Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] районної державної адміністрації Закарпатської області, Великолазівської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку. Позовна заява мотивована тим, що 16 лютого 2017 року позивач отримала довідку, яка описує те, що [PERSON] дійсно постійно, безперервно, відкрито та відповідно до свого цільового призначення використовує земельну ділянку загальною площею 0,05 га з 2000 року, яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, на території Великолазівської сільської ради народних депутатів (урочище «Качанівка», садове товариство «Книголюб», земельна ділянка, 38). Тобто, вона фактично вступила в управління та розпорядження даною земельною ділянкою. Враховуючи зазначене, на підставі ст.ст.328, 344 ЦК України позивач просить визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, на території Великолазівської сільської ради народних депутатів (урочище «Качанівка», садове товариство «Книголюб», земельна ділянка, 38). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечив. Представники відповідачів [PERSON] районної державної адміністрації Закарпатської області та Великолазівської сільської ради в судове засідання повторно не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись\~у порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Відповідно до ч.1\~ст.224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що представник позивача не заперечував проти прийняття заочного рішення, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.\~\~ Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст.9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України\~закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст.ст.13, 14, 41). Зокрема, ч.4 ст.41 Конституції України\~передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст.344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.. Частиною 4 цієї статті \~визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту\~ст. 344 Цивільного кодексу України\~обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач згідно ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 9 та 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року розяснено, що при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі\~статті 334 ЦК\~можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи предявлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що володіння земельною ділянкою є добросовісним, що зазначена земельна ділянка не має власника, або її власник невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Окрім цього, [PERSON] не підтвердила факт, що вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, які перелічені положеннями\~ст. 344 ЦК України. Крім того, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється\~ст.119 Земельного кодексу України\~та не може бути встановлене рішенням суду на підставі\~ст. 344 ЦК України. Згідно положень ст.119 Земельного кодексу України, яка є спеціальною до даних правовідносин, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Таким чином\~\~для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю законодавством передбачений інший правовий механізм такого набуття шляхом звернення з відповідними заявами до органу державної влади або місцевого самоврядування В роз'ясненнях викладених в листі Верховного Суду України від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», зазначено, що згідно з абз. 2 ч.1\~ст.344 ЦК\~набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким законом є\~Земельний Кодекс України (ст. 119). Конструкція\~ст.119 ЗК\~значно відрізняється від конструкції\~ст.344 ЦК\~та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті\~118,\~123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Порядок передачі земельної ділянки у власність визначений\~ст.118 ЗК України. Так, відповідно до\~ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячних строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування , який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього кодексу. У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отже, передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до\~ст.118 ЗК України \~(у власність) і\~ст.123 ЗК України,\~Закону України від 6 жовтня 1998 року №161-XIV «Про оренду землі» - (в оренду). Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція\~ст.119 ЗК\~України значно відрізняється від конструкції\~ст.344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч.1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118,123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. В матеріалах справі відсутні будь-які належні докази, які свідчать, що позивач у визначеному Земельним Кодексом України порядку зверталась до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу їй земельної ділянки у власність чи користування для ведення особистого селянського господарства, і в задоволенні такого було відмовлено. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4\~ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1\~ст.57 ЦПК України\~доказами по цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно до ч.1\~ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд вважає, що без звернення позивача у встановленому законом порядку до відповідних компетентних органів з клопотанням про передачу їй земельної ділянки у власність на підставі набувальної давності, звернення позивача до суду з даною позовною заявою не є належним здійсненням його прав, оскільки набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється\~ст.119 Земельного кодексу України\~та не може бути встановлене рішенням суду на підставі\~ст. 344 ЦК України. Враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що підстав для задоволення позовних вимог позивача не має, а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed