Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

[PERSON] \~30\~травня 2019\~року звернулася\~до Жовтневого\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська із\~позовом до\~КП «Південукргеологія»,\~в якому\~просить,\~урахуванням уточнень,\~стягнути на\~її користь\~з відповідача\~заборгованість по\~заробітній платі\~станом на\~10\~жовтня 2019\~року в\~розмірі 73538,07\~грн..\~середній заробіток\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні\~за період\~з 15\~липня 2019\~року по\~15\~жовтня 2019\~року в\~розмірі 23235,20\~грн.,\~витрати зі\~сплати судового\~збору і\~на правову\~допомогу.\~ В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві і в уточненому позові зазначає, що наказом № 85-к від 15 липня 2019 року її звільнено за власним бажанням з посади головного гідрогеолога КП «Південукргеологія». З жовтня 2016 року по липень 2019 року підприємство не виплачувало позивачу заробітну плату, заборгованість з її виплати станом на 29 серпня 2019 року становила 80799,17 грн. Станом на 11 жовтня 2019 року відповідач частково виплатив позивачу заробітну плату в загальному розмірі 7261,10 грн. Оскільки решту заборгованості з виплати заробітної плати відповідач не виплачує, [PERSON] звернулась до суду з цим позовом і просила його задовольнити з урахуванням уточнень. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 вересня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.18). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] \~до КП\~«Південукргеологія» про\~стягнення заборгованості\~по заробітній\~платі і\~середнього заробітку(а.с.20-21). 11 і 15 жовтня 2019 року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, якою збільшений розмір позовних вимог. Представником відповідача суду надано відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги визнані у повному обсязі. Позивач уточнені позовні вимоги підтримала. Просила суд їх задовольнити, справу розглянути без її участі, надавши до суду відповідну заяву. Представник відповідача також подала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог з урахуванням уточнень. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що № 85-к від 15 липня 2019 року [PERSON] звільнена за власним бажанням з посади головного гідрогеолога КП «Південукргеологія» (а.с. 9). Згідно з довідкою № 01/12-441, виданою КП «Південукргеологія» 29 серпня 2019 року [PERSON] , станом на 22 серпня 2019 року заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати становить 80799,17 грн. (а.с. 10). З довідки КП «Південукргеологія» № 01/12-562 від 08 жовтня 2019 року вбачається, що розмір заборгованості з виплти заробітної плати [PERSON] станом на 01 жовтня 2019 року становить 73538,07 грн. (а.с. 29). Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У частині другій 233 КЗпП України зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду |Касаційний цивільний суд, від 05.12.2018, № 134/1781/16-ц|61-23397св18. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм трудового законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до КЗ «Південукргеологія» з урахуванням уточнень і необхідність їх задоволення у повному обсязі, виходячи з того, що заборгованість з виплати заробітної плати станом на 01 жовтня 2019 року становить 73538,07 грн., а розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15 липня 2019 року по 15 жовтня 2019 рік складає 23235,20 грн., що визнано стороною відповідача. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при пред`явленні позову судового збору в розмірі 768,40 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved