Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

[PERSON] 19 травня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про визнання довіреності недійсною, визнання недійсними договору купівлі-продажу нежитлового приміщення і договору іпотеки, зобовязання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилається на те, що [PERSON] є спадкоємцем приміщення 26 в будинку № 9 по вулиці Фучика у м. Дніпропетровську, що належить її рідній сестрі [PERSON], яка померла 07 вересня 2015 року. Під час оформлення позивачкою у нотаріуса спадщини було встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності власником вказаного приміщення зазначена відповідачка [PERSON]. З зазначеної підстави 08 квітня 2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] видала позивачці постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії і видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно. Представником позивача, після цього, було встановлено, що 12 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу зазначеного приміщення, начебто укладеного між [PERSON] та [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі, злочинним шляхом підробленої, довіреності № 1д-745 від 14 липня 2015 року, посвідченої [PERSON] нотаріусом м. Москви. Ця довіреність є підробною та виданою без відома довірителя, оскільки [PERSON] не підписувала та не мала наміру видавати її відповідачу. Факт того, що довіреність підроблена підтверджується сукупністю доказів: 24 липня 2015 року позивач возила свою сестру до клініки сімейної медицини м. Дніпропетровська, де їй поставили діагноз - рак головного мозку; оскільки вона самостійно не пересувалась, то позивач чартерним рейсом з м. Дніпропетровська до аеропорту Домодєдово в м. Москва сама перевозила свою хвору сестру; згідно до міграційної картки та штампів у закордонному паспорті [PERSON], вона перетнула кордон України з Російською Федерацією 29 липня 2015 року. Крім того в рамках кримінального провадження було проведено експертизу даної довіреності, відповідно до висновку якої ця довіреність підроблена. В березні 2016 року представник позивача звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно шахрайських дій щодо спадкового майна позивача. Заяву було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за фактом шахрайства за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 КК України і на теперішній час розслідується. Під час досудового розслідування також було встановлено, що [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір позики від 16 грудня 2015 року та у забезпечення даного договору уклала договір іпотеки зазначеного приміщення від 16 грудня 2015 року за реєстровим номером 2034. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON]. Вказані договори купівлі-продажу і іпотеки не були відомі позивачці, про існування вказаних спірних договорів як і про самих відповідачів позивачці взагалі не відомо нічого, а виходячи з текстів зазначених договорів вони не могли існувати, оскільки ні яких домовленостей між позивачем і відповідачами не було, не було виявлено вільного волевиявлення позивача, яке б відповідало її внутрішній волі. Позивач вважає, що вказані договори разом з можливими додатками підлягає визнанню недійсним, оскільки їх зміст суперечить чинному законодавству і волі її сторони. На неодноразові звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання спірних договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню вказаних спірних договорів і довіреності неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просила суд визнати недійсною вказану довіреність, визнати недійсними договір купівлі-продажу нежитлового приміщення і договір іпотеки, зобовязати нотаріусів вчинити певні дії, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] (або їх представники) в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, не заперечували проти розгляду справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаних відповідачів згідно ст. 169 ЦПК України. Третя особа приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і [PERSON] та нотаріус м. Москви [PERSON]Г в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду вказали на те, що з їх боку всі істотні умови спірних правочинів вони виконали, своїх порушень відносно позивача чи відповідачів допущено не було. Ніяких інших зобовязань відносно сторін на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги правильними і можливим до задоволення. Фактично просили і не заперечували проти розгляду справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаних третіх осіб (чи їх представників) згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] дійсно є спадкоємцем приміщення 26 в будинку № 9 по вулиці Фучика у м. Дніпропетровську, що належить її рідній сестрі [PERSON], яка померла 07 вересня 2015 року. Під час оформлення позивачкою у нотаріуса спадщини було встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності власником вказаного приміщення зазначена відповідачка [PERSON]. З зазначеної підстави 08 квітня 2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] винесла постанову про відмову позивачці у вчиненні нотаріальної дії і видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно. Представником позивача, після цього, було встановлено, що 12 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу зазначеного приміщення, начебто укладеного між [PERSON] та [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі, злочинним шляхом підробленої, довіреності № 1д-745 від 14 липня 2015 року, посвідченої [PERSON] нотаріусом м. Москви. Ця довіреність є підробною та виданою без відома довірителя, оскільки [PERSON] не підписувала та не мала наміру видавати її відповідачу. Факт того, що довіреність підроблена підтверджується сукупністю доказів: 24 липня 2015 року позивач возила свою сестру до клініки сімейної медицини м. Дніпропетровська, де їй поставили діагноз - рак головного мозку; оскільки вона самостійно не пересувалась, то позивач чартерним рейсом з м. Дніпропетровська до аеропорту Домодєдово в м. Москва сама перевозила свою хвору сестру; згідно до міграційної картки та штампів у закордонному паспорті [PERSON], вона перетнула кордон України з Російською Федерацією 29 липня 2015 року. Крім того в рамках кримінального провадження було проведено експертизу даної довіреності, відповідно до висновку якої ця довіреність підроблена. В березні 2016 року представник позивача звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно шахрайських дій щодо спадкового майна позивача. Заяву було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за фактом шахрайства за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 КК України і на теперішній час розслідується. Під час досудового розслідування також було встановлено, що [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір позики від 16 грудня 2015 року та у забезпечення даного договору уклала договір іпотеки зазначеного приміщення від 16 грудня 2015 року за реєстровим номером 2034. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON]. Вказані договори купівлі-продажу і іпотеки не були відомі позивачці, про існування вказаних спірних договорів як і про самих відповідачів позивачці взагалі не відомо нічого, а виходячи з текстів зазначених договорів вони не могли існувати, оскільки ні яких домовленостей між позивачем і відповідачами не було, не було виявлено вільного волевиявлення позивача, яке б відповідало її внутрішній волі. Позивач вважає, що вказані договори разом з можливими додатками підлягає визнанню недійсним, оскільки їх зміст суперечить чинному законодавству і волі її сторони. На неодноразові звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання спірних правочинів, договорів і довіреності, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідачів по укладанню вказаного спірних правочинів неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] дійсно є спадкоємцем приміщення 26 в будинку № 9 по вулиці Фучика у м. Дніпропетровську, що належить її рідній сестрі [PERSON], яка померла 07 вересня 2015 року. Під час оформлення позивачкою у нотаріуса спадщини було встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності власником вказаного приміщення зазначена відповідачка [PERSON]. З зазначеної підстави 08 квітня 2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] винесла постанову про відмову позивачці у вчиненні нотаріальної дії і видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно. 12 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу зазначеного приміщення, укладеного між [PERSON] та [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі, злочинним шляхом підробленої, довіреності № 1д-745 від 14 липня 2015 року, посвідченої [PERSON] нотаріусом м. Москви. Ця довіреність дійсно є підробною та виданою без відома довірителя, оскільки [PERSON] не підписувала та не мала наміру видавати її відповідачу, що підтверджується наступним: 24 липня 2015 року позивач возила свою сестру до клініки сімейної медицини м. Дніпропетровська, де їй поставили діагноз - рак головного мозку; оскільки вона самостійно не пересувалась, то позивач чартерним рейсом з м. Дніпропетровська до аеропорту Домодєдово в м. Москва сама перевозила свою хвору сестру; згідно до міграційної картки та штампів у закордонному паспорті [PERSON], вона перетнула кордон України з Російською Федерацією 29 липня 2015 року. Крім того в рамках кримінального провадження було проведено експертизу даної довіреності, відповідно до висновку якої ця довіреність підроблена. В березні 2016 року представник позивача звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно шахрайських дій щодо спадкового майна позивача. Заяву було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за фактом шахрайства за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 КК України і на теперішній час розслідується. Частиною 1 ст. 205 ЦК України вказано, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Належить вчиняти у письмовій формі правочини фізичних осіб між собою на суму, що - перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України). Договором, згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Під час досудового розслідування також було встановлено, що [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір позики від 16 грудня 2015 року та у забезпечення даного договору уклала договір іпотеки зазначеного приміщення від 16 грудня 2015 року за реєстровим номером 2034. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON]. Вказані договори купівлі-продажу і іпотеки не були відомі позивачці, про існування вказаних спірних договорів як і про самих відповідачів позивачці взагалі не відомо нічого, а виходячи з текстів зазначених договорів вони не могли існувати, оскільки ні яких домовленостей між позивачем і відповідачами не було, не було виявлено вільного волевиявлення позивача, яке б відповідало її внутрішній волі. Враховуючи ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. З ст. 203 ЦК України). При цьому [PERSON] у жодних правочинах, повязаних із спірними договорами купівлі-продажу чи іпотеки, оформленні довіреності, не виражала свого вільного волевиявлення, яке б відповідало її внутрішній волі. Частини 1, 2 статті 236 ЦК України визначають, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. На підставі статей 4, 10, та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 статі 203 ЦК України. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. [PERSON] приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. [PERSON] приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати недійсною видану від імені [PERSON] довіреність № 1д-745 від 14 липня 2015 року, що посвідчену нотаріусом м. Москви [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 26 в будинку № 9 по вул. Фучика м. Дніпро від 12 грудня 2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зобовязати цього приватного нотаріуса скасувати державну реєстрацію про право власності на [PERSON] на вказане нежитлове приміщення № 26 в будинку № 9 по вул. Фучика м. Дніпро і визнати недійсним договір іпотеки № 2034 від 16 грудня 2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зобовязати цього приватного нотаріуса скасувати державну реєстрацію заборони відчуження на нерухоме майно - нежитлове приміщення № 26 в будинку № 9 по вул. Фучика м. Дніпро та запису про іпотеку на це вказане нежитлове приміщення. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання довіреності недійсною, визнання недійсними договору купівлі-продажу нежитлового приміщення і договору іпотеки, зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved