Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[PERSON] 16.05.2017 року звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача борг за договором позики від 06.12.2012 року в розмірі 169645,56 гривень, та судових витрат в розмірі сплаченого позивачем судового збору - 1696,46 гривень, посилаючись на те, що відповідач добровільно не виконує зобов'язання за вказаним договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що 06.12.2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 80000 (вісімдесят тисяч) гривень. Укладення договору позики і факт передачі коштів був оформлений власноручно складеною відповідачем розпискою. За умовами укладеного між ним та відповідачем договору позики, позичальник [PERSON] зобов'язався повернути всю суму позики за першою вимогою. 28.03.2017 року він направив відповідачу письмову вимогу про повернення позики, яку [PERSON] отримав 01.04.2017 року. Однак до теперішнього часу відповідач грошові кошти не повернув. У зв'язку з викладеним, просить стягнути з відповідача суму боргу, з урахуванням інфляційних процесів за період з 2013 року по квітень 2017 року, згідно наданого ним розрахунку, в розмірі 16945,56 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення у справі заочного рішення. Відповідач в судові засідання не з'являвся, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України; заперечень проти позову не надав, клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши позивача, вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 06 грудня 2012 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 80000,00 гривень та зобов'язався повернути ці грошові кошти за першою вимогою позикодавця, про що власноруч написав розписку та отримав зазначену суму грошей у присутності свідка - [PERSON]. Факт отримання коштів за борговою розпискою від 06 грудня 2012 року також підтверджується особистим підписом [PERSON] на вищезазначеній розписці. Отже, розписка [PERSON] містить умови отримання позичальником від позикодавця в борг визначеної грошової суми із зобов'язанням її повернення у визначений строк, а тому є документом, що підтверджує боргове зобов'язання. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15. Станом на 16 серпня 2017 року оригінал вказаної розписки містився у позивача та був переданий суду. 28.03.2017 року [PERSON] на адресу боржника [PERSON] рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення була направлена письмова вимога про повернення боргу, з зазначенням суми боргу - 169645,56 гривень та строку повернення - тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем зазначеної вимоги. Згідно повідомлення рекомендованого поштового відправлення, яке було повернуто позивачу, [PERSON] зазначену письмову вимогу про повернення боргу отримав 01.04.2017 року, про що свідчить його підпис. Судом також встановлено, що відповідач до теперішнього часу борг позивачу не повернув. Доказів на спростування цієї обставини відповідач не надав. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і в тому числі шляхом відшкодування збитків та майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. За договором позики згідно до ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор приймаючи виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1, 2 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом». Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Як убачається з розписки відповідача [PERSON] про отримання позики від 06.12.2012 року, в ній не встановлений строк повернення всієї суми позики. Вимогу щодо повернення боргу позивач до відповідача направив 28.03.2017 року, яку відповідач отримав 01.04.2017 року, що є першою вимогою позивача про повернення відповідачем суми боргу за договором позики. В зв'язку з цим у відповідача виник обов'язок повернути борг протягом 30 днів, про що зазначено у вимозі позивача. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15. При розгляді справи встановлено, що позивачем були пред'явлені вимоги щодо погашення позики протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги про це, тобто, з урахуванням отримання боржником [PERSON] вимоги про повернення позики 01.04.2017 року, - з 01.05.2017 року сплив строк виконання зобов'язання погоджений сторонами при укладенні договору позики, в розписці від 06.12.2012 року стягнення інфляційних витрат під час користування борговими коштами не встановлено, чинним законодавством України стягнення зазначених в розрахунку позивача інфляційних витрат за час користування борговими коштами не передбачено, тому, правових підстав для стягнення інфляційних витрат за період з 2013 року по квітень 2017 року немає. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, враховуючи оцінені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Таким чином, стягненню підлягає сума боргу 80000,00 гривень. за борговою розпискою від 06.12.2012 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, - судовий збір в розмірі 800,00 гривні.

Outcome: partial