Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

[PERSON] 29 січня 2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй належить житловий будинок в [ADDRESS], в якому зареєстрований відповідач [PERSON], але в зазначеному будинку ніколи не проживав, речей своїх там не утримує, добровільно знятись з реєстрації не бажає, чим перешкоджає їй повноцінно користуватись своєю власністю. Просила визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовою розпискою про направлення судової повістки. Третя особа Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується поштовою розпискою про отримання судового повідомлення. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах встановлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок в [ADDRESS], що підтверджується договором дарування посвідченим 05 липня 1996 року державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 3051, в якому зареєстрований відповідач [PERSON]. З лютого 2007 року, тобто з моменту реєстрації в будинку і по даний час, відповідач не користується житловим приміщенням без поважних причин. Поважності причин, з яких відповідач не користується спірним житлом, в судовому засіданні встановлено не було, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи її законні права та інтереси, які необхідно поновити. Вищенаведене є підставою для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, оскільки був відсутнім в ньому без поважних причин понад встановлений законом термін. Термін відсутності відповідача понад строки встановлені законом підтверджується актом обстеження від 22 січня 2015 року. Даних про наявність домовленостей між сторонами про більш тривалий термін користування житлом не має. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позову, тому його задовольняє, виходячи з положень ст. 391 ЦК України, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Outcome: approved