Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] 31 березня 2020 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 7/10 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову посилався на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на 7/10 частин домоволодіння [ADDRESS] , які належали [PERSON] , однак не були зареєстровані нею у встановленому законом порядку. Позивач звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Лозенко В.В. з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса ДМНО Лозенко В.В. від 28 лютого 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та їх державної реєстрації у відповідних органах у встановленому законом порядку. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, натомість його представник - адвокат Куліков Г.І. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник Дніпровської міської ради письмово просила розгляд справи продовжити без її участі, в задоволенні позову відмовити. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. письмово просила розглядати справу без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 22). Після її смерті відкрилась спадщина на 7/10 частини домоволодіння [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2012 року, яким було визнано недійсним договір купівлі-продажу 7/10 частини домоволодіння [ADDRESS] , укладений 29.12.2000 року між [PERSON] та по дорученню від імені [PERSON] , діючого по дорученню від імені [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. в частині покупця [PERSON] і слід вважати його укладеним з [PERSON] з переводом на неї передбачених договором прав та обов`язків покупця (а.с. 6-8). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2012 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2012 року залишено без змін (а.с. 10). 28 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 96). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 28 лютого 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої [PERSON] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та їх державної реєстрації у відповідних органах у встановленому законом порядку (а.с. 5). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Разом із тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом з тим, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2012 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу 7/10 частини домоволодіння [ADDRESS] , укладений 29.12.2000 року між [PERSON] та по дорученню від імені [PERSON] , діючого по дорученню від імені [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. в частині покупця [PERSON] і слід вважати його укладеним з [PERSON] з переводом на неї передбачених договором прав та обов`язків покупця, набрало законної сили. Зазначене рішення суду та норми ЦК України не встановлюють конкретні строки, у межах яких власник зобов`язаний зареєструвати право власності за собою. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У положеннях п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 роз`яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З огляду на викладене, а також враховуючи існування перешкод для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту його прав як спадкоємця шляхом визнання за ним права власності на 7/10 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved