Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним шлюбний контракт в частині статті 3, укладений 13.12.2000 між ним та [PERSON] (далі - Відповідач) в муніципалітеті Монкрабо Французької Республіки; визнати житловий будинок та господарські споруди, розташовані на [ADDRESS] спільною сумісною власністю його з відповідачки подружжя, та визнати за ними право власності по ? ідеальної частини вказаного будинковолодіння, на ? частини земельної ділянки площею 0,1000 га, призначеної для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку, а також на ? частину земельної ділянки площею 0,0774 га, призначеної для ведення садівництва та провести поділ вказаних земельних ділянок; виділити йому у натурі ? ідеальної частини спірного будинковолодіння; та зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні житловим будинком та господарськими спорудами; стягнути з [PERSON] на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 15.12.2000 по 25.06.2011. Під час шлюбу ними було придбано житловий будинок [ADDRESS]. Замість вказаного будинку за його кошти було побудовано новий будинок, загальною площею 500 кв.м. У 2008 році вони вселились у цей будинок, а у 2010 році на новозбудований будинок було оформлено право власності на ім'я [PERSON] Відповідач у добровільному порядку поділити спільне майно не бажає, так як вважає, що все майно належить їй на праві особистої приватної власності. 13.12.2000 в муніципалітеті Монкрабо (Республіка Франція) між ними було укладено шлюбний контракт, умови якого (п.3 контракту) суперечать положенням сімейного законодавства України та встановленого законодавством України порядку укладення такого, оскільки погіршують його становище як співвласника будинковолодіння. Вважає спільно набуте за час шлюбу майно спільною сумісною власністю, а відтак просить поділити вказане вище будинковолодіння та земельну ділянку, на якій розташоване спірне будинковолодіння по ? частини. У вересні 2012 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, та земельну ділянку площею, 0,0774 га, призначену для ведення садівництва, розташовані за тією ж адресою. Позов обґрунтовує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого набула право власності на спірний будинок, який був збудований нею, а земельні ділянки були надані їй у власність в порядку приватизації. Вважає, що так як вказане нерухоме майно зареєстроване на її ім'я, і вона є власником цього майна, то на підставі п.3 шлюбного контракту, укладеного 13.12.2000 між нею та позивачем, спірне майно належить їй на праві особистої власності. Позивач в судовому засіданні заявлений позов підтримав, а зустрічний - заперечив. Додатково в обґрунтування своїх вимог та заперечень суду пояснив, що на момент одруження відповідачка була молодою, не знала французької мови. Податковою службою Республіки Франція доведено, що вона ніколи не працювала і не отримувала доходу. Коли звернулись до нотаріуса у м.Дрогобичі остання пояснила, що він не може оформити на себе будинковолодіння, оскільки є іноземцем, а земельна ділянка, на якій будинковолодіння розташоване, - не приватизована. Тому договір купівлі-продажу було оформлено на [PERSON] Всі керуючі банками знали, що гроші на рахунках відповідачки та її матері належать йому, а тому коли отримували від нього платіжні доручення, - виконували їх. Під час будівництва спірного будинковолодіння був присутній, контролював хід робіт, спав у недобудованому будинку. Саме тому, що родина [PERSON] виглядала набожною, довірився їм, але у нього фактично вкрали 1200000 євро. Відповідач мала лише дохід по 500 євро від нього, які він їй щомісячно виділяв на її власні потреби, але цих коштів не достатньо для будівництва будинку. Єдиною ціллю даного позову є бажання мати доступ до будинку, з метою постійного спілкування з дітьми. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, а зустрічний заперечив, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просить позов задоволити, а в задоволенні зустрічного - відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні первісний позов заперечили, а зустрічний - підтримали, з підстав, викладених у письмовому поясненні, долученому до матеріалів справи. Просять в задоволенні первісного позову - відмовити, а зустрічний - задоволити. Заслухавши пояснення сторін та осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що як первісний, так і зустрічний позови слід задоволити частково, виходячи з наступного: У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частиною 1 ст.4 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що право, яке підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Встановлено, що подружжя сторін з 15.12.2000 перебувало у зареєстрованому шлюбі, проте на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 25.06.2011 року шлюб між ними розірвано. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Згідно зі ст.27-1 КпШС України (який діяв на момент укладення спірного контракту) особи, які беруть шлюб, мають право за власним бажанням укладати угоду щодо вирішення питання життя сім'ї (шлюбний контракт), в якій передбачити майнові права і обов'язки подружжя. Умови шлюбного контракту не можуть погіршувати становище будь-кого з подружжя порівняно із законодавством України. 13 грудня 2000 року у м.Андіран (Республіка Франція) між сторонами укладено шлюбний контракт, посвідчений метром [PERSON], нотаріусом в Мезені. (том 1 а.с.242-250) Статтею 3 контракту сторони визначили, що кожен із подружжя може встановити право власності на своє майно всіма засобами доказу, передбаченими законом. Однак, за відсутності доказу протилежного встановленого у законному порядку, вважатиметься, що особисті речі належать тому з подружжя, хто ними користуватиметься, речі, позначені вензелем одного з подружжя, цінності, іменні цінні папери, частки та права участі, боргові зобов'язання, нерухоме майно та торгівельно-промислові підприємства будуть належати тому з подружжя, хто є їх власником, або хто придбав їх на своє ім'я. Ці різні презумпції будуть протиставлені тим, які не будуть охоплені вимогами у законному порядку. Отже, за умовами шлюбного контракту майно є власністю того з подружжя, на чиє ім'я воно зареєстроване за умови, що відсутні докази того, за чиї кошти воно було придбано. Відтак, шлюбним договором визначено, що презумпція належності майна подружжю, який придбав його на своє ім'я, може бути спростовано іншим із подружжя при наданні відповідних доказів. Згідно ст.59 Закону України «Про міжнародне приватне право» сторони шлюбного договору можуть обрати право, що застосовується до шлюбного договору, відповідно до ч.1 ст.61 цього Кодексу. Статтею ст.61, 62 вказаного Закону регламентовано, що подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Вибір права має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні має бути нотаріально посвідчена. У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу. Водночас, жодних обґрунтованих та допустимих доказів в частині позовних вимог за первісним позовом, що стосуються визнання недійсним окремих пунктів шлюбного контракту стороною позивача суду не представлено і судом під час розгляду справи не здобуто, та беручи до уваги те, що шлюбний договір було укладено у Республіці Франція та у відповідності до вимог законодавства Республіки Франція, суд вважає позовні вимоги щодо визнання недійсним п.3 Контракту через його суперечність законодавству України - необґрунтованими, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні таких позовних вимог слід відмовити. За час перебування у шлюбі, 25.01.2005 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. (том 1 а.с.5-6) На підставі ухвал Дрогобицької міської ради «Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок» №470 від 29.03.2005 та №528 від 22.06.2005 [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель в споруд, площею 1000 кв.м., та земельну ділянку для ведення садівництва, площею 774 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], про що видано державні акти на право власності на земельні ділянки. (том 1 а.с.54-55, 69-71) Як вбачається із представленої відповідачкою суду технічної документації на відведення вищевказаних земельних ділянок, такі нею отримано у власність шляхом безоплатної приватизації земельних ділянок на підставі ст.118 ЗК України. (том 1 а.с.69-88) Замість вищевказаного житлового будинку було збудовано новий житловий будинок 2А, загальною площею 491,2 кв.м., житлова площа 125,9 кв.м., гараж Б, огорожу 1-2, замощення І. (том.1 а.с.191, 222-227) Стаття 60 Сімейного Кодексу України презюмує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не доведе іншого, тобто діє презумпція спільного майна подружжя. Крім того, за ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У п.п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Рішенням Окружного суду м.Нерак департаменту Лот та Гаронна Республіки Франція від 09.01.2006 року встановлено, що позивач переказав відповідачці в Люксембурзі та Україні суму в 1753388 Євро, тоді як остання не мала жодного особистого майна. (Том 2 а.с.69-74) У відповідності до ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідачкою представлено суду докази про наявність у неї коштів на рахунку іноземних банків. Водночас, останньою не надано в розпорядження суду належних та допустимих доказів того, що нею отримувався дохід від підприємницької діяльності, а представлено лише документи, що стосуються реєстрації її приватної фірми. Також [PERSON] не надано будь-яких доказів того, що вона мала власний дохід і які б спростовували твердження позивача про те, що спірне майно набуте за його кошти. Враховуючи вище наведене, зокрема те, що спірне будинковолодіння придбане відповідачем за час шлюбу, суд дійшов висновку, що таке будинковолодіння є спільним сумісним майном подружжя та між сторонами слід поділити вказане майно, визнавши за сторонами по ? ідеальних частин такого. Щодо поділу спірних земельних ділянок, то слід зазначити наступне: Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Відтак, в задоволенні позову позивача в цій частині слід відмовити, а позов відповідачки в частині визнання за нею права особистої приватної власності на земельні ділянки задоволити. Щодо позовних вимог позивача про усунення перешкод в користуванні спірним будинковолодінням, то останнім не представлено суду жодного доказу про те, що відповідачка перешкоджає йому користуватись таким. Зважаючи на те, що жодна зі сторін не покликалася на прийнятність того чи іншого варіанту розподілу будинковолодіння, визначеного експертом, за результатами проведеної в межах даної цивільної справи судової експертизи, суд вважає за необхідне роз'яснити сторонам їхнє право на звернення до суду в порядку ст.220 ЦПК України з приводу ухвалення додаткового рішення. При ухваленні рішення суду, на виконання вимог ст.360-7 ЦПК України, судом враховано постанову Верховного Суду України від 15.02.2012 у справі №6-98цс11.

Outcome: dismissed