Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Червонознам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання частково незаконним рішення сільської ради, державних актів на право власності на земельні ділянки недійсним та скасування їх державної реєстрації. При цьому позивачі вказують, що на підставі рішення Іванівського районного суду Одеської області від 29 січня 2009 року № 2-255, вони та [PERSON] є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] з розподілом часток зазначеного майна в такій пропорції 1/2 частина нерухомого майна належить позивачам та 1/2 частина нерухомого майна належить [PERSON] Проте [PERSON] на підставі рішення № 916 XVIII сесії від 05 лютого 2009 року Червонознам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області V скликання, отримала в приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,361 га, із них: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,111 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в [ADDRESS], при цьому [PERSON] окрім належної їй 1/2 частини земельних ділянок, незаконно приватизувала належну позивачам 1/2 частину земельних ділянок та 10 листопада 2009 року одержала два державних акта серії ЯИ № 304295 та серії ЯИ № 304296 на право власності на земельну ділянку. Виходячи з вищенаведеного позивачі просять визнати: частково незаконним та скасувати в частині передачі 1/2 частини вищевказаних земельних ділянок, рішення XVIII сесії Червонознам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області V скликання рішення № 916 від 05 лютого 2009 року щодо передачі [PERSON] безкоштовно в приватну власність земельну ділянку [ADDRESS], загальною площею 0,361 га з яких 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, та 0,111 га для ведення особистого селянського господарства; державні акти на право власності на земельні ділянки серія ЯИ № 304295, серія ЯИ № 304296 визнати недійсним та скасувати їх державну реєстрацію В судове засідання позивачі не з'явилися надали до суду заяву в якій просили задовольнити позовні вимоги та розглядати справу у їх відсутність. Відповідачі в судове засідання не з'явилися про причини своєї неявки суд не повідомили проте надали до суду заяви в яких зазначили, що позовні вимоги позивачів визнають в повному обсязі, не заперечують проти їх задоволення, просили розглядати справу у їх відсутність. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно положень глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. З ч.2 ст.328 ЦК України (тут і далі посилання на норми у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. З ст.120 ЗК України вбачається, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. З ч.1, 2, 3 ст. 152 ЗК вбачається, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За ч.2, 3 ст.158 ЗК виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. В п.34 ст.23 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин. Вирішуючи справу

Outcome: approved