Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 11 березня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися; надана заява про зміну предмету спору в передбаченому законом порядку до провадження не прийнята і судом не розглядалася. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що 23 липня 2009 року організованою групою представників влади було скоєно порушення прав людини, зміна встановлених законом основ функціонування органів влади та комунальної установи, пряме порушення міжнародних угод України. Важливим елементом цих дій було порушення 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, розгляд якої тривав більше року. 29 липня 2009 року позивач подав з цього приводу за встановленою законом підслідністю заяву про порушення кримінальної справи до Управління СБУ у Дніпропетровській області. У тому ж році позивач подав до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська скаргу на бездіяльність УСБУ стосовно вказаної заяви про злочин. При цьому у вказаний основний злочин були втягнуті всі суди м. Дніпропетровська, за виключенням господарських, Печерський районний суді м. Києва, Апеляційний суд м. Києва, вищі органі державної влади, включно з ВРУ, МЮУ, МВС, ГПУ, СБУ, ВССУ, ВАС, ВСУ та КСУ. Останньою посадовою особою, яка приєдналася до первинного злочину, став перший заступник прокурора Дніпропетровської області Р. Сосков, який 06 грудня 2018 року склав і подав у Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року у справі № 201/11110/17 про часткове задоволення позову до Держави Україна, яку представляло Міністерство юстиції України, треті особи ДКСУ та ДДВС, стосовно відшкодування майнової та немайнової шкоди, завданої позивачу первинним злочином (захопленням влади) та наступними. В своїй апеляційній скарзі, в якій відсутні відомості про виконання вказаним прокурором або його підлеглими їх прямих обов`язків стосовно встановлених зазначеними у рішенні від 10 жовтня 2018 року остаточними судовими рішеннями фактів здійснення проти позивача численних тяжких злочинів, включно з неодноразовим викраденням позивача представниками держави, внести відповідні відомості у ЄРДР та визнати позивача потерпілим, прокурор злісно спотворює правові обставини справи № 201/11110/17 і чинне законодавство України. Одразу після закінчення участі прокурора Овчар Т.В. у злочинах проти позивача, коли позивач був переданий охороною суду конвою місцевого підрозділу МВС і чекав на виході з суду разом з цим конвоєм, що зробить вищевказана [PERSON] з відібраною у позивача копією протоколу про адміністративного правопорушення від 23 липня 2009 року, поруч пробігав помічник прокурора Красногвардійської прокуратури м. Дніпропетроська Бойко А.В., який був добре відомий позивачу з кількох своїх справ кримінального провадження, у яких той доводив право прокурорів не виконувати вимоги ст. 94, 97 і 98 КПК України в редакції, що діяла у той час, усно звернув його увагу на незаконне затримання. Але той побіг далі, злочин проти позивача не припинив, жодний дій для припинення злочину чи відновлення права позивача на свободу і недоторканість не вчинив, а отже, також порушив вимоги частини 3 ст. 26 Закону України «Про прокуратуру» і своєю бездіяльністю приєднався до захоплення влади. Така протиправна й злочинна бездіяльність помічника прокурора, який був представником органу прокуратури, підлеглого прокуратурі Дніпропетровської області, також завдала позивачу душевні страждання, тобто моральну шкоду. За законом прокурор, який дізнався про такі порушення закону, повинний перевірити такі відомості, внести відповідні відомості до ЄРДР і направити справу за підслідністю для організації досудового розслідування, вжити всі можливі заходи для припинення злочинів і притягнення винних до відповідальності. Ці свої обов`язки перший заступник прокурора області не виконав, а замість виконання обов`язків приєднався до первинного злочину шляхом складання завідомо брехливого документу, під назвою «апеляційна скарга» переповненого завідомо неправдивими відомостями. Окрім суперечності вимогам закону, починаючи зі ст. З Конституції України, якою у другому реченні затверджено: «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави», - ЗУ «Про порядок виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ», яким встановлено, що інтереси держави полягають у повному та своєчасному виконанні рішень ЄСПЛ саме вказаними органами влади, які лише залучають для такого виконання (при необхідності) прокурорів; вимогам міжнародних договорів, згоду на які надані ВРУ; практиці ЄСПЛ, включно з рішенням від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2», де державу представляло саме Міністерство юстиції Україна, а зовсім не прокурор. Крім того, таке твердження прокурора прямо суперечить його діям безпосередньо у справі № 201/11110/17, де в судовому засіданні 15 січня 2018 року представник прокуратури області (та сама [PERSON] ) просила суд виключити прокуратуру області з числа учасників справи, що є не правдою. Приховуючи таке протиправне твердження і власну брехню, намагаючись увести суд в оману, прокурор до вислову «незаконні дії та бездіяльність правоохоронних органів» додає «на думку позивача». Дії прокурора є безрозсудними, несумлінними, безпідставними, тобто протиправними, й завдають позивачу додаткову шкоду, яка полягає у наступному: безпідставному затягуванню вирішенню справи № 201/11110/17 ще майже на 2 місяця (ця шкода внаслідок порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод після рішення ЄСПЛ від 08 грудня 2018 року у справі «Аграчева та інші проти України», в якому позивачу відшкодована шкода, завдана судовою тяганиною у справі з позовом до держави з приводу невиконання судового рішення, яким встановлено порушення прав позивача у тих самих правовідносинах, не має доводитися). Додаткові зусилля позивача, змушеного захищати справжні інтереси держави від протиправних посягань на ці справжні інтереси прокурорів, які спроможні захищати та фактично захищають виключно власні шкурні інтереси, доказом чого є, серед іншого, сама апеляція прокурора та попередній текст даної заяви. Загальний розмір шкоди, яку відповідач завдав позивачу своїми вищезазначеними протиправними діями та бездіяльністю у вказаних правовідносинах, з урахуванням причетності прокурорів до злочинів проти людства та захистом позивачем людства від прокурорів, можуть бути оціненими не меншим 10 000\~000.00 грн. Між тим, та діяльність/бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області як уповноваженого органу у вказаних правовідносинах свідчить не лише про те, що вона не дотримувалось конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, а, взагалі, їх ігнорувала. Допущені прокуратурою Дніпропетровської області як державним органом прояви байдужості, що призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності. Позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяв, клопотань, заявлених під час досудового слідства для проведення слідчих дій. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що йому завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, відповідач відшкодовувати її відмовився. Вважає такі дії відповідача не законними, просив стягнути з відповідача зазначену моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача прокуратури Дніпропетровської області України в суді і в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнали, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними і не підтвердженими. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх інших прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди більше не завдавали. Позовні вимоги не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що як стверджує позивач [PERSON] , начебто 23 липня 2009 року організованою групою представників влади було скоєно порушення прав людини, зміна встановлених законом основ функціонування органів влади та комунальної установи, пряме порушення міжнародних угод України. Вказані дії були на кожному етапі узгодженими між учасниками захоплення влади, до складу яких входили голови судів, судді, секретарі судів, прокурори, підрозділи МВС, експертна установа. Ці дії мали насильницький характер із застосуванням спецзасобів, автотранспорту, найважливіше - владних повноважень, супроводжувалися позбавленням громадянина волі, відвертим знущанням над ним і його правами, захопленням власності. Важливим елементом цих дій було порушення 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, розгляд якої тривав більше року. 29 липня 2009 року позивач подав з цього приводу за встановленою законом підслідністю заяву про порушення кримінальної справи до Управління СБУ у Дніпропетровській області. У тому ж році позивач подав до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська скаргу на бездіяльність УСБУ стосовно вказаної заяви про злочин. При цьому у вказаний основний злочин були втягнуті всі суди м. Дніпропетровська, за виключенням господарських, Печерський районний суді м. Києва, Апеляційний суд м. Києва, вищі органі державної влади, включно з ВРУ, МЮУ, МВС, ГПУ, СБУ, ВССУ, ВАС, ВСУ та КСУ, які своїми рішеннями, діями та бездіяльністю дахували, по-перше, організаторів та учасників первинного захоплення влади, посадових осіб, що приєдналися до первинного злочину. Останньою посадовою особою, яка приєдналася до первинного злочину, став перший заступник прокурора Дніпропетровської області Р. Сосков, який 06 грудня 2018 року склав і подав у Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року у справі № 201/11110/17 про часткове задоволення позову до Держави Україна, яку представляло Міністерство юстиції України, треті особи ДКСУ та ДДВС, стосовно відшкодування майнової та немайнової шкоди, завданої позивачу первинним злочином (захопленням влади) та наступними. В своїй апеляційній скарзі, в якій відсутні відомості про виконання вказаним прокурором або його підлеглими їх прямих обов`язків стосовно встановлених зазначеними у рішенні від 10 жовтня 2018 року остаточними судовими рішеннями фактів здійснення проти позивача численних тяжких злочинів, включно з неодноразовим викраденням позивача представниками держави, внести відповідні відомості у ЄРДР та визнати позивача потерпілим, прокурор злісно спотворює правові обставини справи № 201/11110/17 і чинне законодавство України. Одразу після закінчення участі прокурора Овчар Т.В. у злочинах проти позивача, коли позивач був переданий охороною суду конвою місцевого підрозділу МВС і чекав на виході з суду разом з цим конвоєм що зробить вищевказана [PERSON] з насильницькі відібраною у позивача копією протоколу про адміністративного правопорушення від 23 липня 2009 року, поруч пробігав помічник прокурора Красногвардійської прокуратури м. Дніпропетроська Бойко А.В., який був добре відомий позивачу з кількох своїх справ кримінального провадження, у яких той доводив право прокурорів не виконувати вимоги ст. 94, 97 і 98 КПК України в редакції, що діяла у той час, усно звернув його увагу на незаконне затримання. Але той побіг далі, злочин проти позивача не припинив, жодний дій для припинення злочину чи відновлення права позивача на свободу і недоторканість не вчинив, а отже, також порушив вимоги частини 3 ст. 26 Закону України «Про прокуратуру» і своєю бездіяльністю приєднався до захоплення влади. Така протиправна й злочинна бездіяльність помічника прокурора, який був представником органу прокуратури, підлеглого прокуратурі Дніпропетровської області, також завдала позивачу душевні страждання, тобто моральну шкоду. Все це також не було предметом і підставою позову у справі № 201/11110/17 або в якійсь інший і не досліджувалося жодним судом, воно також досі не було предметом судового вирішення. Викладення обставини подальших рішень, дій і бездіяльності відповідача, стосовно його безпосередньої участі у захопленні влади, яке почалося 23 липня 2009 року, приховування цього та пов`язаних з ним злочинів, інших протиправних діях, що порушували права позивача, потребує щонайменш 100 сторінок стандартного тексту, які жодний український суд не в змозі належно вивчити. За законом прокурор, який дізнався про такі порушення закону, повинний перевірити такі відомості, внести відповідні відомості до ЄРДР і направити справу за підслідністю для організації досудового розслідування, вжити всі можливі заходи для припинення злочинів і притягнення винних до відповідальності. Ці свої обов`язки перший заступник прокурора області не виконав, а замість виконання обов`язків приєднався до первинного злочину шляхом складання завідомо брехливого документу, під назвою «апеляційна скарга» переповненого завідомо неправдивими відомостями. Про завідому неправдивість заміни статусу органів влади з «представника відповідача» на «відповідача», що проходить скрізь усю апеляцію прокурора та спотворює сутність правовідносин між позивачем, відповідачем та органами відповідача вказано вище. Обґрунтовуючи своє втручання у цивільні відносини, прокурор безпідставно, всупереч вимогам закону стверджує, що Міністерство юстиції України, ДКСУ та ДДВСУ не можуть належним чином захистити інтереси держави. Окрім суперечності вимогам закону, починаючи зі ст. З Конституції України, якою у другому реченні затверджено: «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави», - ЗУ «Про порядок виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ», яким встановлено, що інтереси держави полягають у повному та своєчасному виконанні рішень ЄСПЛ саме вказаними органами влади, які лише залучають для такого виконання (при необхідності) прокурорів; вимогам міжнародних договорів, згоду на які надані ВРУ; практиці ЄСПЛ, включно з рішенням від 26.02.15 у справі «Заїченко проти України № 2», де державу представляло саме Міністерство юстиції Україна, а зовсім не прокурор. Крім того, на думку позивача, таке твердження прокурора прямо суперечить його діям безпосередньо у справі № 201/11110/17, де в судовому засіданні 15 січня 2018 року представник прокуратури області (та сама [PERSON] ) просила суд виключити прокуратуру області з числа учасників справи. Отже, прокурор вчергове очевидно збрехав. Приховуючи таке протиправне твердження і власну брехню, намагаючись увести суд в оману, прокурор до вислову «незаконні дії та бездіяльність правоохоронних органів» додає «на думку позивача». Дії прокурора, як стверджує позивач, є безрозсудними, несумлінними, безпідставними, тобто протиправними, й завдають позивачу додаткову шкоду, яка полягає у безпідставному затягуванню вирішенню справи № 201/11110/17 ще майже на 2 місяця (ця шкода внаслідок порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод після рішення ЄСПЛ від 08 грудня 2018 року у справі «Аграчева та інші проти України», в якому позивачу відшкодована шкода, завдана судовою тяганиною у справі з позовом до держави з приводу невиконання судового рішення, яким встановлено порушення прав позивача у тих самих правовідносинах, не має доводитися). Фактичному примусу позивача читати апеляційну скаргу й докладати додаткових зусиль для спростування прокурорської брехні. Додаткові зусилля позивача, змушеного захищати справжні інтереси держави від протиправних посягань на ці справжні інтереси прокурорів, які спроможні захищати та фактично захищають виключно власні шкурні інтереси, доказом чого є, серед іншого, сама апеляція прокурора та попередній текст даної заяви. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Між тим, бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області як уповноваженого органу у вказаних правовідносинах свідчить не лише про те, що вона не дотримувалось конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, а, взагалі, їх ігнорувала. Тим самим, як державний орган, вона не сприяла зміцненню авторитету держави як у міжнародній формі, так і у її відношенні до своїх громадян, реалізації їх конституційних прав і свобод. Допущені прокуратурою Дніпропетровської області як державним органом прояви байдужості, що призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності. Позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяв, клопотань, заявлених під час досудового слідства для проведення слідчих дій. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що йому завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, відповідач відшкодовувати її відмовився. Вважає такі дії відповідача не законними, просив стягнути з відповідача моральну шкоду, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 121 Конституції України передбачено, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді і представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно - розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах. Відповідно до статті 3 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначаються Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами. Органи прокуратури у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають із загальновизначених норм міжнародного права, а також укладених Україною міжнародних договорів. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань, зокрема, гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально - економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина. Боротьба зі злочинами та іншими правопорушеннями, що посягають на честь, гідність, життя та здоров`я, власність громадян та юридичних осіб, є однією з основних функцій держави. Успішність такої боротьби значною мірою залежить від ефективної діяльності, спеціально уповноважених на те органів прокуратури. Саме тому, що ця боротьба повинна вестися не довільними, а лише законними методами, - Конституцією України, на прокуратуру покладено функцію нагляду за додержанням законів органами, які проводять дізнання, досудове слідство. При цьому прокурор зобов`язаний сприяти розкриттю злочинів, захисту особи, її прав, свобод, власності, виконанню вимог закону про невідворотність відповідальності за вчинений злочин. У відповідності до статті 30 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Повноваження прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів органами, що здійснюють досудове розслідування, визначаються кримінальним процесуальним законодавством. Прокурор має право в необхідних випадках доручити керівникам органів досудового розслідування, внутрішніх справ, національної безпеки проведення у підвідомчих їм підрозділах перевірок з метою усунення порушень та забезпечення повторного розкриття діянь, що містять ознаки кримінального правопорушення. Судом з`ясовано, що дійсно 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було порушено справу про адміністративне правопорушення відносно позивача. 29 липня 2009 року позивач подав з цього приводу за встановленою законом підслідністю заяву про порушення кримінальної справи до Управління СБУ у Дніпропетровській області. У тому ж році позивач подав до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська скаргу на бездіяльність УСБУ стосовно вказаної заяви про злочин. Були вчинені і інші порушення прав позивача і правопорушення, які розглядалися судами. Перший заступник прокурора Дніпропетровської області Р. Сосков, який 06 грудня 2018 року склав і подав у Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року у справі № 201/11110/17 про часткове задоволення позову до Держави Україна, яку представляло Міністерство юстиції України, треті особи ДКСУ та ДДВС, стосовно відшкодування майнової та немайнової шкоди, завданої позивачу первинним злочином (захопленням влади). Посилання позивача на порушення прокуратурою вимог ч. 1 ст. 214 КПК України щодо внесення відомостей до ЄРДР за його заявою продовж 24 годин є безпідставним та необгрунтованим. Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно - небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, і щодо них не повинно проводитися досудове розслідування. При цьому, будь-яких порушень прав позивача прокуратурою області допущено не було. Крім того, слід зазначити, що згідно зі ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачем не надано жодних доказів протиправності дій посадових осіб прокуратури області, спричинення йому моральної шкоди та не здійснено її розрахунок. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Частиною другою цієї статті встановлено, що Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження. Частиною п`ятою цієї статті чітко зазначено, що Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Частиною 1 статті 11 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У даній справі порушення будь-прав прав заявника не встановлено. Отже, при відсутності встановленого факту порушень прав позивача, відшкодування йому моральної шкоди не є його абсолютним правом, а підлягає доказуванню за усіма критеріями, визначеними законодавством: наявність шкоди, протиправна поведінка, вина заподіювача шкоди, причинно - наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Саме позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Проте, позивачем не надано жодних доказів протиправності дій посадових осіб прокуратури області, спричинення йому моральної шкоди та не здійснено її розрахунок. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У частині першій статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, вдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування як підстави для відшкодування моральної шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок вести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана годи та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01 березня 2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно зуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній собі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167, 1173, 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу дізнання, досудового слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст. 81 ЦПК України є обов`язком позивача. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій ст. 303 КПК України. Скарги на іншій рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу (частина друга статті 303 КПК України). Доводи позивача про те, що сама по собі наявність ухвали апеляційного суду свідчить про бездіяльність прокуратури області не є відповідним доказом щодо доведеності усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності, оскільки таким чином позивач скористався своїм процесуальним правом на оскарження рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, що гарантоване ост. 303 КПК України і його порушені права були відновлені. Ч. 6 ст. 82 ЦПК України встановлено виключний перелік рішень суду кримінальної юрисдикції, які є обов`язковими для суду. Такими рішеннями є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Вказані рішення є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому, частина 7 цієї статті містить застереження про те, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. У позові не зазначено співвідношення розміру моральної шкоди позивача залежно від характеру та обсягу його душевних страждань, характеру майнових втрат, можливості їх відновлення, тяжкість вимушених змін у суттєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження його престижу, ділової репутації, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану. З урахуванням принципу змагальності, встановленому ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження його моральних страждань. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Зважаючи на те, що підставою для відшкодування шкоди позивач зазначив бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області в частині неналежного виконання своїх службових обов`язків, пов`язаних неналежним розслідуванням кримінальної справи за його заявою і неналежне реагування на його скарги, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою. Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, порушення способу звернення і примусу до виконання певних обов`язків чи стягнення суми коштів за рішенням суду, встановленої процедури розгляду звернень громадянина, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до ст. 84, 117 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури відмовити. Судові витрати слід віднести за рахунок держави. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на підтвердження своєї позиції позивач суду не надав, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed