Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область, м.Торецьк (попередня назва міста - Дзержинськ), [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є власником квартири № 76 в жилому будинку № 11, що знаходиться по вул.Лісна в м.Торецьку (попередня назва міста - Дзержинськ) Донецької області. Окрім нього, за вказаною адресою також зареєстрований чоловік колишнього власника квартири, відповідач [PERSON], [INFO]. При цьому на момент його заселення в житлову квартиру в ній ніхто не мешкав, чужих речей в ній також не було; будь-яких претензій щодо самої житлової квартири та права позивача користування нею останньому ніколи не надходили від будь-кого, у тому числі від відповідача. Також позивач зазначив, що відповідач разом із своєю сімє мешкає в Російській Федерації та повертатися до м.Торецьк не збирається, оскільки у місті у нього не кого не має. Таким чином позивач вважає, що відповідача [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно позивачу для зняття його з реєстраційного обліку за адресою: Донецька область, м. Торецьк (попередня назва міста - Дзержинськ), [ADDRESS]. Позивач, його представник в судове засідання не зявилися, надавши письмову заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні. Належно повідомлений відповідач у судове засідання не прибув з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Приймаючи до уваги, що позивач, його представник не заперечують проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у звязку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бюро технічної інвентаризації м.Дзержинська №14441216 від 04.05.2007 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира № 76 в житловому будинок № 11, що розташована по вул. Лісна в м. Торецьку (попередня назва міста - Дзержинськ) Донецької області на підставі договору купівлі продажу від 31.03.2007 року (а.с.12). На теперішній час відповідно до договору купівлі продажу квартири від 05.07.2018 року позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить вищезазначена квартира. Зазначену квартиру позивач придбав у [PERSON] (а.с.8). Вищезазначений факт також підтверджений витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №129856224 від 05.07.2018 року (а.с.9). Згідно довідки про склад сімї № б/н від 06.11.2018 року (а.с. 16) відповідач по справі [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (попередня назва міста - Дзержинськ), [ADDRESS], тобто за адресою позивача по справі (а.с.16). Зі свідоцтва про шлюб серії І-НО №053896 від 15 липня 2006 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі (а.с.13). З акту № 6782 від 23.07.2018 року голови будинкового комітету [PERSON] вбачається, що [PERSON], 07.06.1984 року, зареєстрований за адресою: [INFO] але фактично не проживає за вказаною адресою з червня 2014 року та по теперішній час. Останній проживає за межами України (а.с.17). З огляду на це, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16. Таким чином, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON], який є чоловіком колишньої власниці значеної вище квартири, з червня 2014 року, тобто понад один рік, без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON], який діє в інтересах позивача по справі [PERSON], який є власником квартири, правомірно звернувся до суду з позовом про усунення порушень права власності позивача шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки він не є членом його сімї та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому такими, що підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору в розмірі 704,80 грн. (а.с.2). В тексті позовної заяви позивач вказує що не наполягає на стягненні з відповідача вказаної суми судового збору, однак в прохальній частині позову не порушує питання щодо покладення на нього судових витрат, тож суд вважає за необхідне витрати, повязані зі сплатою судового збору покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved