Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

[PERSON] 18 квітня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров'я України» (ДУ УДНДІМСПІ МОЗУ) про стягнення моральної шкоди, Державна установа «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров'я України» звернулася до суду з зустрічним позовом про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди; ухвалою суду від 05 червня 2014 року вказані позови були об'єднані в одне провадження для їх спільного розгляду; позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що її мама [PERSON] з 2000 року тяжко хворіла і погодилася на експериментальне клінічне лікування з застосуванням нових методів лікування і нових випробувальних препаратів в ДУ УДНДІМСПІ МОЗУ, спочатку було все нормально і маму після лікування виписали додому, але через не тривалий час мамі стало погано, вона знову знаходилася на стаціонарному лікуванні у відповідача, її не вилікували і [INFO] вона померла. Позивачка вважає, що винними в смерті матері є лікарі, які не вірно лікували, не належним чином доглядали маму, недобросовісно відносилися до своїх лікарських обов'язків, випробування ліків було одностороннім, чим завідомо поставили під загрозу життя та здоров'я [PERSON] Після смерті матері позивачці навіть не виплачене страхове відшкодування в зв'язку зі смертю матері. Винним у всьому вказаному є відповідач і його лікарі. Позивачка зверталася з заявами і скаргами до Верховної Ради України, міністерства охорони здоров'я та правоохоронних органів з такою інформацією, були неодноразові і тривалі перевірки, які не підтвердили позицію відповідачів. Позивачці завдана значна моральна шкода. Зверталася з цим питанням до відповідача, але в добровільному порядку надати всю інформацію про лікування матері і відшкодувати моральну шкоду відповідач відмовився і вона вимушена звернутися з позовом до суду. Просили стягнути з відповідача моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ДУ УДНДІМСПІ МОЗУ в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснивши, що дійсно мати позивачки - [PERSON] - з 2000 року тяжко хворіла і погодилася на експериментальне клінічне лікування з застосуванням нових методів лікування і нових випробувальних препаратів в ДУ УДНДІМСПІ МОЗУ, лікування йшло по затвердженому плану, було все нормально і [PERSON] після лікування виписали додому і вона тривалий час не скаржилася на стан здоров'я і до лікарів не зверталася; але згодом їй стало погано, вони її госпіталізували, [PERSON] знову знаходилася на стаціонарному лікуванні у відповідача, але відбулося погіршення і [INFO] вона померла. Позивачка (дочка померлої) неодноразово зверталася до правоохоронних і вищих органів влади країни стосовно неправомірних, на її думку, дій лікарів ДУ УДНДІМСПІ МОЗУ, були комісії, перевірки, які не підтвердили викладені в зверненнях обставин. Все ними зроблено правильно і законно, ніяких інших зобов'язань відносно позивача і її матері на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги підтримують, вважають їх обґрунтованими і доведеними, наполягають на них і просили їх задовольнити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнала повністю, заперечував проти них, просила справу розглянути по закону за наявними матеріалами справи без її участі і в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і її представника та представника відповідача з'ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає всі позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно пацієнтка [PERSON] приймала участь у дослідженні 205МБ201 з 27 травня 2009 року по 14 червня 2010 року, а з 14 червня 2010 року по 24 квітня 2011 року приймала участь у дослідженні 205М8202. Причиною її участі в дослідженні стало хронічне аутоімунне захворювання під назвою розсіяний склероз. З приводу свого захворювання [PERSON] була інвалідом другої групи. Розсіяний склероз посідає перше місце серед неврологічних захворювань, що уражають молодих дорослих білої раси та призводить до летального результату (смерті). Оскільки етіологія розсіяного склерозу є невідомою, причинна терапія та ефективна профілактика неможливі, крім того традиційні ліки є дуже коштовними, в зв'язку з чим, ані померла, ані її родичі цього дозволити їй не могли. Згідно Порядку проведення клінічних випробувань лікарських засобів та експертизи матеріалів клінічних випробувань, затвердженого наказом МОЗ України від 23 вересня 2009 року № 690: п. 2.7. - «До початку участі в клінічному випробуванні пацієнт ... а також відповідальний дослідник /дослідник, відповідальний за отримання інформованої згоди, підписують та власноручно датують два примірники інформованої згоди, один з яких залишається відповідальному досліднику/ досліднику, а другий передається досліджуваному. Обов'язково має бути зазначено, що згода надана досліджуваним ... добровільно на підставі одержаної повної інформації про клінічне випробування.», п. 2.13. - «Порядок надання інформації про клінічне випробування пацієнту (здоровому добровольцю) /законному представнику/ близькому родичу, а також отримання інформованої згоди від нього можуть перевірятися Центром, комісією з питань етики при ЛПЗ та спонсором.», п. 9.1. - «Клінічне випробування може розпочинатися в кожному конкретному МПВ за наявності позитивного Висновку Центру, протоколу комісії з питань етики при ЛПЗ щодо погодження клінічного випробування і за умови оформлення договірних відносин між усіма юридичними та фізичними особами, які залучені до проведення клінічного випробування.», п. 7.1. «Висновок надається Центром. Для одержання Висновку заявник подає до Центру такі документи (матеріали) клінічного випробування, п. 7.1.13. Проект інформованої згоди та інша письмова інформація, яку планується надавати пацієнту (здоровому добровольцю) (українською мовою або офіційно визнаною мовою міжнаціонального спілкування).» Таким чином, проект інформованої згоди, який містить всю інформацію про дослідження погоджує ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України». Пацієнтка [PERSON] особисто надавала згоду на участь у дослідженні: Протокол 205М8201, версія 5 - згода надана 26 травня 2009 року; Протокол 205М8201, версія 6 - згода надана 30 червня 2009 року; Протокол 205МБ202, версія 1.0 - згода надана 14 червня 2010 року; Протокол 205М8202, версія 2.0 - згода надана 29 листопада 2010 року. Всі згоди підписані пацієнткою особисто, в двох примірниках, один з примірників виданий хворій на руки. Таким чином, [PERSON] володіла повною інформацією про дослідження і особисто виявила бажання приймати в ньому участь. За весь час участі хворої у клінічному дослідження, в тому числі під час лікування хворої у неврологічному, терапевтичному, хірургічному відділеннях, в тому числі напередодні смерті ні сама хвора, ні її родичі не пред'являли ніяких скарг на умови перебування, якість лікування ні лікарям, ні адміністрації інституту. Згідно Порядку Державний експертний центр МОЗ України після смерті [PERSON] провів клінічний аудит клінічного випробування. За результатами аудиту в травні 2011 року Державний експертний центр МОЗ України надав висновок про те, що пацієнтка була включена у клінічне дослідження відповідно до критеріїв включення, лікування проводилося згідно протоколу дослідження, порушень протоколу клінічних випробувань не виявлено (висновок є). Позивачка (дочка померлої [PERSON]) вважає, що винними в смерті її матері є лікарі, які не вірно лікували, не належним чином доглядали маму, недобросовісно відносилися до своїх лікарських обов'язків, випробування ліків було одностороннім, чим завідомо поставили під загрозу життя та здоров'я [PERSON] Після смерті матері позивачці навіть не виплачене страхове відшкодування в зв'язку зі смертю матері. Винним у всьому вказаному є відповідач і його лікарі. Позивачка зверталася з заявами і скаргами до Верховної Ради України, міністерства охорони здоров'я та правоохоронних органів з такою інформацією, були неодноразові і тривалі перевірки, які не підтвердили позицію відповідачів. Позивачка вважає, що відповідачем їй завдана значна моральна шкода. В добровільному порядку відшкодувати цю шкоду відповідач відмовився і [PERSON] вимушена звернутися з позовом до суду, до неї заявлено зустрічні вимоги про захист ділової репутації і стягнення моральної шкоди. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з'ясовано, що родичі [PERSON] зверталися зі скаргами, в тому числі і в Центральну комісію з питань етики МОЗ України. Для розгляду даних скарг 05 серпня 2011 року Центральна комісія з питань етики запросила третю особу [PERSON] на своє засідання для дачі письмових та усних пояснень щодо перебігу дослідження та лікування померлої. 31 серпня 2011 року Центральна комісія з питань етики в телефонному режимі повідомила третю особу про те, що порушень протоколу клінічного дослідження не виявлено, що даний випадок є страховим, у зв'язку з чим родичам померлої буде рекомендовано звернутися в страхову компанію або до спонсора, який проводить дослідження для отримання страховки. Згідно листа МОЗ України від 28 вересня 2011 року №3.15-АВ/9050/3-3113 стосовно скарги [PERSON], щодо неналежного, на думку заявниці, надання медичної допомоги її матері [PERSON] в ДУ «Український державний НДІ медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» була проведена перевірка фактів, викладених у скарзі родичів пацієнтки, з якою вони звернулися до Генеральної Прокуратури України, Прокуратури Дніпропетровської області. Для перевірки була створена комісія до складу якою увійшли провідні фахівці Дніпропетровщини. За результатами роботи комісії постановлено висновок, що виявити можливий зв'язок виявлених морфологічних змін з прийомом досліджуваного препарату не представляється можливим. Інтенсивна медична допомога надавалась хворій в умовах клініки інституту частково за рахунок клініки, частково за рахунок дослідників на підставі підтвердження спонсора дослідження погашення усіх госпітальних розходів. Копії чеків на медикаменти перевірені комісією. Тобто, проведення лікування та харчування [PERSON] в палаті інтенсивної терапії відбувалось виключно за рахунок працівників інституту та у відповідності до протоколів лікування, затверджених МОЗ України. Що стосується відсутності страхування в дослідженні, то твердження позивача [PERSON] про відсутність страхування в дослідженні не відповідає дійсності. Однак сума страхової виплати за її словами є не значною. Стосовно страхових виплат хворій, ще при погіршенні її стану було направлено листа спонсору з проханням розглянути цей випадок щодо визнання його страховим. Всі хворі, які приймають участь у даному клінічному дослідження застраховані компанією «Інго Україна» на 5 тис. євро, про що було повідомлено позивачку. Після смерті хворої спонсор надіслав листа до страхової компанії у якому повідомив, що настала смерть хворої, експертиза матеріалів щодо встановлення зв'язку смерті хворої з дослідницьким препаратом тривають. Для проведення завершальної експертизи цього випадку спонсор запросив гістологічні матеріали хворої. Але родичі хворої і досі не надали такого дозволу, посилаючись на своє бажання проведення незалежної експертизи цих матеріалів (лист доньки знаходиться у медичних документах хворої). Таким чином, здоров'я та життя матері позивачки були застраховані у відповідності до вимог чинного законодавства. 06 лютого 2012 року адвокат [PERSON] звернувся до відповідача в інтересах позивача з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію про договір страхування та страхову компанію, вся інформація офіційно була надана. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим слід брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою З цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), тощо. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Тобто, позивачка,

Outcome: dismissed