Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

[PERSON] 18.02.2015 року звернулась до суду з позовом до Приватної фірми «Каштан» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та за роботу у святкові дні , відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги, в тому числі у судовому засіданні 28.09.2015 року була прийнята судом та долучена до матеріалів справи уточнена позовна [PERSON] від 28.09.2015 року , у якій позивачка уточнила позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на її користь 1325 грн. заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за невиплачену заробітну плату за період з 17.11.2014 року по 28.09.2015 року у сумі 19904 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у період з 21.02.2013 року по 17.11.2014 року у сумі 1869,60 грн ., грошову компенсацію за роботу у святкові дні у період з 21.02.2013 року по 17.11.2014 року у сумі 992,60 грн., 3000 грн. моральної шкоди та судовий збір в розмірі 243,60 грн. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 21.02.2013 року вона була прийнята на роботу до приватної фірми «Каштан» на посаду продавця продовольчих товарів. 17.11.2014 року вона була звільнена. Жодної компенсації за невикористані відпустки за два роки вона не отримала. Окрім того, позивачка зазначає, що працювала у святкові дні ( 8 березня 2013 р., 1,2,9 травня 2013 р., 24 серпня 2013 року, 7 січня 2014 року, 1,2,9 травня 2014 року та 28 червня 2014 року), при цьому тривалість робочого дня складала 14 годин з 7-00 годин до 21-00 годин, однак грошової компенсації за роботу у святкові дні нею не було отримано Окрім того їй не виплачено заборгованість по заробітній платі за період до 01.11.2014 року у сумі 519,79 грн. та 805,75 грн. за період з 01.11.2014 р. по 17.11.2014 р. Позивач вважає, що протиправною поведінкою керівництва ПФ «Каштан», яке вимагало щоденної 14 годинної роботи та не надавало гарантованих законодавством відпусток, не сплачувало зароблених коштів та внаслідок неналежних умов роботи у торговій точці їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях та необхідності лікування, розмір відшкодування якої [PERSON] оцінює в 3000 грн. У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на викладені у позові обставини та на надані докази, що містяться в матеріалах справи. Відповідно до заяви від 24.09.2015 року [PERSON] відмовилась від представництва її інтересів в суді представником [PERSON], яка представляла інтереси позивача в суді з 18.03.2015 року. За клопотанням позивача у судовому засіданні 28.09.2015 року до участі у справі була залучена представник позивача [PERSON], яка будучи належним чином 28.09.2015 року повідомлена про час та місце продовження розгляду справи , у судове засідання, призначене на 14-30 годин 07.10.2015 року не зявилась, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до вимог, передбачених ч.2 ст.169 ЦПК України,суд, вислухавши думку учасників процесу, продовжив розгляд справи за відсутності представника позивача. У судовому засіданні представник відповідача уточнений позов не визнала, вважала його безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. При цьому представник відповідача зазначила, що обставини, на які посилається позивачка, не відповідають дійсності та спростовуються належними доказами, що містяться в матеріалах справи. На підставі наказу № 67-к від 17.11.2014 року позивача було звільнено за згодою сторін відповідно п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. При звільненні [PERSON] було виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку.Представник відповідача стверджувала у судовому засіданні, посилаючись на наявні в матеріалах справи табелі обліку робочого часу, що у святкові дні позивачка не працювала., окрім того, просила суд також відмовити у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 грн. у звязку з їх недоведеністю позивачем . Суд , вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволені уточненого позову з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні , що позивачка 21.02.2013 року на підставі наказу № 14-к від 21.02.2013 року була прийнята на роботу до приватної фірми «Каштан» на посаду продавця продовольчих товарів з посадовим окладом відповідно до штатного розпису та наказом № 67-к від 17.11.2014 року її було звільнено 17.11.2014 року за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України(а.с. 42-43). Статтею\~\~233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким\~\~строком .\~\~ Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. За положеннями статей 116, 117 КЗпП України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. \~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Позивачка в день звільнення 17.11.2014 року отримала\~\~трудову книжку , що визнано сторонами у судовому засіданні та відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення [PERSON] відповідачем було нараховано та виплачено позивачеві компенсацію за невикористану відпустку у повному обсязі , що підтверджується відомостю на виплату грошей № 94 за листопад 2014 року ( а.с. 24-25). У судовому засіданні позивач визнала, що дійсно отримала при звільнені вказані грошові кошти, однак впослідуючому вона змінила свої пояснення , поставивши під сумнів належність їй підпису в графі № 5 ( підпис про одержання) у відомості № 94. Позивачем жодних належних та допустимих доказів в порушення вимог ст. 60 ЦПК України для підтвердження вказаних заперечень суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану\~\~роботу відповідно\~\~до\~\~встановлених\~\~норм\~\~праці (норми часу,\~\~виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних\~\~ставок\~\~(окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Суд вважає безпідставними посилання позивача на довідку-розрахунок (том 1 а.с. 41) в обгрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості по заробітній платі за період до 01.11.2014 року у сумі 519,79 грн та за період з 01.11.2014 року по 17.11.2014 року у сумі 805,75 грн. , оскільки саме з вказаної довідки, наданої відповідачем, вбачається, що [PERSON] нараховано в листопаді 2014 року заробітну плату за 11 днів у сумі 805,75 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 758,54 грн., що в загальній сумі складає 1564,29 грн., окрім того, на початок місяця рахується борг у сумі 519,79 грн. З урахуванням утриманого у сумі 214,62 грн. та виплачених через кассу 1869, 46 грн. ( 519,79 грн. + 1349, 67 грн.) борг на кінець листопада відсутній ( том 1 а.с.41). Відповідно до ст. 107 КЗпП України, робота у святковий і нерабочий день оплачується у подвійному розмірі. З досліджених у судовому засіданні належних доказів, наданих представником відповідача, вбачається, що позивач не працювала у святкові дні , а саме 8 березня 2013 р., 1,2,9 травня 2013 р., 24 серпня 2013 року, 7 січня 2014 року, 1,2,9 травня 2014 року та 28 червня 2014 року, що підтверджують табелі обліку робочого часу, які містяться в матеріалах справи. З огляду на вищевказане суд вважає позовні вимоги щодо стягнення з ПФ «Каштан» заборгованості по заробітній платі у сумі 1325 грн. , грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у період з 21.02.2013 року по 17.11.2014 року у сумі 1869,60 грн . та грошової компенсації за роботу у святкові дні у період з 21.02.2013 року по 17.11.2014 року у сумі 992,60 грн. такими , що не підлягаєть задоволенню. Згідно із ст. 60 ЦПК України\~\~кожна\~\~сторона\~\~зобов'язана\~\~довести ті обставини,\~\~на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,\~\~крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази\~\~подаються сторонами та іншими особами,\~\~які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини,\~\~які мають значення\~\~для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог, передбачених ст.58, ст. 59 ЦПК України , сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, при оцінки доказів , наданих позивачем в обгрунтування своїх позовних вимог ( том 1 а.с. 64 -184, 187-228, том 2 а.с.159-221), суд в розумінні зазначених вище норм закону не бере до уваги вказані письмові докази, оскільки вони не є належними та допустимими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 117 КЗпП України , в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявностi спору про розмiри належних звiльненому працiвниковi сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цiй статтi вiдшкодування в тому разi, коли спiр вирiшено на користь працiвника. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові\~\~№ 13\~\~від 24 грудня 1999 року\~\~Про практику застосування судами законодавства про оплату праці суд,\~\~установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок,\~\~ на підставі ст. 117 КЗпП України\~\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Враховуючи досліджені у судовому засіданні вищевказані докази , що містяться в матеріалах справи та підтверджують відсутність \~\~ у відповідача заборгованості з виплати заробітної плати позивачеві, суд не вбачає правових підстав і для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку . Позивач [PERSON] стверджує , що у звязку з протиправною поведінкою керівництва ПФ «Каштан», яке вимагало щоденної 14 годинної роботи та не надавало гарантованих законодавством відпусток, не сплачувало зароблених коштів та внаслідок неналежних умов роботи у торговій точці з вини відповідача їй була заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях та необхідності лікування. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що вiдшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працiвнику провадиться у разi, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язкiв i вимагають вiд нього додаткових зусиль для органiзацiї свого життя. Верховним Судом України у постанові № 4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачкою у судовому засіданні всупереч вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України не доведено порушення відповідачем її законних прав та заподіяння моральної шкоди у розмірі 3000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed