Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

[PERSON] 22.12.2020 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на наступні обставини. 15.12.2004 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , ними було придбано у спільну сумісну власність нерухоме майно - 9/32 частини житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою - [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 15.12.2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С., реєстровий номер 5207. Вказаний договір було укладено від імені [PERSON] та колишнього власника [PERSON] , якій це майно належало на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.12.1998 року, реєстровий № 1721, виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.12.2004 року № 5782312, виданим КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації». У вказаному витягу адреса спірного майна також вказана як - [ADDRESS] . Зазначає, що в самому договорі купівлі-продажу від 15.12.2004 року нотаріусом з незрозумілих причин допущено помилку в написанні прізвища подавця « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] » та помилково вказано адресу нерухомого майна (9/32 частин жилого будинку) як - [ADDRESS] , хоча в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказано вірно - [ADDRESS] . При цьому у реєстрі підставою виникнення права власності вказано не договір купівлі-продажу, а договір дарування, хоча всі реквізити вказано саме укладеного договору купівлі-продажу. Також зазначає, що ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11.2019 року затверджено мирову угоду, укладену між ним та [PERSON] , згідно до якої сторони визнали 9/32 частини житлового будинку визнано спільною сумісною власністю подружжя його та [PERSON] . Також згідно вказаної затвердженої мирової угоди, право власності на 9/32 частини вищезазначеної нерухомості переходить в його особисту власність в рахунок виплати ним грошової компенсації [PERSON] замість належної їй частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Мирова угода затверджена судом з зазначенням адреси нерухомості - [ADDRESS] , оскільки до суду надавався договір купівлі-продажу від 15.12.2004 року, в якому адреса майна вказана як [ADDRESS] . На звернення до органу державної реєстрації щодо реєстрації за ним в цілому права власності на 9/32 частини зазначеного житлового будинку на підставі ухвали суду від 06.11.2019 року, йому було відмовлено з тих підстав, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за адресою - [ADDRESS] нерухомості за [PERSON] не зареєстровано, а зареєстровано нерухомість - 9/32 жилого будинку за адресою - [ADDRESS] . Приватний нотаріус Бережний О.С. також відмовився вносити виправлення в спірний договір купівлі-продажу чи надати письмову відмову у вчиненні такої дії. Зазначає, що документи - Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.12.2004 року, наданий КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01.12.2020 року, технічний паспорт на житловий будинок , складений станом на грудень 2004 року свідчать про помилку, допущену в адресі розташування нерухомого майна у договорі купівлі-продажу від 15.12.2004 року. Помилка в оригіналі правовстановлюючого документа - договорі купівлі-продажу від 15.12.2004 року позбавляє його, як власника майна, можливості реалізувати право володіння, користування та розпорядження своїм майном, тому вважає, що єдиним можливим способом виправити помилку в договорі купівлі-продажу від 15.12.2004 року є звернення до суду з даним позовом про встановлення факту, що має юридичне значення. На підставі викладеного просить суд встановити юридичний факт, що договір купівлі-продажу частини жилого будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.12.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С. за реєстровим номером 5207, укладено щодо об`єкту нерухомого майна - 9/32 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою про відкриття провадження від 29.01.2021 року заява прийнята до розгляду в порядку окремого провадження. Заінтересованій особі був встановлений строк 15 днів з дня отримання такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 15.02.2021 року на адресу суду від приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Бережного О.С. надійшов відзив на заяву [PERSON] (а.с. 23-24) з додатками, який мотивовано наступним. З обставин, зазначених заявником у заяві визнає те, що 15.12.2004 року ним, приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу за реєстровим № 5207 був посвідчений договір купівлі-продажу частини жилого будинку, те, що покупцем за цим договором була [PERSON] , та те, що продавцю відчужувана частина будинку належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою 14.12.1998 року за реєстровим №1721. Крім того визнає, що поряд з іншими документами для посвідчення вказаного договору йому було надано Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.12.2004 року № 5782312, виданий комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», який підтверджував те, що за [PERSON] на праві спільної часткової власності було на підставі свідоцтва про право на спадщину (АНН № 963299, реєстровий № 1721 від 14.12.1998 року) другою Нікопольською державною конторою зареєстровано 9/32 часток. Заперечує проти наступного та не погоджується з тим, що в зазначеному Витязі була зазначена адреса будинку як [ADDRESS] . Фактично і в свідоцтві про право на спадщину і в Витязі адреса зазначена, як [ADDRESS] , що підтверджує Витяг. Зазначає, що після укладення вказаного договору купівлі-продажу від 15.12.2004 року ним було зареєстровано цей договір в Державному реєстрі правочинів, у відповідності до Тимчасового Порядку державної реєстрації правочинів затвердженого Постановою КМУ № 671 від 26.05.2004 року, про що свідчить Витяг про реєстрацію в державному реєстрі № 483980 від 15.12.2004 року, доданий ним до відзиву. Державну реєстрацію права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на той час проводило КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», згідно з Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства Юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року п.п. 1.3, 1.4, в редакції наказу Міністерства юстиції України від 17.05.2004 року № 36/5. Про проведення такої реєстрації КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] мало б видати відповідний Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Заперечує та не погоджується з тим, що він, як нотаріус з незрозумілих причин підставою виникнення права власності вказав договір дарування. Фактично це помилка реєстратора КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», який проводив реєстрацію права власності за [PERSON] . Не погоджується з тим, що він, як нотаріус, з незрозумілих причин в самому Договорі невірно вказав адресу предмету договору, фактично в Договорі адреса предмета договору була ним зазначена відповідно до відомостей Свідоцтва про право на спадщину та Витягу. Також зазначає, що в договорі купівлі-продажу від 15.12.2004 року зазначено прізвище продавця « [PERSON] », згідно наданого нею паспорту, який був виданий після видачі Свідоцтва про право на спадщину та проведення реєстрації права власності де її прізвище вказано як « [PERSON] ». Крім того вказує, що заявник посилається, що звертався до органу державної реєстрації щодо реєстрації за собою в цілому права власності на 9/32 частин житлового будинку на підставі ухвали суду від 06.11.2019 року і що було відмовлено в реєстрації, але заявником не було надано відповідне рішення. Відомості з державного реєстру речових прав також не містять відомостей про реєстрацію заяви від імені [PERSON] щодо реєстрації права власності на 9/32 частин жилого будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою - [ADDRESS] . Він відмовився вносити виправлення в спірний Договір на надати відмову у вчиненні нотаріальної дії,оскільки дописки і виправлення можуть бути зроблені тільки під час вчинення нотаріальної дії, а внесення виправлень в Договір не є нотаріальною дією, тому підстав видавати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії немає. Таким чином він заперечує проти посилань заявника не те, що саме його дії призвели до помилки в правовстановлюючому документі, тому просить суд відмовити в задоволенні заяви [PERSON] . В судове засідання представник заявника не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі (а.с. 31). Заінтересована особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Бережний Олександр Сергійович до суду не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, заяв про відкладення справи чи про розгляд справи за його відсутності суду не надано. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11.2019 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , згідно якої сторони визнали 9/32 частин житлового будинку, розташованого за адресою - [ADDRESS] , житловою площею 141,9 кв. м., спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10-11). Предметом даної мирової угоди було нерухоме майно - 9/32 частин житлового будинку, що розташований за адресою - [ADDRESS] , що вбачається з самого тексту мирової угоди. Також згідно даної мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 06.11.2019 року, сторони домовились, зокрема, що з моменту визнання та затвердження цієї мирової угоди судом, позивачу у власність переходить половина спірного житлового будинку, а саме [PERSON] визнає за [PERSON] право власності на 9/64 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 141,9 кв.м. Також згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 06.11.2019 року, сторони домовились, зокрема, що з моменту визнання га затвердження цієї мирової угоди судом із закриттям провадження у справі, 9/32 частини житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 141,9кв.м., переходить у власність позивача, [PERSON] без обмеження права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним майном, відповідно до чинного законодавства. Згідно даної ухвали суду від 06.11.2019 року, 9/32 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою - [ADDRESS] , були придбані [PERSON] , у період шлюбу із [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 15.12.2004 року. З копії договору договору купівлі-продажу від 15.12.2004 року, посвідченого Бережним О. С., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 5207 вбачається, що предметом цього договору були 9/32 частини жилого будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с 3). Після укладення вказаного договору купівлі-продажу від 15.12.2004 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О. С., у відповідності до Тимчасового Порядку державної реєстрації правочинів затвердженого Постановою КМУ № 671 від 26.05.2004 року того ж дня було зареєстровано цей договір в Державному реєстрі правочинів, про що свідчить Витяг про реєстрацію в державному реєстрі № 483980 від 15.12.2004 року (а.с. 28). У вказаному Витягу адреса спірного майна вказана також - [ADDRESS] . Крім того, згідно вищевказаного договору купівлі-продажу від 15.12.2004 року, продавцю - [PERSON] вказана частина нерухомого майна належала на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою 14.12.1998 року за реєстровим № 1721. Згідно копії Свідоцтва про право власності на спадщину за законом, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою 14.12.1998 року за реєстровим № 1721, спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з 9/32 частин житлового будинку та надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 26). Таким чином, судом встановлено, що адреса спірного нерухомого майна - 9/32 частин житлового будинку з надвірними будівлями у всіх вищезазначених правовстановлюючих документах зазначена як - [ADDRESS] . За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У відповідності зі ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України, передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 293 ЦПК України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження також справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Правовстановлюючий документ - документ, який підтверджує права особи, зокрема, права власності на майно (державний акт на право власності на земельну ділянку, договір дарування, договір купівлі-продажу, свідоцтво на право власності тощо). Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що посилання заявника на те, що у договорі купівлі-продажу від 15.12.2004 року допущено помилку в адресі нерухомого майна не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи та обставинами, викладеними Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним Олександром Сергійовичем у його відзиві на заяву про встановлення юридичного факту. Наданий заявником Технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду виготовлений станом на грудень 2004 року (а.с. 7-9), не є належним доказом по даній справі, несе тільки інформаційний характер, оскільки містить у собі основні відомості про об`єкт нерухомого майна. Таким чином, оцінюючи досліджені по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення заяви [PERSON] немає.

Outcome: dismissed