Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

[PERSON] в грудні 2015 року заявив позов про стягнення з Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» (ДП «Укрдорзв'язок») на його користь 19865 грн. 04 коп. заборгованості по заробітній платі, 34540 грн. 95 коп. компенсації втрати частини заробітку, 42485 грн. 52 коп. середнього заробітку за час затримки в розрахунку, а також 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, пославшись на доводи та підстави викладені в позовній заяві. Представник відповідача Похиленко А.В. позов не визнав і заявив, що позивач в ДП «Укрдорзв'язок» не працював, вимоги позову заявлені з пропуском строків позовної давності, розрахунки позовних вимог є необґрунтованими. Судом встановлено таке. З огляду на трудову книжку [PERSON] вбачається, що його 31.10.2011 року прийнято на роботу в Будівельно-монтажну дільницю ДП «Укрдорзв'язок» на посаду електрогазозварювальника 4 розряду відповідно до наказу директора ДП «Укрдорзв'язок» №105-к від 31.10.2011 року (запис №7), і звільнено з роботи наказом директора ДП «Укрдорзв'язок» від 13.01.2014 року №02-к на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (запис №9). Ці обставини підтверджуються також копією наказу про звільнення, довідкою ДП «Укрдорзв'язок» від 26.11.2013р. №21-5-4/148 про перебування на посаді, повідомленням про передбачуване звільнення (у зв'язку з скороченням штатів) від 13.12.2013р. №21/5-4/152. Дані документи за формою та змістом відповідають вимогам законодавства, належним чином завірені відповідними посадовими особами. Що стосується наказу про звільнення [PERSON] з роботи за інших підстав, то виходячи із запису в його трудовій книжці за №8, цей наказ видано помилково. Будь-яких доказів, що ставили б під сумнів факт трудових відносин між позивачем та відповідачем, останнім не надано, не зважаючи на те, що судом такий обов'язок неодноразово роз'яснювався. Залишилась без виконання і ухвала суду про витребування документів. Посилання представника позивача на те, що суд має розглядати даний позов щодо екскаваторника [PERSON] є надуманими, оскільки очевидно, що вказівка в тексті позовної заяви на таку посаду є нічим іншим як описка. Такими ж надуманими, за відсутності належних і допустимих доказів, суд визнає і доводи представника відповідача про те, що позивач лише формально числився в підприємстві, а фактично не працював. Отже, суд вважає встановленим, що [PERSON] з 31.10.2011 року по 13.01.2014 року працював в ДП «Укрдорзв'язок». Відповідно до довідки директора ДП «Укрдорзв'язок» від 12.03.2014р. №24, [PERSON] за період його роботи в підприємстві травень 2013р. - січень 2014р. нарахована заробітна плата до виплати на загальну суму 19865,04 грн. Позивач наполягає, що саме таку суму заробітної плати йому заборговано при звільненні і дана заборгованість не погашена. Доказів на спростування цих доводів позивача суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що при звільненні [PERSON] з роботи ДП «Укрдорзв'язок» порушено вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП, згідно з якими при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а тому позов в цій частині вимог підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Тому, вимоги позову про стягнення компенсації втрати частини заробітку засновані на законі. Розрахунок розміру цих вимог позивачем обґрунтовано здійснено у відповідності до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою КМ України від 21 лютого 2001 р. № 159, і після перевірки цей розрахунок визнається судом правильним. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача разом із заборгованою платою підлягає і компенсація втрати частини заробітку у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати в заявлених розмірах. Разом з тим, статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За розрахунком суду сума середнього заробітку, за обставин справи, є більшою ніж заявлено позивачем, а тому суд задовольняє ці вимоги саме в розмірі визначеному позивачем, тобто в сумі 42485,52 грн. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то позивачем не наведено підстав за яких така шкода має бути йому компенсована, а тому ці вимоги суд вважає за необхідне залишити без задоволення. Отже, з Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» підлягає стягненню на користь [PERSON] 19865 грн. 04 коп. заборгованості по заробітній платі, 34540 грн. 95 коп. компенсації втрати частини заробітку, 42485 грн. 52 коп. середнього заробітку за час затримки в розрахунку, а всього 96891 грн. 51 коп., без урахування зборів та податків. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем пропущені строки позовної давності, оскільки з вимогами про стягнення заробітної плати, відповідно до ст. 233 ч.2 КЗпП України, працівник може звернутись до суду без обмеження будь-якими строками, а перебіг строку щодо стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку та компенсації втрати частини заробітку, з огляду на норми закону, що регламентують ці виплати, розпочинається з дня проведення розрахунку (виплати заробітної плати), з позивачем же такого розрахунку, як це встановлено судом, до цього часу не здійснено. Той факт, що в позовній заяві зазначена адреса позивача відмінна від його місця проживання, на що звернув увагу представник відповідача, не має процесуального значення, оскільки позовну заяву подано до суду за місцем знаходження відповідача відповідно до ст. 109 ЦПК України, що є правом позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд знаходить за можливе віднести їх на рахунок держави, виходячи з того, що позивача звільнено від таких витрат, а фінансовий стан відповідача, за пояснення представника, є тяжким, що певною мірою підтверджується наявністю непогашеної заборгованості із заробітної плати перед позивачем. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач мав би оплатити судовий збір за вимогами про стягнення моральної шкоди, як такі, що засновані на хибному тлумаченні відповідних приписів ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: partial