Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

[PERSON] 13.01.2020р. звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що сім`я розпалась з вини відповідачки, вона влаштовувала сварки та скандали, в квітні 2019 року покинула його, з цього часу спільно не проживають, подружніх стосунків не підтримують, примирення між ними неможливе, просила розірвати шлюб. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, при зверненні з позовом до суду просив про розгляд справи за його відсутності (а.с.2). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причин неявки не повідомила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належно (а.с.9, 19, 20). Оскільки відповідачка, будучи належно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, відзиву на позов не подала, суд приходить висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із змісту позову, із свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с.5) убачається, що сторони в шлюбі з 25.12.2004р., дітей не мають, в квітні 2019 року припинили подружні стосунки, спільно не проживають. Позивач [PERSON] , як видно із змісту позову, заперечує можливість примирення з відповідачкою, просить про розірвання шлюбу. Відповідачка [PERSON] на виклики до суду не реагує, що з урахуванням вищенаведеного, суд розцінює як її небажання до налагодження сімейних стосунків із позивачем. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON] , що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування позивача до збереження шлюбу порушуватиме його права, суд задоволює позов. Відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідачки в користь позивача 768 грн. 40 коп. судових витрат (а.с.1).

Outcome: approved