Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Хіжняков І.В., звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 січня 2004 року, в період якого ними була придбана за договором купівлі-продажу трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що оскільки майно було придбане ним та відповідачкою в період шлюбу, вона належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Просив поділи квартиру [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири. Ухвалою судді від 03 листопада 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 22.01.2021р. до початку підготовчого засідання від відповідачки [PERSON] надійшла заява про визнання позову, просила провести підготовче засідання за її відсутності. Крім того, до початку підготовчого засідання від представника відповідача - адвоката Дігтяренко В.С. надійшла заява про проведення підготовчого засідання за його відсутності та відсутності відповідачки. Також, враховуючи визнання відповідачкою позовних вимог, просив повернути позивачу 50% судового збору. До початку підготовчого засідання від представника позивача - адвоката Хіжнякова І.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, просив позов задовольнити. Крім того, посилаючись на визнання відповідачкою позову, просив повернути позивачу 50 % судового збору. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає Сімейний кодекс України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved