Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

[PERSON] 25 вересня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про збільшення розміру стягуваних аліментів. Позивач у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 2010 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину, вона є матір`ю неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відповідач є батьком цієї малолітньої дитини. Сімейне життя в подальшому не склалося і рішенням суду від 28 жовтня 2013 року шлюб їх було розірвано, майно поділили добровільно, дитина за згодою сторін залишилися мешкати з нею; відповідач утриманням і вихованням цієї дитини регулярно не займався, вона вимушена була звертатися до суду і за її позовом рішенням суду від 22 квітня 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання вказаної дитини в твердій грошовій сумі 700 грн. щомісячно на сина [PERSON] . Згідно вказаного рішення відповідач зобов`язаний виплачувати позивачці на утримання сина в названій суми щомісяця, рішення набрало законної сили. Зараз матеріальне становище відповідача покращилося, він має стабільний заробіток і в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж раніше, їздить на заробітки, погасив повністю заборгованість по аліментам, навіть є незначна переплата; позивачка не працює, їх з відповідачем син навчається, інколи хворіє, потребує додаткових витрат, коштів не вистачає. Зараз вона має скрутне матеріальне становище, фактично у вихованні та матеріальному забезпеченні сина відповідач участі не приймає. Просила змінити шляхом збільшення розміру стягуваних з відповідача згідно вказаного рішення суду від 22 квітня 2013 року аліментів на її користь на утримання їх спільного неповнолітнього сина та встановити розмір цього стягування щомісячно не по 700 грн, а 5 000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку з відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вказавши, що дійсно згідно вказаного рішення він зобов`язаний виплачувати позивачці на утримання сина тверду грошову суму щомісяця, рішення набрало законної сили; зараз він дійсно працює, але має не значну зарплату, змінився його матеріальний і побутовий стан на гірше, вимушений в пошуках заробітку їздити до інших міст та країн. У позивачки матеріальне становище краще ніж в нього, доказів на підтвердження позову не надано. Зараз він також має скрутне матеріальне становище, у вихованні та матеріальному забезпеченні сина участь приймає шляхом сплати аліментів, спільного відпочинку та надання додаткових коштів. Фактично просив розглянути справу за наявними матеріалами справи і вважав за можливе відмовити в задоволенні позову повністю. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] дійсно перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 23 жовтня 2010 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя в них в подальшому не склалося і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2013 року шлюб їх було розірвано, майно поділили добровільно, дитина за згодою сторін залишилися мешкати з нею; відповідач утриманням і вихованням цієї дитини регулярно не займався, позивачка вимушена була звертатися з позовом про стягнення аліментів на утримання сина до суду і за її позовом рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання вказаної дитини в твердій грошовій сумі 700 грн - щомісячно на сина [PERSON] . Згідно вказаного рішення відповідач зобов`язаний виплачувати позивачці на утримання сина в названій суми щомісяця, рішення набрало законної сили. Зараз матеріальне становище відповідача, на думку позивача, покращилося, він має стабільний заробіток і в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж раніше, їздить на заробітки, погасив заборгованість по сплаті аліментів, навіть є переплата, позивачка не працює, їх з відповідачем син навчається, інколи хворіє, потребує додаткових витрат, коштів не вистачає. Зараз, як стверджує позивач, вона має скрутне матеріальне становище, фактично у вихованні та матеріальному забезпеченні сина відповідач участі не приймає, звернення до відповідача про надання додаткових коштів на утримання дитини ні до чого не призвело. В добровільному поряду спір не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 184 якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч.2 ст.191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Суд вважає, що стягнення аліментів в збільшеному розмірі потрібно проводити з дня винесення рішення суду, оскільки відповідач надавав і надає матеріальну допомогу позивачці в вигляді аліментів на утримання сина в добровільному порядку за минулий період. Судом встановлено, що при винесенні рішення 22 квітня 2013 року при визначенні розміру стягуваних аліментів суд вже врахував і стан здоров`я позивача та її сім`ї, і матеріальне становище відповідача і дитини на той час, позивача, відповідача, наявність у платника аліментів інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків і інш. та інші обставини, що мають суттєва значення для вирішення спору і стягнення конкретної суми аліментів. Але зараз дійсно матеріальне становище як позивача, так і відповідача змінилося, можливо не достатньо, але покращилося, останній має стабільніший заробіток, також вимоги закону змінилися в бік захисту прав неповнолітніх дітей та збільшення сум на їх утримання при стягненні аліментів, і тому відповідач в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж раніше. Відповідно до ст. 7 ст. Закону України «Про державний бюджет» : установити у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Посилання позивача на те, що він і так виплачує аліменти, цікавиться дитиною не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки за законом він зобов`язаний утримувати сина, ця його дитина росте і потребує більше коштів для розвитку і виховання, навчання, лікування, яких відповідач добровільно надає не регулярно. Позивачка потребує додаткових зусиль і коштів для організації життя дитини та її утримання. Відповідачем надано докази того, що він вже більше року в добровільному порядку, сам перераховує на утримання сина позивачці аліменти в більшій сумі, ніж він повинен платити за рішенням суду про стягнення аліментів, він спілкується з сином, інколи проводить з ним час, тобто приймає участь в утриманні і вихованні свого сина. Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Отже позивач зараз має скрутне матеріальне становище, матеріальне положення відповідача після рішення суду про стягнення аліментів змінилося. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Позивач звільнена від сплати судового збору, не сплатила вказане, тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. (на час звернення до суду). Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків. Отже вказані аліменти і додаткові витрати повинні нести обидва батьки малолітнього [PERSON] . Вищезазначене підтверджено і доведено доказами. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та змінити розмір аліментів, стягуваних з відповідача [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області, Україна, що працює та зареєстрований в [ADDRESS] , стягнення відбувається на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2013 року на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , - з твердої грошової суми в 700 грн. щомісячно на 2500 грн. щомісячно на вказаного сина [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення сином повноліття на користь матері цієї дитини [PERSON] , починаючи з 06 серпня 2019 року, стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., в задоволенні ж решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру стягуваних аліментів слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial