Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

[PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 27 вересня 2017 року на території Реваківського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів, що по вулиці Франка, 8, в с. Реваківці Кіцманського району Чернівецької області, малолітній [PERSON], 2009р.н., наніс удар каменем в область голови її малолітньому сину [PERSON], 2007р.н., спричинивши тілесні ушкодження у вигляді забійної гематоми лівої вискової ділянки та лівої щоки, струсу головного мозку, що підтверджується оглядом лікаря-травматолога від 28.09.2017р. З приводу зазначеної події 29.11.2017 року вона звернулась до Кіцманського відділу поліціїі за наслідками проведеної перевірки [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП. Дитину оглядав травматолог та лікар-невролог 28.09.2017 року, проведено рентгенологічне дослідження, призначено лікування, на що нею витрачено 1974,80 гривень, які, як завдану матеріальну шкоду, відповідно до ст.ст.1178, 1199 ЦК України, просила стягнути з відповідача [PERSON] Крім того, зазначає, що була спричинена й моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, перенесеному стресі, образі, тривозі та страху, а також вимушені зміни у житті дитини, пов'язані з необхідністю лікування та позбавленні можливості займатися спортом, і яку оцінює у 3000 гривень, та, згідно ст.23 ЦК України, просить стягнути з відповідача [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги в повному обсязі з наведених підстав, вказуючи також, що для деліктного зобов'язання форма винної поведінки (умисел чи необережність) не має значення. Факт спричинення ушкодження здоров`я та заподіяння шкоди є доведеним. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову тим, що стався прикрий випадок, діти під час перерви, граючись, завдали удару, але чим саме, чи каменем чи уламком асфальту, не встановлено. Випадок стався у навчальному закладі, під час перерви, отже відповідальність покладається на навчальний заклад. У дитини була гематома, проте чіткий діагноз: струс головного мозку, не підтверджений, як не підтверджено і заподіяння моральної шкоди, оскільки дитина продовжувала навчатися та тренуватися. Просили відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно з положеннями статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди. Вказані положення є загальними щодо відшкодування шкоди. Разом тим, правовідносини щодо відшкодування шкоди завданої малолітньою особою регулюються спеціальними нормами ЦК України. Відповідно до ст.1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи,- якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. Якщо малолітня особа завдала шкоди під час перебування під наглядом навчального закладу, закладу охорони здоров'я чи іншого закладу, що зобов'язаний здійснювати нагляд за нею, а також під наглядом особи, яка здійснює нагляд за малолітньою особою на підставі договору, ці заклади та особа зобов'язані відшкодувати шкоду, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо малолітня особа перебувала в закладі, який за законом здійснює щодо неї функції опікуна, цей заклад зобов'язаний відшкодувати шкоду, завдану нею, якщо не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Якщо малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків (усиновлювачів) або опікуна, так і з вини закладів або особи, що зобов'язані здійснювати нагляд за нею, батьки (усиновлювачі), опікун, такі заклади та особа зобов'язані відшкодувати шкоду у частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду. Обов'язок осіб, визначених частиною першою цієї статті, відшкодувати шкоду, завдану малолітньою особою, не припиняється у разі досягнення нею повноліття. Після досягнення повноліття особа може бути зобов'язана судом частково або в повному обсязі відшкодувати шкоду, завдану нею у віці до чотирнадцяти років життю або здоров'ю потерпілого, якщо вона має достатні для цього кошти, а особи, які визначені частиною першою цієї статті, є неплатоспроможними або померли. Як передбачено ч.1 ст.1199 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов'язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір'ю [PERSON], 2007р.н. Відповідач [PERSON] є матір'ю [PERSON], 2009р.н. [PERSON] та [PERSON] є малолітніми особами, оскільки не досягли 14-річного віку. Малолітні [PERSON] та [PERSON] навчаються у Реваківському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Кіцманського району Чернівецької області. 27 вересня 2017 року біля 12:00год. під час перерви на території Реваківського ЗНЗ малолітній [PERSON] кинув у малолітнього [PERSON] камінь, внаслідок чого останньому були спричинені тілесні ушкодження у виді вигляді забійної гематоми лівої вискової ділянки та лівої щоки, струсу головного мозку. Зазначені обставини підтверджують наступними доказами. Як показав свідок [PERSON], 28.09.2017 року вранці до неї звернулась [PERSON] з приводу наявності у її сина гематоми за вухом. Зі слів матері у дитини вночі були судоми та рвота, підвищилась температура. Вона зв'язалась із лікарем та видала направлення до Кіцманської ЦРЛ, у якому зазначила під питанням діагноз струс головного мозку. Свідок [PERSON] показала, що 27.09.2017 року до неї ніхто не звертався, наступного дня біля 05-06год. зателефонувала [PERSON] з приводу того, що у її сина судоми та висока температура та повідомила, що у нього була травма. Вона пояснила, що необхідно зробити знімок та переконатися, що немає крововиливу. Струс головного мозку лікується щонайменше 5-7 днів. Дитина попередньо була звільнена від уроків фізичної культури, в подальшому була видана довідка про зайняття у спеціальній групі. Одразу після травми, після зняття місцевого болю дитина могла піти на тренування. Згідно показань свідка [PERSON] 27.09.2017 року під час великої перерви діти гралися, коли Ваня сказав, що хлопчик [PERSON] кинув у нього камінь. За вухом у Вані була подряпина, вона обробила рану та подзвонила матері, але вона була не досяжна, тоді вона зателефонувала батькові. Біля 14:30год. дитина грала у хокей, а о 17год. - у футбол, о 20630год. дитина пішла зі школи. Зі слів дітей [PERSON] заліз на драбинку і на нього кидали каміння. Батько хлопчика - спортивний тренер і сказав, що знає, як поводитися при травмі. З 28 вересня по 06 жовтня [PERSON] не було у школі, після чого він був звільнений від уроків фізичної культури. Як показав свідок [PERSON], він є батьком [PERSON], 27.09.2018 року до нього подзвонила класний керівник та повідомила, що сина ударили. Через 25-30 хвилин він приїхав, син лежав на парті із мокрим рушником на голові. Він забрав сина до себе та надав допомогу. У нього біла гематома біля 3см, яку він зняв, син полежав хвилин 25-30, він запитав у нього, чи все гаразд, оскільки о 14:30год., він, як тренер «дитячої юнацької футбольної ліги» мав їхати на показові змагання у Чернівці. Вночі подзвонила [PERSON] та повідомила, що у сина висока температура та рвота, а це ознаки струсу головного мозку. Зі слів дітей у [PERSON] кинув камінь та вдарив хлопчик [PERSON]. Того ж дня. 27.09.2017р. [PERSON] цікавилась здоров`ям сина. Отримання тілесних ушкоджень малолітнім [PERSON] підтверджується змістом направлення лікаря Реваківської амбулаторії від 28.09.2018р. до Кіцманської ЦРЛ для консультації травматолога та змістом записів лікарів в амбулаторній карті хворого, зокрема: 28.09.2017 року із зазначенням діагнозу: Забійна гематома лівої вискової ділянки та лівої щоки; струс головного мозку; 09.10.2017 року з аналогічним діагнозом; 29.11.2017 року, 26.12.2017 року та 04.01.2018 року із діагнозом: посттравматичний синдром після перенесеного струсу головного мозку (а.с.7-8,11-14). З указаних записів лікарів також вбачається, що [PERSON] було призначене обстеження (рентгенографія) та лікування медичними препаратами, відповідно до якого позивачем [PERSON] придбано ліки згідно чеків, накладної та квитанцій на загальну суму 1996,05 гривень (а.с.15-16). Постановою старшого інспектора Кіцманського ВП від 02.01.2018 року відповідача [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП, зокрема за те, що вона ухилилась від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до свого малолітнього сина [PERSON], що призвело до того, що останній 27.09.2017 року на території ЗНЗ кинув уламком асфальту та попав у вухо хлопчику на ім`я [PERSON] (а.с.9, 10). Виходячи з вище зазначеного, наявним є причинно-наслідковий зв'язок між винними та протиправними діями малолітнього [PERSON] та заподіянням ним шкоди (ушкодження здоров`я) іншій малолітній особі [PERSON]. Підставою притягнення батьків до цивільно-правової відповідальності за правопорушення, вчинені неповнолітніми дітьми, виступає їх власне правопорушення, під яким слід розуміти винне, протиправне невиконання покладених на них обов'язків щодо належного виховання дітей. Однак, в силу ч.ч.1,2 ст.150 Сімейного кодексу України на батьків покладається обов'язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний моральний розвиток. Виконання правового обов'язку забезпечується покладення юридичної відповідальності у випадку невиконання обов'язку. Батьки несуть відповідальність за виховання своїх дітей. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Дитина, перш за все, має виховуватись в дусі поваги до прав і свобод інших людей і цей обов'язок покладається саме на батьків. Право людини на особисту недоторканість, на охорону здоров'я, повагу честі гідності є основоположними і мають закладатися батьками при здійснення свого обов'язку щодо належного виховання. При цьому ці права належать кожній людині і мають поважатися і додержуватися кожною людиною, з урахуванням того, що інша особа має такі ж самі права. Навіть право на самооборону не є необмеженим. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням ч.2 ст.19 ЦК України). Термін «духовний», використаний у статті 150 СК України, в широкому значенні пов'язаний з внутрішнім станом людини. У цьому контексті «духовне» відображає не тільки ті переживання, які традиційно вважаються релігійними, а те, що торкається сприйняття та пізнання, всю людську активність та всі функції, у яких загальний підсумок - володіння цінностями, більш високими, ніж загальноприйняті - такі, як: етичні, естетичні, героїчні, гуманістичні та інші. Моральний розвиток це рівень засвоєння уявлень про моральні норми, сформованості моральних почуттів і моральної поведінки. У процесі морального розвитку протягом дитинства під впливом дорослих формується спрямованість особистості. Механізмом перетворення моральних норм на суб'єктивну моральність є моральні почуття - стійкі переживання у свідомості людини, її суб'єктивне ставлення до себе, явищ суспільного буття, до інших людей. Певний тип поведінки набуває для індивіда значення й усвідомленості через почуття. Завдяки моральним почуттям моральна свідомість і вчинки набувають реального смислу. Становлення уявлень особистості про світ, стосунки людей, про себе починається у дошкільному дитинстві одночасно з розвитком почуттів і моральних якостей (гуманізму, колективізму та ін.), яке дитина зможе застосовувати у школі. А отже, покладання відповідальності за поведінку дитини виключно на шкільний заклад є неприпустимим, оскільки основні засади виховання дитини закладаються саме батьками дитини і, відповідно, дії дитини є результатом їх виховання. Твердження відповідача [PERSON] про недоведеність вини її сина [PERSON] у завданні тілесних ушкоджень [PERSON], суд вважає необґрунтованими, оскільки має місце притягнення її до адміністративної відповідальності саме за неналежне виконання обов'язків щодо виховання сина [PERSON]. Крім того, суд враховує, що у питаннях відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я будь-яке діяння, яким завдається шкода здоров'ю фізичної особи, як правило презумується протиправним. Специфічною у даному деліктному зобов'язанні є і вина заподіювача шкоди. Як і загальними правилами вина заподіювача презумуються, аж доки він не доведе свою невинуватість. Разом з тим, деліктну відповідальність за завдану шкоду можуть нести тільки особи, які здатні розуміти значення своїх дій та оцінювати їх можливі наслідки. Проте шкода, завдана малолітньою особою також підлягає відшкодуванню. За змістом ч.1 ст.1178 відповідальність за шкоду, завдану малолітніми особами несуть, зокрема, батьки. Умовою відповідальності батьків є їх власна винна поведінка, яка виявляється у несумлінному здійсненні або ухиленні ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою дитиною. Але для того, щоб довести відсутність своє вини вони повинні обгрунтувати неможливість здійснення належного виховання. Відповідно до ч.2 ст.1178 обов'язок відшкодувати шкоду, завдану малолітньою особою, може бути покладений на навчальний заклад, заклад охорони здоров'я, інший заклад, що зобов'язаний здійснювати нагляд за малолітньою особою, або на особу, яка зобов'язана здійснювати нагляд за малолітньою особою на підставі цивільно-правового договору, якщо малолітня особа завдала шкоди під час перебування під їх наглядом. Проте, вина цих осіб, є більш вузьким поняттям, ніж вина батьків. Вина таких закладів або осіб може виявлятися лише у нездійсненні необхідного нагляду за дитиною в момент завдання нею шкоди. За низький рівень виховної роботи зазначені особи відповідальності не несуть. Виходячи з вищевикладеного, застосуванню у даній справі підлягають положення ч.4 ст.1178 ЦК України, оскільки доведено, що малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків, яка полягає у недостатньому здійсненні виховання щодо поваги прав інших осіб, духовного та морального розвитку, так і з вини навчального закладу, який не забезпечив необхідного нагляду за дитиною. Разом з тим, позовні вимоги пред'явлені лише до матері малолітньої особи і визначаючи частку її відповідальності, суд виходить з того, що основний обов'язок по вихованню дитини покладається саме на батьків, а тому визначає його на рівні 75 відсотків. Розмір завданої позивачу матеріальної шкоди підтверджений матеріалами справи на суму 1996,05 гривень, позовні вимоги заявлено на суму 1974,80 гривень, а оскільки суд, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України не може вийти за межі позовних вимог, відповідно 75% від заявленої суми становить 1480,68 гривень. В порядку ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Наявність тілесних ушкоджень у малолітнього [PERSON] сама по собі свідчить про наявність як фізичних, так і душевних страждань. Останні зокрема полягають у порушенні звичайного ритму життя як дитини, так і його матері. В силу статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених статтею 2 ЦПК України. Суд вважає, що оцінюючи моральну шкода в сумі 2000 гривень будуть дотримані вказані вимоги, виходячи із заявлених позовних вимог і міри відповідальності відповідача, як матері дитини, що завдала шкоди, визначеної судом. Враховуючи викладене, ст.ст. 15, 16, 19, 22, 23, 1166, 1167, 1178, 1199 ЦК України,

Outcome: partial