Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

[PERSON] 16 квітня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та зі своїм представником в ході судового засідання посилаються на те, що 01 березня 2013 року близько 08.55 годин відповідач [PERSON] керував автомобілем «Хюндай Туксон» і порушила правила дорожнього руху, не врахувала дорожню обстановку під час керуванням автомобіля і здійснила ДТП, скоїла наїзд на пішохода, в результаті якого позивачка постраждала, їй завдана значна матеріальна шкода, за що стосовно цього відповідача порушено кримінальну справу, судом справа розглянута і винесено вирок, який частково було змінено апеляційною інстанцією. Вказаними діями, пов'язаними з порушеннями правил дорожнього руху, позивачу завдано значну матеріальну і моральну шкоду, він поніс витрати та інш.. Вироком суду і ухвалою апеляційної інстанції частково вказана шкода була відшкодована, але не в повному розмірі, позивачка звернулася з цим питанням до відповідача, але фактично отримала відмову. Стягнуті судом кошти позивачка також не отримала і зараз. Вважають, що вказану матеріальну (витрати на лікування) і моральну шкоди повинна відшкодовувати відповідачка і просили стягнути з цього відповідача всю не відшкодовану матеріальну шкоду згідно їх розрахунку, завдану моральну шкоду та всі інші понесені позивачем витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідачка разом зі своїм представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що дійсно 01 березня 2013 року близько 08.55 годин відповідач керувала автомобілем «Хюндай Туксон» і порушила правила дорожнього руху, не врахувала дорожню обстановку під час керуванням автомобіля і скоїла наїзд на пішохода (позивач), в результаті якого позивачка постраждала, їй завдана матеріальна шкода, за що стосовно відповідача порушено кримінальну справу, судом справа розглянута і винесено вирок, який частково було змінено апеляційною інстанцією. Вироком суду і ухвалою апеляційної інстанції вирішено повністю питання відшкодування матеріальної шкоди: вона відшкодована відповідачкою повністю, вирішено і питання про відшкодування моральної шкоди. Тобто питання відшкодування матеріальної і моральної шкоди, витрат на ліки вже вирішено і ще раз стягувати вказане не правильно і не законно. Інших доказів суду не надано. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і її представник, відповідача і її представника, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 01 березня 2013 року близько 08.55 водій [PERSON], керуючи автомобілем «Хюндай Туксон», державний номер автомобіля [NUMBER], що належить [PERSON], рухалась на в'їзді на паркувальний майданчик перед магазином «Варус» на вул. Чернишевського з боку вул. О.Гончара м. Дніпропетровська, перед здійсненням маневру не пересвідчилася, що це буде безпечно, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діяла таким чином, щоб не завдавати загрози життю та здоров'ю громадян, грубо порушуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням свого автомобіля, заходів для своєчасного зниження швидкості аж до зупинки керованого нею транспортного засобу не прийняла та в районі електроопори № 119 скоїла наїзд на пішохода [PERSON], останній завдані середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, позивачкою скоєно ДТП. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль під керуванням відповідачка і позивачка отримали ушкодження. При цьому порушення цим відповідачем зазначених Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому зв'язку із наслідками у вигляді завданих ушкоджень позивача та пошкодження названого автомобіля. Стосовного винного у вказаній ДТП працівниками ДАІ складено протокол, порушено кримінальну справу. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2013 року винним у вказаній ДТП визнано було [PERSON] за ч. 1 ст. 286 КК України і її було притягнуто до кримінальної відповідальності, стягнуто матеріальну і моральну шкоду, вказаний вирок було оскаржена і ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2013 року вирок змінено: замінено покарання з одного місяця арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік на штраф 3400 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами, а також зменшено розмір стягнутої моральної шкоди з 20000 грн. на 10000 грн. і виключено (фактично відмовлено) стягнення матеріальної шкоди через її повне погашення до цього. Вказана ухвала апеляційного суду набрала законної сили. За результатами розгляду справи, дослідженням матеріалів цивільної справи та адміністративного матеріалу, на думку суду, винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є відповідач [PERSON]. При цьому порушення цим водієм п. 12.3 Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому зв'язку із наслідками у вигляді пошкодження вказаних автомобілів, завданню шкоди. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2013 року і ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2013 року встановлено факт вчинення відповідачем на вказаному автомобілі правопорушення відносно позивача, факт завдання діями вказаної особи шкоди позивачу, а також наявність причинно-слідчого зв'язку між винними діями відповідачки та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність відповідача в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена. Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2013 року і ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2013 року відносно [PERSON] набрали законної сили, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії відповідача на вказаному автомобілі, а саме дії, що містять в собі склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, факт завдання ушкоджень позивачу, наявність причинно-слідчого зв'язку між винними діями, пов'язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, відповідачем і завданням шкоди позивачу. Вказаними протиправними діями позивачу було завдано матеріальної шкоди. Стягнуті судом кошти позивачка частково отримала, але вона вважає, що вказану матеріальну (витрати на лікування) і моральну шкоди відповідачка повністю не погасила і просила стягнути з цього відповідача всю не відшкодовану матеріальну шкоду згідно її розрахунку, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивачка вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що винними діями відповідача на вказаному позивачу було завдано матеріальної шкоди. Матеріальна шкода полягає в витратах на лікування. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, ..., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.... Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Судом встановлено, що за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2013 року відповідачка була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та було призначено їй покарання у виді одного місяця арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік, стягнуто з відповідачки на користь [PERSON] 1986 грн. 97 коп. в рахунок відшкодування матеріальних витрат на лікування та 20 000 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2013 року вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2013 року змінено: міру покарання за ч. 1 ст. 286 КК України [PERSON] було змінено на штраф в сумі 3400 грн. без позбавлення права керувати транспортними засобами, виключено з вироку рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1986 грн. 97 коп. в рахунок відшкодування матеріальних витрат на лікування, розмір відшкодувань моральної шкоди зменшено до 10 000 грн. В решті вирок суду залишено без змін. Доводи позивачки про те,що під час перебування на стаціонарному лікуванні в Дніпропетровській ОКБ ім. Мечнікова з 27 вересня 2013 року по 07 жовтня 2013 року нею були понесені видатки на придбання медикаментів на суму 1 349.33 грн. є не доведеними. Згідно наданої суду копії виписки з історії хвороби № 20593 позивачка [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділі травматології з 27 вересня 2013 року по 07 жовтня 2013 року; при виписці: стан здоров'я задовільний; рекомендації лікаря - спостереження у травматолога за місцем проживання. Серед рекомендацій медикаментозного характеру на прийом ліків і використання препараті є посилання лише на - кальцій ДЗ, нікомед по 1 піг.-2 разі у день-1 місяць, трентал по 1 піг.-І місяць, еластична компресія, ліотон-1000. З наданої позивачкою копії рахунку від 27 вересня 2013 року, а також копій фіскальних чеків немає ліків, які були б рекомендовані лікарем. До матеріалів справи прикладені чеки на придбання ліків, які не були позивачці рекомендовані лікарем, що підтверджується випискою з історії її хвороби. Надані позивачкою чеки на придбання ліків які були рекомендовані лікарем в листі з історії хвороби № 20593, а саме кальций ДЗ нікомед, трентал, ліотон містять дату придбання ще до призначення їх лікарем, а саме: Зр- Ліотон гель 37.55 грн,, Зр- Кальцій Дз_Нікомед,Трентал - 126.97 грн., Зр-Ліотон гель, трентал - 69.26 грн. Інші копії чеків на придбання ліків, які позивачка надала суду також не мають причинного зв'язку з її знаходженням на стаціонарному лікуванні у відділі травматології у зазначений період. Цивільний позов, який був пред'явлений потерпілою [PERSON] до [PERSON] в ході кримінального провадження про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1986 грн. 97 коп. відповідачкою був сплачений [PERSON] з переплатою у розмірі 2751.40 грн. і ці кошти потерпіла отримала повністю, що і підтвердила в ході судового засідання. Ухвалою апеляційного суду встановлено і доведено, що матеріальну шкоду відповідачка відшкодувала повністю потерпілій і саме, в тому числі і, на цій підставі в частині матеріальної шкоди вирок суду першої інстанції було змінено. Згідно ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду. Стосовно моральної шкоди: ще до винесення Жовтневим районним судом вироку відносно відповідачки остання запропонувала [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000 грн., на що [PERSON] не погодилась, та запросила сплатити їй моральну шкоду у розмірі 40 000 грн. Ухвалю апеляційного суду Дніпропетровської області з відповідачки було стягнуто моральна шкода у розмірі 10000 грн,, яка є реальною заподіяній шкоді. 13 березня 2014 року державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Ванжою О.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 10.000 грн. Таким чином, за скоєний злочин, а саме за нанесені тілесні ушкодження середнього ступені тяжкості [PERSON] внаслідок ДТП з відповідачки вже стягнута моральна шкода. Доводи позивачки про те, що відповідачка після винесення вироку судом першої інстанції телефонувала їй, принижувала її гідність, нецензурно висловлювалася у її бік, погрожувала завданням тілесних ушкоджень є надуманими та нічим не підтвердженими. Крім того, позивачка не довела ті факти, що після заподіяння їй тілесних ушкоджень вона не може нормально жити, працювати , а також непомірно велике навантаження із-за її хвороби лягло на плечі її родини. Усі її доводи відносно моральних страждань є надуманими, не підтвердженими, та спростовуються наданої нею випискою з історії хвороби, з якої вбачається, що при виписки зі стаціонарного лікування стан її здоров'я задовільний. Доказів тяжкості вимушених змін у житті, погіршення стану здоров'я внаслідок ДТП, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану позивачкою не надано. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідачів. Однак, жодних належних доказiв цим позивачем до суду не надано. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачами моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечують будь-якi домовленості i зобов'язання стосовно вказаного позивача відносно завданої шкоди, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача в сенсі позовних вимог. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах в повному обсязі, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат в такому вигляді не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed