Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить: збільшити розмір сплачуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з 01 липня до 2318,00 грн., з 01 грудня до 2395,00 грн., стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 4800,00 грн. В обгрунтування своїх вимог, позивач зазначає, що від шлюбу з відповідачем вони мають сина [PERSON] , який є дитиною-інвалідом. Рішенням суду з [PERSON] на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 2027 грн., однак витрати на утримання дитини значно зросли. [PERSON] є працездатним, тому позивач вважає, що він може сплачувати аліменти в більшому розмірі. Позивач в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. В заяві зазначив, що на теперішній час він сплачує також аліменти на утримання ще однієї дитини - [PERSON] , а також, що його стан зоров`я не дозволяє фізичних навантажень. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про таке. Судовим розглядом встановлено, що сторони з перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.08.2019 року. Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.09.2019 року вирішено стягнути аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 2027,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Дитина [PERSON] проживає разом з позивачем, що не заперечується сторонами. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статей 51 Конституції України, ст.150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути збільшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального або сімейного стану, погіршення стану здоров`я. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Таким чином, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, що розтлумачивають обов`язки батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає наступне, [PERSON] отримує на дитину по 2027,00 грн. щомісяця. Звернувшись у вересні 2020 року з позовом про збільшення розміру аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON] , позивач просила стягувати з 01 липня 2318,00 грн., з 01 грудня 2395,00 грн. з посиланням на те, що розмір отримуваних нею аліментів є недостатнім. Доказів поліпшення матеріального становища відповідача суду не надано. Підтверджень того, що відповідач працює суду також не надано. Розмір аліментів, які стягуються на дитину не є меншим половини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на момент стягнення аліментів та постановлення рішення. Доводи позивача щодо зростання витрат на утримання дитини, суд відхиляє, оскільки сама по собі ця обставина без доведення підстав, передбачених статтею 192 СК України, не є підставою для збільшення розміру аліментів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] цій частині. Крім того, у разі наявності потреби та доказів позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дитину, в порядку статті 185 СК України. Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат в розмірі 4800,00 грн., суд зазначає, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed