Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом виселення в якому вказує, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . В належному Позивачу житловому будинку крім неї, її дочки та онуків, зареєстрований та проживає колишній чоловік її дочки - [PERSON] , шлюб з яким було розірвано рішенням суду 19 липня 2017 року. Після розірвання шлюбу Відповідач продовжує проживати в будинку Позивача та протягом останніх років він робить неможливим їх спільне проживання, зловживає спиртними напоями, постійно вчиняє сварки, домашнє насильство стосовно дочки позивача та внучок, за що він був неодноразово притягнутий до адміністративної відповідальності та до кримінальної відповідальності. Позивач зазначає, що Відповідач порушує її право та право членів її сім`ї на вільне користування належним їй будинком, раніше вжиті заходи попередження його антигромадської поведінки застосовані судами у справах про адміністративні правопорушення та у кримінальній справі не дали позитивних результатів і він продовжує систематично порушувати правила співжиття та робить неможливим проживання з ним в одному будинку, а тому наявні підстави для виселення Відповідача з належного Позивачу житла. На підставі вищевикладеного, Позивач просить усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, який розташований в [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Позивач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та покласти на неї судові витрати. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 лютого 2010 року, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Корнинської селищної ради № 33 від 14 лютого 2008 року є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . /а.с.5/ На підставі свідоцтва про право власності від 17 лютого 2010 року, виданого Корнинською селищною радою, зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 березня 2010 року, виданим Комунальним підприємством «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації». /а.с.6/ Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Корнинської селищної ради за № 1398 від 27 липня 2021 року, за адресою [ADDRESS] , до складу сім`ї /зареєстрованих/ входять: - [PERSON] , заявник, [INFO] ; - [PERSON] , дочка, [INFO] ; - [PERSON] , зять, [INFO] ; - [PERSON] , онука, [INFO] ; - [PERSON] , онука, [INFO] . /а.с.7/ Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 19 липня 2017 року в цивільній справі № 288/773/17, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено, розірвано шлюб зареєстрований 07 квітня 2001 року Корнинською селищною радою Попільнянського району Житомирської області, актовий запис № 4 між [PERSON] та [PERSON] , визначено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі одної третьої частки з усіх видів його заробітку. /а.с.8-9/ Відповідно до постанови Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 січня 2021 року в справі адміністративні правопорушення № 288/72/21, визнано [PERSON] , винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу, в розмірі 510 гривень 00 копійок. /а.с.12/ Відповідно до постанови Попільнянського районного суду Житомирської області від 04 березня 2021 року в справі адміністративні правопорушення № 288/356/21, визнано [PERSON] , винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді 40 годин громадських робіт. /а.с.13/ Відповідно до постанови Попільнянського районного суду Житомирської області від 08 червня 2021 року в справі адміністративні правопорушення № 288/1013/21, визнано [PERSON] , винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу, в розмірі 340 гривень 00 копійок. /а.с.14/ Вироком Попільнянського районного суду Житомирської області від 08 червня 2021 року, в справі № 288/512/21, затверджено угоду про примирення, укладену між [PERSON] , яка є потерпілою за кримінальним провадженням та обвинуваченим [PERSON] . Визнано [PERSON] винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого статтею 126 -1 КК України та призначено йому покарання за статтею 126-1 КК України у виді 150 годин громадських робіт. /а.с.15-16/ Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, шляхом виселення Відповідача без надання іншого житлового приміщення з тих підстав, що він є колишнім чоловіком її дочки та продовжуючи проживати в будинку Позивача, робить неможливим їх спільне проживання, зловживає спиртними напоями, постійно вчиняє сварки, домашнє насильство стосовно дочки Позивача та онуків, за що він був неодноразово притягнутий до адміністративної відповідальності та кримінальної відповідальності. Спір правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) та Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР). В статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено частиною першою статті 391 ЦК України. Таким чином, в розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова № 5), під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401, статті 402 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У частині четвертій 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно частини другої, четвертої статті 156 ЖК УРСР, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Положеннями статті 157 ЖК УРСР визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Звертаючись до суду Позивач вказує, що Відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим проживання з ними в одному будинку, його поведінка є антигромадською, а заходи попередження, застосовані судом не дали позитивних результатів. Відповідно до частини третьої, шостої статті 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з матеріалів справи 21 - 24 листопада 2020 року, 26 - 28 листопада 2020 року, 28 - 30 грудня 2020 року, 02 січня 2021 року, 28 лютого 2021 року, 22 травня 2021 року, 06 - 07 червня 2021 року, Відповідач за місцем свого проживання адресою [ADDRESS] неодноразово вчиняв домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру відносно своєї бувшої дружини - [PERSON] (дочки Позивача) та 07 грудня 2020 року, 18 січня 2021 року, 04 березня 2021 року, 08 червня 2021 року був визнаний судом винним за частиною першою, другою статті 173-2 КУпАП та притягнутий до адміністративної відповідальності. /а.с.11-14/ Крім того, у вироку Попільнянського районного суду Житомирської області від 08 червня 2021 року /а.с.15-16/ встановлено, що [PERSON] , будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 173-2 КУпАП, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та продовжив і надалі систематично вчиняти домашнє насильство. Так, 11 березня 2021 року близько 19.30 годині у [PERSON] , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого фактичного проживання по [ADDRESS] , виник злочинний умисел на вчинення домашнього насильства відносно своєї колишньої дружини [PERSON] . Реалізовуючи свій злочинний умисел, [PERSON] близько 19.30 години, порушуючи вимоги статті 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», безпричинно, умисно, почав вчиняти по відношенню до своєї колишньої дружини [PERSON] , дії виражені у словесних образах, висловлюваннях в її адресу слів нецензурної лайки, приниженні, тим самим викликав у [PERSON] відчуття невпевненості, нездатності захистити себе та завдав шкоду її психічному здоров`ю, що виразилось у формі пониження самооцінки, втрати позитивних емоцій, що призвело до психологічних страждань останньої, а також погіршення якості її життя, що виразилось у формі втрати енергійності, втоми, фізичного дискомфорту, втрати повноцінного сну та відпочинку, позитивних емоцій, негативних переживань. Своїми умисними діями, які виразились в домашньому насильстві, тобто умисному систематичному вчиненні психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, [PERSON] , вчинив кримінальне правопорушення передбачене статтею 126-1 КК України. В судовому засіданні обвинувачений [PERSON] свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України визнав у повному обсязі. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110). Крім статті 8 Конвенції, права Позивача, як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднано всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Суд, оцінюючи виселення Відповідача на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права Позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що в даному випадку виселення Відповідача з житлового будинку є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: - Відповідач, який не будучи членом сім`ї Позивача проживає у належному їй будинку; - будь-які письмові договори з приводу користування житловим будинком між сторонами відсутні; - між сторонами склалися неприязні стосунки, пов`язані з антигромадською поведінкою Відповідача; - Відповідач систематично вчиняє домашнє насильство в сім`ї відносно дочки Позивача, яка є членом її сім`ї та зареєстрована у будинку, який належить Позивачу; - Позивач, 1949 року народження є особою похилого віку і поведінка Відповідача негативно впливає на психологічний та фізичний стан. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову та усунення перешкод Позивачу у користуванні належним їй майном шляхом виселення Відповідача, без надання йому іншого житлового приміщення. Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач в судовому засіданні просила віднести понесені нею судові витрати на свою користь, а тому суд при ухваленні рішення не здійснює їх розподіл.

Outcome: approved