Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

[PERSON] 18 січня 2016 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] в свої інтересах, та в інтересах малолітнього [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про позбавлення права користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві та у судовому засіданні посилався на те, що на підставі договору дарування отримав у власність від бабусі [PERSON] квартиру [ADDRESS], в якій навіть після повідомлення про зміну власника та пропозиції покинути приміщення даної квартири, [PERSON], яка разом зі своїм сином [PERSON] на підставі згоди попереднього власника [PERSON] заселилась до вказаної квартири та зареєструвала своє та дитини місце проживання у ній не виїхала з квартири та відмовляється це зробити. У звязку із зазначеним [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив суд позбавити [PERSON] та [PERSON], [INFO], права користування квартирою № 11 в будинку № 1-а по вул. Чернишевського в м.Дніпропетровську, що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за зазначеною адресою; усунути позивачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення [PERSON] та малолітнього [PERSON] з квартири (а. с. 3-6). У судовому засіданні позивач та представники його інтересів позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON], яка діє в свої інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], а також представник її інтересів у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Представник Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради у судовому засіданні при вирішенні даного спору поклалась на розсуду суду. Вислухавши пояснення осіб, що брали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти: Під час перебування в зареєстрованому шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], [INFO] (а. с. 43, 48). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2115, [PERSON] набула право власності на квартиру № 11, розташовану в будинку № 1- а по вул. Чернишевського у м. Дніпропетровську (а. с. 49-50). З матеріалів справи вбачається, а також не заперечувалось сторонами та їхніми представниками у судовому засіданні, що зі згоди [PERSON] влітку 2010 року [PERSON], [PERSON] та малолітнього [PERSON] було зареєстровано за адресою: [INFO], в якій [PERSON], [PERSON] та її малолітній син [PERSON] зареєстровані та мешкають станом на сьогоднішній день (а. с. 12). Позивач [PERSON] за даною адресою не зареєстрований. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року, яке було залишено без змін відповідними ухвалами апеляційної та касаційної інстанцій, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в свої інтересах, та в інтересах малолітнього [PERSON], треті особи Управління служба у справах дітей Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради, СГІРФО Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користування квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку було відмовлено, натомість зустрічний позов [PERSON] був частково задоволений, а саме: усунуто [PERSON] та [PERSON], [INFO], в інтересах якого діє [PERSON], перешкоди в користуванні житловим приміщенням квартирою №11 у житловому будинку №1-а по вул. Чернишевського у м.Дніпропетровську та вселити [PERSON] та [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], у вказану квартиру (а. с. 59-66). Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири, посвідченого 26 листопада 2015 року приватним державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS], та цього ж дня за [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначену квартиру (а. с. 10, 11). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. При цьому, частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з положеннями ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положеннями ст. 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 156 члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Статтею 64 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЖК Української РСР місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині позбавлення відповідача та її малолітньої дитини права користування спірною квартирою [PERSON] посилається на ст. 71,72 Житлового кодексу України, якими визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки в ході судового розгляду даної цивільної справи було встановлено, що відповідач та її дитина постійно та безперервно мешкають в квартирі № 11, розташованої в будинку № 1-а по вул. Чернишевського у м. Дніпропетровську дані особи не можуть бути визнані такими, що втратили право користування зазначеною квартирою на підставі ст. 71, 72 ЖК України, у звязку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні відповідних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] Вирішуючи позовні вимоги в частині усунення позивачу перешкод у користуванні належної йому на праві власності квартирою шляхом виселення з неї [PERSON] разом з її малолітнім сином [PERSON], суд виходить з того, що власник за правилами ст. 391 ЦК України може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. Негаторний позов це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном. Перешкодою в здійсненні правомочностей власника є неправомірні дії порушника цих прав. Порушення права розпорядження має місце в тих випадках, коли власник незаконно обмежується у можливості реалізації не тільки правомочності користування, але і розпорядження. Правом на негаторний позов володіють власник, а також титульний власник, що володіють річчю, але позбавлені можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги те, що попередній власник квартири залишається проживати у спірній квартирі, а також те, що ані у позовній заяві, ані у судовому засіданні стороною позивача не було зазначено які саме дії відповідача та її дитини перешкоджають позивачу та порушують право саме користування [PERSON] належною йому на праві власності квартирою, доказів неналежної поведінки відповідача та її дитини суду надано не було, натомість факт заселення до квартири та реєстрації місця мешкання у ній відповідача та дитини на законних підставах був встановлений описаним вище судовим рішення, суд приходить до висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, у звязку з чим вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат вирішення справи витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при звернені до суду з даним позовом не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed