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON], вже діяли положення частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України, які передбачали, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належало дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). [PERSON] того, на той момент діяла презумпція, встановлена частиною 2 цієї ж статті, яка зводилась до того, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, вважалась обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вже було встановлено судом, 24 червня 1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, а тому в силу положень частини 2 статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю (що діяв на той момент), вони стали подружжям. Ні відповідачі, ні третя особа не надали суду належних, достовірних та допустимих доказів того, що укладений між ними шлюб (як підстава, що породжує права і обовязки подружжя), на час набуття [PERSON] 13 липня 2004 року права власності на частку нерухомої речі, був визнаний недійсним чи розірваний, або з інших причин вони втратили права та обовязки подружжя. Тому з цих підстав, та з урахуванням того, що нерухоме майно за своєю правовою природою не можна вважати річчю індивідуального користування, суд вважає правильними і погоджується з доводами позивачів, що набута 13 липня 2004 року [PERSON] ? частка нерухомого майна у вигляді частини (лєстнич.кімнат №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнат №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнат №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38, стала обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], незважаючи на те, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право на ? частку було зареєстровано тільки за останнім, і саме як ? частка у праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю. При цьому в силу презумпцій, що діяли у той момент, зокрема передбачених ЦК України у частині 4 статті 355 (спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно) і частині 1 статті 357 (частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом), кожному з подружжя, у праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю №38, стала належати половина в ? частці у цьому праві. Судом вже було встановлено, що ухвалою Верховного Суду України від 18 червня 2008 року були скасовані ухвала Апеляційного суду Луганської області від 21 серпня 2007 року та рішення цього ж суду від 27 вересня 2007 року, яким було скасовано рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 квітня 2007 року про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 13 липня 2004 року [PERSON] і [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на ? частку будинку №38, розташованого по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області (лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.). Як наслідок, в силу положень статті 349 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на момент постановлення Верховним Судом України вказаної ухвали) ухвала Апеляційного суду Луганської області від 21 серпня 2007 року та рішення цього ж суду від 27 вересня 2007 року втратили законну силу 18 червня 2008 року, а ухвала Апеляційного суду Луганської області від 26 червня 2007 року та рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 квітня 2007 року, яке було залишено без змін цією ухвалою, свою законну силу поновили. Отже 18 червня 2008 року, [PERSON], саме на підставі рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу ним ? частки нежитлової будівлі, яка знаходиться у місті Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38, і визнання за ним права власності на це майно, юридично відновив своє право приватної власності на нерухоме майно, яке він набув до укладення договору, що був визнаний не дійсним, та фактично став одноосібним власником всієї будівлі. Але вже 18 серпня 2008 року, набрало законної сили і рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2008 року, яким за [PERSON] було визнано право власності на ? частку нежитлової будівлі, яке знаходиться у місті Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38, а також знято заборону на дії по відчуженню цього майна. Тому [PERSON], на підставі рішення суду про визнання за нею права власності, набула право власності на ? частку нежитлової будівлі, яка знаходиться у місті Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва,38. Та фактично і юридично, стала співвласником означеної будівлі разом з [PERSON], на праві спільної часткової власності, в якому кожному з них стало належати по ? частці. Разом з цим, незважаючи на те, що станом і на 18 червня і на 18 серпня 2008 року [PERSON] України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV вже набув чинності та діяв, його положення та положення ЦК України все ще не визначали, що моментом чи підставою набуття права власності на нерухоме майно є тільки його реєстрація у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обмежень (не було, до речі, визначено і строків такої реєстрації, чи відповідальності за її не здійснення власником). Негативними правовими наслідками не здійснення державної реєстрації набутого особою права власності на нерухоме майно було те, що власник, до здійснення такої реєстрації, не міг вчинити будь-який правочин щодо свого нерухомого майна, і зареєстровані речові права та їх обмеження (тоді, саме обмеження, а не обтяження) мали пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо цього майна. Отже незважаючи на те, що 22 серпня 2008 року, і [PERSON], і [PERSON] зареєстрували своє право спільної часткової власності на нерухоме майно, підставою виникнення у них такого права на ? частку нерухомого майна, що раніше належало [PERSON], стали саме рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 квітня 2007 року (щодо [PERSON]Х.) та від 08 серпня 2008 року (щодо [PERSON]В.), що набрали законної сили, а не факт здійснення ними державної реєстрації вже набутого права власності. [PERSON] помер 28 листопада 2009 року, але на момент його смерті обидва рішення суду були скасовані рішенням Верховного Суду України від 01 липня 2009 року та ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 вересня 2009 року, відповідно (а.с.9-11,17 тому 1). Хоча у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, записи щодо набутого [PERSON] та [PERSON] права власності, на підставі цих скасованих рішень, залишились. Вирішуючи питання щодо правових наслідків таких обставин, у першу чергу, суд бере до уваги висновки Верховного Суду України, надані ним у постановах від 13 травня 2015 року (справа №6-53цс15) та від 02 вересня 2015 року (справа №6-639цс15) щодо правових наслідків скасування судового рішення. Зокрема в тій частині, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків саме з моменту його ухвалення. А отже, у звязку із тим, що вказані вище судові рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 квітня 2007 року і 08 серпня 2008 року, на підставі яких у [PERSON] і [PERSON] виникло право спільної часткової власності, у тому числі і на ? частку нерухомого майна, що раніше належало на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], були скасовані, то на момент смерті останнього, слід вважати, що ці рішення не породжували жодних прав власності на майно [PERSON], ні у [PERSON], ні у [PERSON], незважаючи на наявність запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про вже не існуюче право спільної часткової власності у [PERSON] та [PERSON]. Іншими словами суд вважає, що на момент смерті [PERSON], сторони договору купівлі-продажу ? частки нежитлової будівлі ([PERSON] та [PERSON]) повернулись у первісне положення, у правовому сенсі. Тобто вони знову стали співвласниками одного майна нежитлової будівлі №38, у праві спільної часткової власності на яке, [PERSON] стало належати ? частка. А з цим, відновилось і право спільної сумісної власності на цю частку у [PERSON], як таке, що існувало з моменту його виникнення, тобто з 13 липня 2004 року, і не припинилось, хоча воно і не було зареєстрованим у відповідному реєстрі. Такі висновки суду узгоджуються і з положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (в редакції, що діяла на момент смерті [PERSON]). Зокрема, з положеннями частини 5 статті 3, яка прямо передбачала, що право власності на нерухоме майно, набуте згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнається державою; відповідно до цього закону, реєстрація речових прав на нерухомість, здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Отже законодавець прямо передбачив, що у тому випадку, якщо право власності на нерухоме майно, було набуте у відповідності до діючих нормативно-правових актів до 04 серпня 2004 року, то таке право визнається державою і без його реєстрації у державному реєстрі. Лише за бажанням самого власника чи у випадку необхідності вчинити правочин щодо нерухомого майна, здійснювалась така реєстрація. А як вже було встановлено, [PERSON] та [PERSON] набули право спільної сумісної власності на ? частку (лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі, розташованої у місті Рубіжне Луганської області, по вулиці Мєндєлєєва,38 до 04 серпня 2004 року і у відповідності до діючих на той момент нормативно-правових актів. Таким чином означене право, навіть на момент смерті [PERSON], обовязкової державної реєстрації не потребувало, і не припинилось. Правильність наведених висновків, підтверджується також і тим, що на момент смерті [PERSON], договір купівлі-продажу від 13 липня 2004 року, на підставі якого він та [PERSON], як дружина, набули право спільної сумісної власності на частку нерухомого майна, був дійсним. І весь проміжок часу, починаючи з дати укладення цього договору та закінчуючи моментом смерті [PERSON], діяла презумпція правомірності правочину, тобто правочин вважався правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Застосовуючи вказану норму матеріального права, суд знову бере до уваги висновки Верховного Суду України, надані ним у постановах від 13 травня 2015 року (справа №6-53цс15) та від 02 вересня 2015 року (справа №6-639цс15), але у такій частині: ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору (наприклад, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Відтак, оскільки рішення суду яким був визнаний недійсним договір купівлі-продажу ? частки нежитлової будівлі було скасоване, і на момент смерті [PERSON] цей договір був дійсним, набуте право спільної сумісної власності на ? частку нерухомого майна існувало саме у [PERSON] і [PERSON], незважаючи на наявність запису про це право у державному реєстрі за іншими особами. При цьому у [PERSON], право спільної сумісної власності на вказане майно, виникло (як вже вказувалось) внаслідок набуття права власності на це майно її чоловіком, під час перебування ними у зареєстрованому шлюбі, а тому під час набуття майна коли вони були подружжям. Таким чином, внаслідок усіх перерахованих обставини, та з урахуванням таких загальних засад цивільного законодавства України, як справедливість і розумність, що передбачені частиною 1 статті 3 ЦК України, суд не може визнати доводи відповідачів і третьої особи, щодо наявності на момент смерті [PERSON] не скасованих записів у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо права власності на спірне майно у [PERSON] та [PERSON], як головний чи вирішальний аргумент у цьому спорі, що свідчить на їх користь, чи такий, що спростовує наведені вище висновки суду. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на помилковість позиції відповідачів та третьої особи в тій частині, що на момент смерті [PERSON], він чи позивачі повинні були отримати рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачами [PERSON]. По-перше, така помилковість спростовується викладеними вище обставинами і нормами матеріального права, що підлягають застосуванню для вирішення спору. А по-друге. Вирішення спору щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, відбувається у порядку адміністративного судочинства України, який, в силу положень частини 3 статті 2 та частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України для скасування рішення субєкта владних повноважень, передбачає перевірку судом правомірності чи не правомірності такого рішення саме на момент його прийняття. А у такому аспекті, жодна із сторін спору у цій справі, не піддає сумніву прийняте державним реєстратором рішення. І сам суд, з цих мотивів не бачить для вирішення спору по суті, власне самої необхідності в обовязковому попередньому скасуванні рішення державного реєстратора. Відповідно до положень частини 1 статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А згідно положень частини 1 статті 1220 цього ж кодексу, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Внаслідок чого суд вважає, що на момент смерті [PERSON], він був співвласником ? частки (лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі, розташованої у місті Рубіжне Луганської області, по вулиці Мєндєлєєва,38 разом з [PERSON]. І у праві власності на цю частку, кожному з них належало по половині частки. Тому до складу спадщини [PERSON], увійшло право власності тільки на половину ? частки (лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38 оскільки право власності на другу половину частки у майні залишилось у [PERSON]. Суд враховує, що після смерті [PERSON], рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 червня 2011 року майно набуте [PERSON] та [PERSON] з початку 2001 року було визнано спільною сумісною власністю (а.с.93 тому 1), але вже 18 серпня 2011 року, рішенням Апеляційного суду Луганської області, воно було скасоване (а.с.18 тому 1). А тому таке рішення, суд не розглядає як правову перешкоду вважати, що до складу спадщини [PERSON] увійшло право власності на половину ? частки нежитлової будівлі чи [PERSON], у звязку із цим, втратила право власності на половину своєї частки. Що стосується арештів майна (а.с.160-162, 204-209 тому 1), то виходячи з правової природи цього інституту, суд констатує, що (незважаючи на субєкта, який прийняв рішення про арешт майна, будь-то суд, чи державний виконавець, як у спорі, що розглядається), сам по собі арешт майна не може впливати на вирішення питання щодо визначення дійсного субєкта права власності арештованого майна, як не може бути і перешкодою вважати, що арештоване майно увійшло до складу спадщини. Те саме стосується і знаходження спірного майна в іпотеці. Оскільки сама по собі іпотека, з огляду на її правову природу, як способу забезпечення зобовязань, не може бути правовою перешкодою для визначення власника майна чи переходу його прав у порядку спадкування. Наведених висновків, суд дійшов з огляду на положення статті 152 Цивільного процесуального кодексу України, якими керувались суди під час накладення арешту на спірне майно у порядку забезпечення позову в різні проміжки часу, положення статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» і 57 (після того, як закон було викладено у новій редакції) якими керувались державні виконавці під час здійснення виконавчих дій, а також з огляду на положення статті 1 Закону України «Про іпотеку», в якій дається визначення іпотеки. При цьому суд не залишає поза своєї уваги те, що на момент смерті [PERSON], на спірне майно було накладено арешт, і воно знаходилось в іпотеці. Однак вказані обставини мають суттєве правове значення в аспекті визначення власником подальшої долі свого майна, але у спорі, що розглядається судом, така вимога не являється предметом судового розгляду. Як наслідок, ні арешт спірного майна, ні знаходження його в іпотеці, на думку суду, не свідчать про припинення права власності на нього чи неможливість переходу такого права у порядку спадкування. Відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Разом з цим, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина 1 статті 1226 ЦК України). А згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. При цьому в силу положень статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Наряду з цим, з огляду на зміст статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. А спосіб прийняття спадщини спадкоємцями, в силу положень частини 3 і 4 статті 1268 та частин 1,3,4 статті 1269 ЦК України, залежить від того, чи проживав спадкоємець на момент відкриття спадщини разом із спадкодавцем та від того, який обєм дієздатності мав спадкоємець на той момент. Зокрема, положення частини 3 і 4 статті 1268 вказаного кодексу передбачали, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (тобто, шість місяців з дати смерті спадкодавця), він не заявив про відмову від неї. Однак малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважались такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (тобто, внаслідок відмови від її прийнятті). А з іншого боку, положення частини 1 статті 1269 ЦК України передбачали, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; проте особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника; заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Застосовуючи наведені норми матеріального права, суд послуговується розясненнями Пленуму Верховного Суду України, наданими ним у постанові №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Зокрема тими, що надані в останньому абзаці пункті 23, в аспекті того, що подання особою, що досягла 14 років, або батьками малолітньої особи заяви про прийняття спадщини є правом цих осіб. А тому, суд не має сумнівів у тому, що такі спадкоємці як малолітні й неповнолітні особи вважаються такими, що прийняли спадщину, і без подання ними заяви про її прийняття у встановлений законом строк, незалежно від того проживали вони із спадкодавцем на момент смерті чи ні. Як вже було встановлено судом, [PERSON] був батьком двох дітей: [PERSON] і [PERSON], яким на момент його смерті, виповнилось повних 14 (а.с.16 тому 1) та 7 років (а.с.15 тому 1), відповідно. Тобто, на момент смерті спадкодавця, один з його дітей був неповнолітнім, а інший малолітнім. Тому в силу положень частини 4 статті 1268 ЦК України, вони прийняли спадщину [PERSON], в силу закону, як спадкоємці першої черги. Що стосується [PERSON], то з огляду на письмові докази, які є в матеріалах справи, зокрема її заяву про прийняття спадщини, яку вона подала в межах встановленого строку на її подання (а.с.15,13 тому 2, 124-125 тому 1), суд вважає її такою, що теж прийняла спадщину свого померлого чоловіка, в силу закону, як спадкоємець першої черги, на рівні з дітьми. Суд зауважує, що оскільки подання заяви про прийняття спадщини є самостійною і достатньою правовою підставою для прийняття спадщини в силу норми закону, суд не бачить необхідності у тому, що би для доведення факту прийняття [PERSON] спадщини [PERSON], додатково послуговуватись показаннями свідків та копіями фотокарток, що були подані нею, хоча такі були досліджені судом. Дотримуючись вимоги повноти зясування обставин у справі суд враховує, що за даними завідувача Рубіжанської державної нотаріальної контори та спадкового реєстру, [PERSON] заповіту не складав, а інші особи заяв про прийняття спадщини не подавали (а.с.124 тому 1, а.с.13,16,17 тому 2). І в матеріалах справи, доказів про те, що спадкоємцями спадщини [PERSON] є будь-які інші особи, окрім його двох дітей та дружини, не має (а.с.1-231 тому 1, 1-56 тому 2). В силу положень частини 1 статті 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. А відповідно до положень частини 1 статті 1278 цього ж кодексу, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. При цьому, згідно з частиною 5 статті 1268 цього ж кодексу, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, у звязку із смертю [PERSON] і не складання ним заповіту за життя, але прийняттям його спадщини тільки позивачами, суд констатує, що 28 листопада 2009 року позивачі стали співвласниками половини ? частки у праві спільної сумісної власності на ? частку (лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва, 38, у порядку спадкування, в рівних частках. А власником іншої половини ? частки у праві спільної сумісної власності на це майно, залишилась [PERSON]. Поряд з цим суд враховує, що власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільної частковою власністю. Тому у звязку із тим, що після смерті [PERSON] власниками ? частки нерухомого майна стали три фізичні особи, у праві власності на яке кожен має визначені частки, право спільної сумісної власності на це майно трансформувалось у право спільної часткової власності, в якому [PERSON] стало належати 4/6 частки (з яких 3/6 частки, їй належить як дружині чоловіка, який набув право власності на майно під час перебування з нею у зареєстрованому шлюбі, а 1/6 частка - як спадкоємиці першої черги за законом), а [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частці, як спадкоємцям першої черги за законом. З цих мотивів, суд вважає, що позивачі у своїх позовних вимогах правильно визначили майно, власниками якого вони стали: ? частка (лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва, 38, але помилились у визначенні часток у праві власності. В силу положень частини 2 статті 8, частини 2 статті 13 та частини 1 статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому субєкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини 1 статті 3 та частини 1 статті 39 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років захищають у суді відповідно їхні батьки. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право власності позивачів на ? частку (лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі, розташованої у місті Рубіжне Луганської області, по вулиці Мєндєлєєва,38 не визнається і фактично оспорюється відповідачами [PERSON] та [PERSON], що підтверджується матеріалами справи, суд вважає, що право власності позивачів потребує судового захисту. З цих мотивів суд не вважає позов таким, що поданий передчасно, на чому наполягав один з відповідачів. Дійсно звернення позивачів до нотаріуса із заявами про видачу їм свідоцтв про право власності на спірне майно мали місце після подання позовної заяви, проте відмова їм у видачі таких свідоцтв, нарівні з не визнанням їхнього права відповідачами на момент розгляду спору по суті, підтверджує наявність перешкод у позивачів, як власників, для мирного володіння своїм майном. При цьому обраний позивачами спосіб захисту набутого ними права власності, суд вважає належно обраним, оскільки він відповідає змісту цього права, способу його порушення, та наслідків, що їх спричинило це порушення. Також суд відзначає, що він узяв до уваги наявні арешти та знаходження майна в іпотеці. Але з мотивів, що були викладені вище суд знову констатує, що вказані обставини мають суттєве правове значення в аспекті визначення власниками подальшої долі свого майна, проте у спорі, що розглядається цим судом, така вимога не являється предметом судового розгляду. І отже, ні арешт майна, ні його знаходження в іпотеці, не являються правовою перешкодою для визнання права власності на спірне майно за позивачами. Суд уважно і дуже ретельно проаналізував аргументи відповідача [PERSON] в тій частині, що позивачам слід було б звернутись до суду з іншим способом захисту свого порушеного права власності. Але суд не може із ними погодитись через те, що використання такого способу захисту порушеного права, як витребування майна із чужого незаконного володіння, здійснюється за наявності інших фактичних обставин порушення права і при іншому змісті такого порушення. При цьому, відповідач хибно ототожнює такі способи захисту порушеного права, як віндикація, що передбачена статтею 388 ЦК України та кондиція, що унормована статтею 1212 ЦК України, що застосовуються за різних обставин. Висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постановах від 23 січня 2013 року, 16 квітня 2014 року та 11 червня 2014 року, на які посилався відповідач для доведення необхідності застосування саме такого способу захисту порушеного права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння, у спорі, що розглядається застосованими бути не можуть. Оскільки як вже суд встиг відзначити, зміст і характер порушеного права власності позивачів, вимагає від суду застосування саме такого способу його захисту як визнання права власності за ними, що є основним. До того ж, висновки до яких дійшов Верховний Суд України у вказаних постановах, були зроблені відповідно до тих фактичних обставин, за яких право власності у конкретних осіб було порушено, і ці обставини є іншими ніж у спорі, що виник у цій справі. А тому суд вважає очевидним, що ефективним способом захисту порушеного права позивачів буде саме той спосіб, який обрали вони. Таким чином, позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню, але частково. Оскільки, по-перше, суд погоджується з аргументами відповідача: Рубіжанська міська рада Луганської області в тій частини, що цей відповідач не є таким, що оспорює, не визнає чи порушує право власності позивачів (і це підтверджується як встановленими судом обставинами, так і нормами права, що використані судом для вирішення спору, що виник). Іншими словами суд погоджується, що названий відповідач є неналежним. А по-друге, хоча вимога про визнання за позивачами права власності на спірне майно є правильної і визначення кількості належних кожному у цьому праві часток те ж є вірною, позивачі помилились у визначенні остаточного розміру частки кожного з них у їх праві спільної часткової власності на ? частку нежитлової будівлі. Отже, остаточним висновком суду є те, що позовні вимоги позивачів слід задовольнити, але не до всіх відповідачів, а тільки щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON], що вплине на розподіл судових витрат, про що суд зазначить наприкінці. При цьому суд констатує, що визнанню за позивачами підлягають саме права на частку кожного з них у ? частці на нерухоме майно, і саме у тих розмірах, що визначив суд, оскільки це прямо узгоджується з положеннями частини 1 статті 1226 та частини 1 статті 356 ЦК України (частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах; власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю). Таким чином, за [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід визнати право власності на ? частку (лєстнич.кімнати №23,24 на першому поверсі, загальною площею 24,1кв.м.; кімнати №25-39 на другому поверсі, основною площею 257,4кв.м., загальною площею 351,5кв.м.; кімнати №40-56 на третьому поверсі, основною площею 243,4кв.м., загальною площею 355,3кв.м.) нежитлової будівлі, що розташована за адресою: місто Рубіжне Луганської області, вулиця Мєндєлєєва,38. В якому, [PERSON] належить 4/6 частки, а [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частці. Вирішення питання щодо визначення часток у праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю в цілому, предметом позову не являється, а тому суд не бачить підстав для вирішення цього питання в цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Відповідно до положень частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що позивачі сплатили судовий збір на загальну суму 730 гривень 80 копійок (кожен за свою вимогу майнового характеру по 243 гривні 60 копійок), при цьому всю суму судового збору сплатив один позивач [PERSON] і за себе і за своїх дітей (а.с.126 тому 1), що за визначенням пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з огляду на пункт 10 постанови №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», є допустимим. З огляду на це та те, що позов підлягає задоволенню частково, судовий збір підлягає стягненню на користь [PERSON], як особи, яка безпосередньо понесла судові витрати (а.с.126 тому 1), але тільки з відповідачів: [PERSON] і [PERSON] по 365 гривень 40 копійок. Отже,

Outcome: partial