Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

[PERSON] 19.11.2015 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів на своє утримання по досягненню повноліття, так як продовжує навчання, у відсотковій частці до заробітку відповідача та стягнення додаткових коштів на навчання. Позивач свої вимоги мотивує тим, що її батько [PERSON] та її мати [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.11.1996 року, який між ними розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду. У шлюбі у них народилася вона позивач [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Надвірнянського районного суду з відповідача було стягнуто аліменти на її утримання до досягнення нею повноліття. В даний час вона вже досягла повноліття і навчається на денній платній формі навчання в Івано-Франківському національному медичному університеті. Вона зобовязана витрачати кошти, необхідні на оплату навчання, на своє прожиття. Відповідач працює в ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», з чого має стабільний заробіток, однак матеріальної допомоги в достатньому обємі на її утримання вже не надає. Окрім того, в серпні 2014 року та червні 2015 року нею оплачено за своє навчання по 16800 грн., а всього 33600 грн., а тому вона має право на компенсацію половини цих коштів з відповідача. Оскільки вона потребує матеріальної допомоги, яку вона сама собі не взмозі надавати, в звязку із денним навчанням не може працювати та заробляти на себе кошти, тому змушена звернутися з даним позовом в суд. Просить позов задоволити, стягнути з [PERSON] в свою користь на своє утримання аліменти по ? частині всіх видів його заробітку щомісячно на час навчання, а також половину додаткових витрат за внесену оплату за навчання в розмірі 16800 грн. і стягнути понесені нею судові витрати по справі. Позивач в судове засідання подала заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити в повсному обємі, а справу розглянути по суті в її відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов визнав повністю, не заперечив проти його задоволення. Суд, вислухавши відповідача, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що батьки позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.11.1996 року, який між ними розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду від 27.12.2011 року (а.с.31). В даному шлюбі у них народилася дочка [PERSON], [INFO], яка фактично проживає зі своєю матірю, що підтверджується актом обстеження їх матеріально-побутових умов проживання та довідкою № 2016 від 12.11.2015 року, виданих Назавизівською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області (а.с.6-7). Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного Кодексу України (статті 198 - 201). Згідно зі ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз'яснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, суд звертає увагу на те, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов'язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Дитина має отримати освіту, направлену на її загальний культурний розвиток і завдячуючи якій дитина могла б, виходячи із рівності можливостей, розвивати свої здібності і особисте судження, а також усвідомлення моральної і соціальної відповідальності та стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кого покладена відповідальність за її освіту та навчання; така відповідальність у першу чергу покладена на її батьків. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливим обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Зі змісту даного закону слідує, що батьки, не залежно від того, чи сплачують вони аліменти на утримання дитини, зобов'язані сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину. Для цього вони можуть укласти між собою договір про надання коштів на покриття таких витрат. Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернув увагу судів на те, що до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір суми, що стягується із батька дитини, зобов'язаного брати участь у додаткових витратах на дитину, зумовлених особливими обставинами, визначається залежно від понесених або передбачуваних витрат, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. При цьому суд вирішує, у якому розмірі батько зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального і сімейного положення сторін та інших інтересів, а також обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягненні аліментів відповідно до статей 181, 182 СК України. У випадку, коли матеріальне положення батька не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково. Істотними для справи обставинами, зокрема, є такі, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. З урахуванням цих обставин, визначається розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір таких додаткових витрат повинен обґрунтовуватись відповідними документами. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] навчається на 2-му курсі денної контрактної форми навчання в Івано-Франківському національному медичному університеті. Даний факт підтверджується довідкою ВНЗ від 10.11.2015 року (а.с.9) та копією договору № 358 від 18.08.2014 року (а.с.8). Плата за весь курс навчання (з 01.09.2014 року по 30.06.2020 року) становить 100800 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 19.08.2014 року внесено оплату за навчання за 1 курс (1-2 семестр) 16800 грн., а 11.06.2015 року за 2 курс (3-4 семестр) 16800 грн. (а.с.11-12). У Преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої 27.02.1991 року і 27.09.1991 року набула чинності для України, зазначено, що Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу; в сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищі для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вони могли повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства; дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності. Статтею 26 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. 29 липня 2015 року позивач [PERSON] стала повнолітньою, а оплата її навчання за 2014-2015 навчальний рік в загальній сумі 33600 грн. була проведена нею (позивачем) ще в неповнолітньому віці, а тому вона має право на відшкодування половини понесених нею витрат з відповідача. Оцінюючи всі наявні докази, а також те, що відповідач є фізично здоровою людиною, має постійне місце роботи в ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», де отримує заробітну, в звязку з чим взмозі утримувати дитину, яка продовжує навчання, будь-яких доказів свого важкого матеріального становища або важкого стану здоровя, який перешкоджає йому заробляти кошти для прожиття, відповідач суду не надав, окрім того не спростував в поданій суду заяві обставини про те, що не має можливості надавати матеріальну допомогу дитині та в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, тому дані обставини дають суду підстави вважати, що він взмозі надавати матеріальну допомогу і на утримання дочки [PERSON] до закінчення нею навчання, тобто до 30.06.2020 року, у відсотковому відношенні до свого заробітку щомісячно, але не більше як до досягнення дитиною віку 23 років. Також з відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача та в дохід держави відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 199, 200, 205 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved