Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] 19 жовтня 2020 року звернулася до суду з заявою, стосовно заінтересованих осіб [PERSON] та Соборне ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області, про видачу обмежувального припису. Заявниця у своїй заяві посилається на те, що вона та її малолітня донька постійно проживає у домоволодінні [ADDRESS] там же вона і зареєстрована разом із малолітньою дитиною. Заінтересована особа [PERSON] батьком дитини відповідно до актового запису про народження дитини та проживає окремо від них. Вона та її дитина потерпає від насильства зі сторони [PERSON] вже протягом другого року, поведінка в нього виключно негативна, що впливає на здоров`я та працездатність її та її малолітньої дитини; після скандалів, образ та погроз з боку [PERSON] , які він висловлює на їх адресу, приїжджаючи до їх місця реєстрації (мешкання) та до шкільного закладу, де навчається малолітня дитина, вони не можуть нормально працювати та жити, відвідувати шкільний та поза шкільні заклади, оскільки він не контролює свої дії та вчинки. Заявниця зверталася за захистом до поліції. Так, за її заявою Соборним ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області порушено кримінальне провадження № 12019040640002196 за ст. 156 ч. 1 КК України. Також [PERSON] намагався викрасти дитину, погрожував та кожного разу заявниця зверталася до поліції із заявою, але жодних заходів працівниками національної поліції Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області вжито не було відносно [PERSON] .. Протягом 2020 року [PERSON] більше десяти разів зверталась з повідомленнями про переслідування з боку [PERSON] її та дитини. Жодних заходів передбачених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» працівниками Соборно ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області на вказані звернення вжито не було. Бездіяльність правоохоронних органів, як стверджує заявниця, призвела до того, що 08 листопада 2018 року [PERSON] намагався викрасти дитину, закривши її в машині, дитина намагалась вирватись, кричала. В цей час матір дитини намагалась відкрити машину, але [PERSON] вдарив її рукою та висловлював образи в її адресу. Лише після втручання сусідів [PERSON] відкрив машину та відпустив дитину. Внаслідок таких дій поведінка дитини змінилась дитина зазнала психоемоційної травми. [PERSON] телефонував на мобільний телефон [PERSON] та висловлював погрози на її адресу та адресу дитини на протязі більше ніж 10 хвилин поспіль погрожував запроторити її до психіатричної лікарні. [PERSON] 04 лютого 2019 року намагався зламати тамбурні двері та потрапити до помешкання [PERSON] та [PERSON] без їх згоди та будь-яких правових підстав. Вказаними діями [PERSON] завдав [PERSON] та малолітній дитині психоемоційної травми. Прибувши [PERSON] 23 лютого 2019 року до дитячого центру «Біг Бен», де знаходились [PERSON] та малолітня [PERSON] та почав проводити спілкування та психологічні досліди з дитиною, також він проводив відео зйомку дитини без її дозволу та дозволу її матері. Фактично [PERSON] чинив по відношенню до дитини психологічне насильноство намагався зламати її волю. Внаслідок таких дій, дитина, як стверджує заявниця, отримала чергову психоемоційну травму. Також погрожував силою забрати в [PERSON] малолітню дитину. З вказаного приводу [PERSON] зверталась до Соборного ВП з заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст 126-1 КК України. Жодних заходів до [PERSON] працівниками національної поліції Соборного ВП вжито не було. О 15 годині 21 березня 2019 року [PERSON] прибув за місцем проживання заявниці та малолітньої [PERSON] та біля під`їзду кричав і намагався змусити дитину піти з ним. На зауваження свідків не реагував. Протягом 2019 - 2020 років [PERSON] постійно та систематично переслідує [PERSON] та малолітню [PERSON] на своєму автомобілі, чекає біля входу до під`їзду біля дитячого садочку, місця дозвілля тощо. Відповідно до свідоцтва про народження, яке видано Соборним районний у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 04 лютого 2019 року серії [NUMBER] актовий запис № 674 [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] . З приводу вказаних дій [PERSON] заявником неодноразово подавались заяви до поліції, однак всі вони були списані в порядку звернення громадян. [PERSON] вчиняє насильство щодо заявника протягом тривалого часу, не зважає ні на які заходи чи попередження, вжиті поліцією. Він впевнений у своїй безкарності. Його агресія щоразу посилюється. Зважаючи на це заявниця переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення психологічного насильства з боку [PERSON] щодо неї та малолітньої дитини, а також настання тяжких наслідків для неї та її дитини здоров`я є дуже високою, і тому звертається до суду з заявою про видачу обмежувального припису, оскільки попередні заходи вжиті поліцією до кривдника виявились неефективними та не захистили її та її дитину від психологічного насильства та пошкодження і знищення майна. Просила видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покладення на нього обов`язків: заборонити [PERSON] наближатися до [PERSON] та малолітньої дитини [PERSON] , а саме: до місця їх проживання (перебування), роботи, шкільного та позашкільного навчальних закладів, які відвідує дитина на відстань ближче ніж на 500 метрів; заборонити [PERSON] наближатися до [PERSON] та малолітньої дитини [PERSON] на відстань ближче 100 метрів; заборонити [PERSON] вести листування (поштові листи, електронні листи), телефонні переговори, надсилання смс та інших повідомлень з [PERSON] та малолітньою дитиною [PERSON] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через інших осіб; заборонити [PERSON] переслідувати [PERSON] та малолітню дитину [PERSON] та видати обмежувальний припис строком на шість місяців, задовольнивши заяву в повному обсязі. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили; з урахувань зазначеного та відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності цих осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як встановлено судом, [PERSON] та її донька [PERSON] дійсно постійно мешкають в будинку [ADDRESS] , там же вона та її донька зареєстровані. Заінтересована особа (кривдник) [PERSON] , [INFO] , є батьком малолітньої дитини та проживає окремо від них. Вона стверджує, що потерпає від насильства зі сторони [PERSON] вже протягом другого року, поведінка в нього виключно негативна, що впливає на здоров`я та працездатність її та її дитини. Після скандалів, образ та погроз з боку [PERSON] , які він висловлює на їх адресу, приїжджаючи до їх місця мешкання, вони не можуть нормально працювати та жити, оскільки він не контролює свої дії та вчинки. Заявниця дійсно неодноразово зверталася за захистом до поліції. Так, за її заявою Соборним ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області порушено кримінальне провадження № 12019040640002196 за ст. 156 ч. 1 КК України на даний час досудове розслідування триває. Станом на 2020 рік таких заяв було більше десяти. Ні порушення кримінального провадження, ні інші будь-які заходи ніякого впливу на поведінку [PERSON] не вплинули. В подальшому, навіть порушення кримінального провадження за ч. 1 ст.156 КК України, також не мало ніякого впливу на поведінку кривдника, оскільки не мало ніяких наслідків для [PERSON] .. Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Згідно пункту 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» - обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Заявник стверджує, що [PERSON] вчиняє насильство щодо неї та її малолітньої дитини протягом тривалого часу, не зважає ні на які заходи чи попередження вжиті поліцією. Його агресія щоразу посилюється. Зважаючи на це заявнийя переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення психологічного насильства з боку [PERSON] щодо неї та її малолітньої дитини, а також настання тяжких наслідків для здоров`я заявниця та її дитини є дуже високою, і тому звертається до суду з заявою про видачу обмежувального припису, оскільки попередні заходи вжиті поліцією до кривдника виявились неефективними та не захистили її та її малолітню доньку від психологічного насильства та пошкодження і знищення майна. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно із частиною 3 статті 26 цього закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису необхідно надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів бувшого подружжя, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Встановивши, що у порушення вимог статті 81 ЦПК України заявник не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо нього з боку [PERSON] , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, зазначені в заяві обставини не призвели до притягнення кривдника за скоєні ним правопорушення до відповідальності (адміністративної, кримінальної чи ін.). Сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення [PERSON] насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». При цьому суд враховує наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але знаходження в судах цивільних справ між ними по спорам про виховання та утримання дітей і ін. свідчить про дію сторін в правовому полі, що не підтверджує вчинення заінтересованою особою щодо заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. До відповідальності за вказані заявником неправомірні чи протиправні дії стосовно нього заінтересована особа в передбаченому законом порядку не притягувалася. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Перевіривши матеріали справи та оцінивши обставини справ, а також надані та добуті докази, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню. Враховуючи положення ст. 62 Конституції України, відповідно до яких, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Враховуючи викладене та наявні у справі докази, а також відсутність доказів вчинення протиправних дій з боку [PERSON] відносно заявника, його майна, так само і відсутність доказів щодо внесення хоча б одного випадку домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства. При цьому суд при розгляді даної заяви, враховуючи специфіку процедури розгляду вказаної категорії справ, яка обмежена часовим проміжком, позбавлений можливості ініціювати збір додаткових доказів. Як регламентовано ст. 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі. Згідно ст. 24 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. У відповідності до ч. 3, 4 цієї статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява є немотивованою та необґрунтованою та така, що не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене та зазначене не може суд прийняти до уваги наполягання заявника на його заяві, оскільки останнє спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджено, в зв`язку з чим на даний час відсутні передбачені законом підстави для задоволення вище вказаної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed