Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

[PERSON], [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах малолітньої [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Київської районної у м. Донецьку ради про вселення та усунення перешкод у користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач за первісним позовом [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 06.12.1980 року, після реєстрації шлюбу, 07.05.1982 року вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] у будинку, що належав батькам чоловіка, де позивач [PERSON] зареєстрована до теперішнього часу. У шлюбі [INFO] та [INFO] народились доньки [PERSON] та [PERSON], які також були зареєстровані за вказаною адресою із згодою відповідача [PERSON] Позивачі вказують, що [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер та у позивачки почались конфлікти з відповідачем [PERSON], які він постійно провокував, вимикав світло та воду, відібрав ключі від приміщень гаражу, де зберігався автомобіль померлого [PERSON], сараю, горища та позивачі не мали змоги отримати належні їм речі, відповідач постійно лаявся та принижував позивачів. Позивачі вказують, що [INFO] у позивачки [PERSON] народилась донька [PERSON], позивач [PERSON] є матір'ю одиначкою, а позивач [PERSON] є пенсіонеркою. На земельній ділянці, що розташована за адресою [ADDRESS] знаходяться 2 відокремлених житлових будинки, будинок літ. А-1, в якому мешкає відповідач та будинок літ. Б-1, в якому мешкали позивачі. Будинок літ. Б-1 було побудовано у період шлюбу позивача [PERSON] з [PERSON] з наявного на земельній ділянці флігеля та позивач [PERSON] з її чоловіком у жовтні 1982 року вже проживали у цьому будинку родиною. Забудова зазначеного будинку провадилась ними за власний кошт та за допомогою матеріальної підтримки родичів. До стін флігеля були добудовані дві кімнати, реконструйовані стеля та підлога, вмонтовані нові віконні блоки та двері. Вказане житлове приміщення у 1995 році було прийнято в експлуатацію рішенням № 181/14 Київського районного виконавчого документу від 17.05.1995 року. Позивачі вказують, що весь час сумісного проживання з відповідачем вони здійснювали поточний ремонт не тільки приміщення де вони мешкали, а і всіх будівель, що знаходяться на земельній ділянці, будинку, де мешкає відповідач, велось сумісне господарство, в тому числі з відповідачем , сумісно сплачувались усі комунальні послуги. На теперішній час позивачі зареєстровані за вказаною адресою, проте після чергового конфлікту з відповідачем він вигнав їх з будинку, забивши дерев'яними дошками вхідні двері до житлового приміщення, змінив замки на хвіртці та на територію земельної ділянки не впускає. Позивачі вказують, що не мають можливості вселитися та проживати в будинку, а на теперішній час в ньому знаходяться особисті речі позивачів, а саме: телевізор, холодильник, пральна машина , інша побутова техніка, посуд, дитяче ліжко, одяг позивачів та малолітньої дитини. Відповідач відмовляється допускати позивачів у будинок, особисті речі не віддає. Позивачі просять вселити їх у будинок [ADDRESS], зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] та зобов'язати його передати комплект ключів в будинку, господарських приміщень та хвіртки (т.1а.с.1-4). [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Київської районної у м. Донецьку ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач за зустрічним позовом з 06.12.1980 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був його сином та помер [INFO], від даного шлюбі відповідач має двох доньок - [PERSON] та [PERSON] . Згоду на вселення та реєстрацію відповідачів у спірному будинку давав, власник цього будинку, яким на той час був його батько [PERSON], який володів будинком на підставі свідоцтва про право власності № 6818 від 22.06.1955 року , його дозволу вони не отримували. З 1995 року на підставі свідоцтва про право власності за заповітом власником будинку [ADDRESS] став він. [PERSON] вказує, що станом на 1995 рік йому вже було 67 років , він мав поганий стан здоров'я, а його син та його дружина [PERSON] зловживали спиртними напоями, постійно сварились , тому він був проти того, щоб родина його сина продовжувала далі мешкати з ним та його дружиною за вищевказаною адресою. Відповідач [PERSON] продовжувала зловживати спиртними напоями навіть після смерті його сина, тому він став вимагати щоб відповідачі залишили його будинок. Позивач вказує, що на початку 2012 року йому вдалося досягнути щоб відповідачі залишили будинок, оскільки кожна з них почали мешкати різними родинами та те, що за час свого мешкання відповідачі у прибудові до будинку привели його у критичний стан, в наслідок чого в ньому стало неможливо проживати, бо в ньому відсутнє електропостачання, вода та каналізація (т.2а.с.2-4). В подальшому позивач за зустрічним позовом в подальшому уточнив свої позовні вимоги та згідно уточненої позовної заяви просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням (т.2а.с.34-35). Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічною позовною заявою [PERSON] належним чином повідомлена про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явилася, надала заяву (т.1а.с.74) згідно якої позов підтримала у повному обсязі, просила суд розглянути справи за її відсутністю, тому суд з'ясувавши думку учасників процесу, вважає можливим розглянути справу за відсутністю позивачки на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, яка діє як в своїх інтересах так і в інтересах малолітньої [PERSON] та її представник первісний позов підтримали у повному обсязі просили його задовольнити, зустрічний позов не визнали, надали аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві та позивач додала, що відповідач [PERSON] є її рідним дідусем з яким у неї та її матір'ю склалися неприязне ні стосунки на тому грунті, що її мати [PERSON] зловживає спиртними напоями. У травні 2012 року, точної дати вона не пам'ятає, вона прийшовши додому побачила, що її мати [PERSON] знаходиться на вулиці, яка їй пояснила, що після чергового скандалу з [PERSON] відповідач вигнав її з дому, при цьому він забив вхідні двері дошкою. Всі її спроби зняти дошки, відкрити двері, увійти в будинок закінчувалися фізичним насильством з боку відповідача. За даним приводом вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, проте вона сподівалася, що вони найдуть спільну мову, оскільки вони родичі та відповідач впустить їх у будинок, але до цього часу ні вона з дитиною, ні її матір не можуть попасти в будинок де знаходяться їх особисті речі, іншого житла в них не має. Просила суд вселити їх в будинок [ADDRESS] та зобов'язати відповідача не чинити перешкод в користуванні будинком та передати їм комплект ключів від будинку, господарських приміщень та хвіртки. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом первісний позов не визнала, підтримала зустрічний позов та надала аналогічні пояснення викладеним в зустрічній позовній заяві, а також додала, що дійсно [PERSON] є батьком померлого чоловіка позивачки [PERSON] та дідусем [PERSON]. Між сторонами виникли неприязне ні стосунки у зв'язку з тим, що його син [PERSON], який помер в 2008 році та його невістка [PERSON] сумісно зловживали спиртними напоями, та після смерті його сина [PERSON] продовжує зловживати спиртними напоями, тому він став наполягати, щоб невістка з онукою залишили його будинок, бо він не бажав разом з ними мешкати. На початку 2012 року йому вдалося досягнути, щоб [PERSON] та [PERSON] залишили будинок, оскільки кожна з них стала мешкати з чоловіками, тому вони добровільно виїхали з будинку та там не мешкають. Представник наполягала на тому, що [PERSON] як власник будинку не надавав свою згоду на вселення та реєстрацію позивачів в спірному будинку, згоду на вселення та реєстрацію надавав його батько [PERSON], який на той час володів спірним будинком на підставі свідоцтва про право власності, тому він просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Представник органа опіки та піклування Київської районної у м. Донецьку ради належним чином повідомлений про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю та прийняття рішення на підставі чинного законодавства (т.1а.с.28,69,78,127), тому суд з'ясувавши думку участників процесу вважає можливим розглянути справу за відсутністю представника органа опіки та піклування Київської районної у м. Донецьку на підставі наявних доказів у матеріалах справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона мешкає по сусідству з [PERSON] у будинку [ADDRESS]. Цю родину вона знає з 1971 року та їй також відомо, що між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виникли неприязне ні стосунки, між ними неодноразово виникали конфліктні ситуації та сварки. Ії також відомо, що [PERSON] та [PERSON] мешкали в флігелі з якого їх вигнав на початку літа 2012 року [PERSON], їй також відомо, що з даного приводу [PERSON] зверталася до правоохоронних органів, оскільки [PERSON] забив вхідні двері будинку дошками. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він мешкає за адресою: [ADDRESS] по сусідству з [PERSON] з 1981 року. Йому також відомо, що між сторонами по справі склалися неприязне ні стосунки, ще при житті сина [PERSON], який помер в 2008 році. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] та його дочка [PERSON] залишилися проживати за даною адресою разом з [PERSON], між якими неодноразово виникали сварки. На початку літка 2012 року, точної дати він не пам'ятає, він знаходився у себе во дворі та чув і бачив, як [PERSON] вигнав з будинку [PERSON] та [PERSON], при цьому він голосно кричав, що це його будинок, побив у будинку вікна та забив дошкою вхідні двері у будинку. Також він бачив як жінки неодноразово намагалися зняти дошку з двері і ввійти в будинок, проте знову виникала конфліктна ситуація, він також бачив, що за даною адресою неодноразово викликалися співробітники міліції. Суд заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку що первісний позов [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Київської районної у м. Донецьку ради про вселення та усунення перешкод у користування житловим приміщенням - підлягає задоволенню, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Київської районної у м. Донецьку ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер [INFO] (а.с.т.1а.с.16), з 06.12.1980 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (т.1а.с.14), після реєстрації шлюбу, 07.05.1982 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т.2а.с.13) у будинку за згодую власника та той час [PERSON] (батько відповідача [PERSON]), який володів даним будинком на підставі свідоцтва на право власності №6818 від 22.06.1955 року. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася [INFO] [PERSON], яка була зареєстрована в спірному будинку 16.11.1998 році. В подальшому на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 28.06.1995 року власником будинку [ADDRESS] став [PERSON] (а.с.8). Відподвідно до ч.ч.1, 2 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачі [PERSON], яка є вдовою сина власника, [PERSON], яка є онукою власника, та її малолітня дитина [PERSON], [INFO], яка є правнучкою вселилися в спірний будинок як члени сім'ї власника та відповідно до ст. 156 ЖК України вони набули рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, оскільки не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Проте відповідно до ст.157 ЖК України виселення членів сім'ї власника будинку провадиться у судовому порядку. Із пояснень в судовому засіданні сторін судом встановлено, що між сторонами на протязі тривалого часу існують неприязне ні стосунки з приводу зловживання спиртними напоями [PERSON]. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на земельної ділянці, що розташована за адресою: [ADDRESS] знаходяться 2 відокремлених житлових будинки, будинок літ. А-1, в якому мешкає відповідач [PERSON] та будинок літ. Б-1, в якому мешкали позивачі [PERSON] та [PERSON] (т.2а.с.8). В травні 2012 році між сторонами виникла конфліктна ситуація, після чого [PERSON] з власної ініціативи забив дошкою вхідні двері спірного будинку, змінив замок хвіртки, внаслідок чого із зазначеного часу [PERSON] та [PERSON] були позбавлені можливості проживати в цьому будинку. Дані обставини підтверджується сукупністю наявних в справі доказів, а саме: залученими до матеріалів справи фотографією вхідної двері спірного будинку із фіксацією дошки, якою забиті двері (т.1а.с.20), постановами про відмову в порушенні кримінальної справи (т.1а.с.18,19), згідно яких судом встановлено, що позивачка [PERSON] зверталася до правоохоронних органів, де зазначала, що відповідач [PERSON] в її відсутність забив вхідні двері в будинок, чим обмежив доступ до її особистих речей, а також проживанню за місцем реєстрації. [PERSON] категорично відмовився її впускати до будинку, мотивуючи тим, що цей будинок йому належить на праві приватної власності, при цьому поводився агресивно влаштовуючи конфлікти. Дані обставини також знайшли своє підтвердження з пояснень допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні стверджували, що між сторонами на протязі тривалого часу існують неприязне ні стосунки, а також їм відомо, а свідок [PERSON] бачив, як [PERSON] вигнав з будинку [PERSON] та [PERSON], при цьому він голосно кричав, що це його будинок, побив у будинку вікна та забив дошкою вхідні двері у будинку. Також він бачив як жінки неодноразово намагалися зняти дошку з двері і ввійти в будинок, проте знову виникала конфліктна ситуація, він також бачив, що за даною адресою неодноразово викликалися співробітники міліції. Не довіряти зазначеним показанням свідків та матеріалам справи у суду немає ніяких підстав, оскільки зазначені показання є логічними, повністю узгоджуються між собою, а характер викладення цих показань свідками у судовому засіданні безперечно свідчить про те, що ці показання не були заздалегідь підготованими. Таким чином, суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] внаслідок забиття вхідних дверей спірного будинку дошкою та зміни замка на хвіртки були позбавлена можливості користуватися жилою площею в спірному будинку без винесення рішення суду, тобто із порушенням встановленого порядку, у той час як є членами сім'ї власника будинку, вони відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України мають право користуватися жилою площею в цьому будинкі. Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в позовній заяві стверджував, а його представник в судовому засіданні наполягав на тому, що [PERSON] та [PERSON] на початку 2012 року залишили його будинок та не проживають за вказаною адресою, тому вони втратили право користування жилим приміщенням. Але з даними доводами суд погодитися не може, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні із довідки (т.2а.с.6), яка була надана суду саме позивачем та його представником за зустрічним позовом, що [PERSON] та [PERSON] не мешкають в даному будинку з 10 травня 2012 року (т.2а.с.6), що підтверджує доводи відповідачів за зустрічним позовом, що саме з даного часу вони, внаслідок забиття вхідних дверей спірного будинку дошкою та зміни замка на хвіртки [PERSON] були позбавлені можливості користуватися жилою площею в спірному будинку, а крім того дані обставини спростовуються поясненнями в судовому засіданні свідків, а саме свідка [PERSON], який в судовому засіданні стверджував, що він бачив як [PERSON] вигнав з будинку [PERSON] та [PERSON], при цьому він голосно кричав, що це його будинок, побив у будинку вікна та забив дошкою вхідні двері у будинку. Також він бачив як жінки неодноразово намагалися зняти дошку з двері і ввійти в будинок, проте знову виникала конфліктна ситуація. Крім того, суд приймає до уваги доводи самого [PERSON] викладені в позовній заяві, що він взагалі не бажав, щоб родина його померлого сина мешкала разом з ним в його будинку та вимагав від них, щоб вони залишили його будинок. Таким чином суд приходить до висновку, доводи [PERSON] викладені в позовній заяві та його представника надані ним безпосередньо в судовому засіданні, що позивачки за первісним позовом добровільно залишила спірний будинок з початку 2012 року та з власної ініціативи пішла проживати до чоловіків, яких вони себе знайшли, не підтверджені жодними доказами. Що стосується доводів позивача за зустрічним позовом в позовній заяві та його представника в судовому засіданні, а саме в тієї частині, що він як власник даного будинку не надав своєї згоди на вселення та реєстрацію [PERSON] та [PERSON], то дані доводи не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки як було встановлено, в судовому засіданні на вселення та реєстрацію [PERSON] в спірний будинок його згода не потрібна була, оскільки на той момент власником будинку був батько [PERSON] - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності №6818 від 22.06.1955 року, який і надавав дану згоду. Що стосується, [PERSON], то вона мешкала в спірному будинку з батьками з моменту народження, про що в домової книзі є відповідна відмітка (т.2а.с.12), а в подальшому була зареєстрована, тому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таким чином суд приходить до висновку, що відмова [PERSON] передати [PERSON] та [PERSON] ключів від будинку, хвіртки, а також його дії, які полягають в забитті вхідних дверей до будинку та його заперечення проти проживання [PERSON] та [PERSON] в будинку суд розцінює як незаконне створення відповідачем [PERSON] в порушення ст.ст.9, 154 ЖК України перешкод для позивачів [PERSON] та [PERSON] в користуванні спірним жилим приміщенням, що порушує їх право на житло, гарантоване чч.1, 3 ст.47 Конституції України, в зв'язку з чим суд вважає вимоги [PERSON] та [PERSON] про вселення, усунення перешкод в користуванні житлом, зобов'язання відповідача передати їм комплект ключів від будинку, господарських приміщень та хвіртки законними та обґрунтованими. На підставі викладеного, ст.ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, чч.1, 3 ст.47 Конституції України,

Outcome: approved