Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

[PERSON] 30.07.2015р. звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб на боці відповідачів-приватний нотаріус Київського нотаріального округу Смаглій Г.М., приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Тополян О.В., Шоста Одеська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування від 23.09.2006р. посвідчений нотаріусом Смалій Г.М., та визнання недійсними договору дарування від 13.02.2015р. земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він є спадкоємцем за заповітом від 08.10.2014р. усього майна, де б воно не було та з чого б воно не складалося від [PERSON] , яка померла [INFO] після її смерті він звернувся з відповідною заявою до нотаріуса. За її життя їй належали частина домоволодіння за адресою [ADDRESS] на підставі рішення суду від 14.10.1980р. , а також земельна ділянка пл..).0427 га згідно державного акту на право власності на землю серія IV-OД №003990 від 11.09.2000р. згідно рішення Одеської міської ради народних депутатів від 29.02.2000р. 3825-ХХХІІІ. Проте нотаріус повідомив 13.02.2015р. у неможливості видати спадщину у зв`язку з тим, що по домоволодінню було проведено перерахунок часток, у зв`язку з чим розмір її частки змінився, 2) та з листа Держкомземагенства у м.Одесі Одеської області від 19.12.2014р. дану земельну ділянку отримав [PERSON] в дарунок від [PERSON] на підставі договору дарування від 23.09.2006р. Отже позивачу стало відомо що на день смерті спадкодавця земельна ділянка їй вже не належала нібито. Однак позивач вважає, що такого договору дарування не було насправді,вона за життя не знала про це, договір дарування було вчинено в м. Києві в вересні 2006р. і тоді вона у віці 64 років там не перебувала, не було її волі на дарування, а тому має бути визнаний недійсним. На той момент не був присвоєний кадастровий номер земельній ділянці, а лише тільки в 2013р. У позивачі до сих пір знаходиться оригінал держакту на землю. Позивач знайом з нею з 2013р. через свою дружину, яка до того з нею довгий час спілкувалась та вони деякий час мешкали у неї в будинку , домотали їй та стали близькими та у померлої не було близьких родичів, то вона їм розповідала як вона мала спір з сусідами за землю, за домоволодіння та вона про це розповідала як їх власниця. Були судові спори. А [PERSON] ніколи не заявляв своїх прав на земельну ділянку за життя [PERSON] та зареєстрував своє право лише після її смерті та невдовзі подарував [INFO] [PERSON] . Крім того позивач стверджує що нотаріус не має право відчужувати земельну ділянку при наявності будь-яких споруд , будівель що протирічить ст.377 ЦК України. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Погрібного С.О. Ухвалою суду від 31.07.2015 року провадження у справі було відкрито. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Ільченко Н.А., у зв`язку з Указом Президента України №417/2017 від 14.12.2017 року про призначення судді Погрібного С.О. на посаду судді Верховного суду у Касаційний цивільний суд. Ухвалою суду від 19.12.2017 року справу прийнято до свого провадження. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді [PERSON] - Іванової О.І. , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 14.05.2018 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 10.07.2018 року. До суду 09.07.2018 року надійшов зустрічний позов [PERSON] , пред`явлений до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус ОМНО Філіппова Ганна Олександрівна, про визнання заповіту нікчемним, який прийнятий судом ухвалою від 22.10.2018 року. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що заповіт від 08.10.2014 року, яким [PERSON] заповідала своє майно [PERSON] є нікчемним із наступних підстав. Як вбачається із тексту заповіту, він був записаний на прохання заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (шляхом комп`ютерного набору). За хворобу [PERSON] , яка сама не може підписати заповіт, на її особисте прохання та в її присутності, присутності приватного нотаріусу і свідків, текст цього заповіту прочитано і підписано [PERSON] . Всупереч вимогам законодавства, в заповіті перед його підписанням не зазначено, що заповіт записано саме зі слів заповідача. При таких обставинах [PERSON] вважає, що це є підтвердженням того, що заповіт складався не зі слів заповідача, а зі слів особи, на користь якої він укладався - [PERSON] . Також, всупереч вимогам законодавства, цей заповіт не читався вголос заповідачем перед його підписанням, та в заповіті перед його підписанням про це також нічого не зазначено. Таким чином, за тиждень до смерті [PERSON] нотаріус був викликаний не заповідачем, а заінтересованою особою додому заповідача, де заздалегідь підготовлений текст заповіту був посвідчений нотаріусом з порушенням встановленого законодавством порядку його посвідчення, та відтак він є нікчемним. У зв`язку з чим, представник [PERSON] - Драгомир А.П. просив ухвалити рішення, яким встановити нікчемність заповіту [PERSON] від 08.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіповою Г.О., зареєстрованою у реєстрі за №501. Протокольною ухвалою суду від 26.11.2018 року до участі у справі за первісним позов залучено 3 особу [PERSON] без самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача. У підготовче засідання 11.02.2019 року з`явився представник [PERSON] - Драгомир А.П. , який первісні позовні вимоги не визнавав, на задоволенні зустрічного позову наполягав. Також до суду з`явився [PERSON] , який первісний позов не підтримав, на відміну від зустрічного. Представники інших сторін у підготовче засідання не з`явились, суд належним чином сповістив їх про день, час та місце судового засідання. Згідно вимог ст. 197,198 ЦПК судом ухвалено проводити підготовче засідання у відсутності [PERSON] , [PERSON] , Смалій Ганни Миколаївни , Тополян Олександри Володимирівни , Шостої ОДНК, [PERSON] , [PERSON] , та Філіппової Ганни Олександрівни на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Ухвалою суду від 11.02.2019 року закрито підготовче засідання по цивільній та призначено до судового розгляду по суті на 14.05.2019р. 14.05.2019р. в судовому засіданні за згодою сторін по справі суд замінив третю особу-Шосту Одеську державну нотаріальну контору на Приморську державну нотаріальну контору у м. Одеса та прізвище приватного нотаріуса з Філіппової Г.О. на Руденко Г.О . У судовому засіданні 14.05.2019р. позивач надав суду свої пояснення, яким позовні вимоги з викладених в ньому підстав підтримав та просив позов задовольнити. При цьому зауважив, що [PERSON] майже до кінця своїх днів знаходилась у судових спорах з приводу своєї нерухомості, і вона не знала що існує такий договір дарування, бо вона його не вчиняла. Підтвердив, що нотаріус запрошувався до неї на дім для складання на нього заповіту, бо була така її воля, він разом з дружиною доглядав за нею та жив там, бо вона нікому не була потрібна. Вона за життя здавала своє житло квартирантам також. Вони були у хороших та довірчих стосунках і ніколи вона не розказувала що вона відчужила свою в 2006р. сою земельну ділянку або частину будинку. Заповіт складався нотаріусом за її власної волі у присутності свідків, та заповіт йому віддала одразу [PERSON] вважає що вона не дарувала [PERSON] нічого, а тому є недійсним і наступний догорів відчуження на [PERSON] . У зустрічному позові просив відмовити. Пояснив що при складанні заповіту [PERSON] не було, а тільки була його дружина. Представник [PERSON] адв. Драгомир в судовому засідання просив позов [PERSON] не задовольняти, та просив задовольнити його зустрічний позов з викладених в ньому підстав. При цьому також зазначив, що [PERSON] не був присутнім при складанні заповіту на [PERSON] зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено дві угоди в 2015р. на земельну ділянку та на частину будинку. Представник [PERSON] просив відмовити у задоволенні первісного позову та не заперечував щодо задоволення позову [PERSON] . При цьому пояснив що [PERSON] хворіла та не могла відчужувати нерухомість самостійно у зв`язку зі станом здоровся, тому не могла в 2006р. щось дарувати, тим паче ще в іншому місті. Також підтвердив, що [PERSON] отримувала кадастровий номер на свою земельну ділянку після 2006р. і вона не збиралась нікому нічого дарувати. Судове засідання оголошено перерву на 11.07.2019р. та у зв`язку з неявкою представників Даргомир і [PERSON] оголошено перерву до 17.09.2019р. 17.09.2019р. в судовому засіданні надав пояснення третя особа [PERSON] , який пояснив що [PERSON] має право на спадщину, оскільки у нього є заповіт, про яке всі знали. Він був в частині будинку коли до [PERSON] приїхав приватний нотаріус Філіппова, та стояв за дверима, та чув як нотаріус питала у неї чи згодна вона залишити заповіт ,. [PERSON] погано бачила, не могла розписуватися за станом здоров`я, а тому заповіт складений був у присутності свідків. А вже через неділю вона померла. Зазначив що його дружина при цьому чула за дверими, як [PERSON] все ж таки хотіла залишити тільки гроші [PERSON] , а не заповіт. Крім того пояснив, що [PERSON] нікому не дарувала свою земельну ділянку, бо ще в 2012р. вони допомагали їй оформляти на нього кадастровий номер. Знав померлу більш як 20 років. Суд оголосив перерву до 28.11.2019р. В судове засідання 27.11.2019 року з`явились позивач [PERSON] , третя особа [PERSON] , представник відповідача Драгомир А.П. , представник третьої особи [PERSON]. Позивач [PERSON] просив підтримав позов, просив задовольнити у повному обсязі. Представник [PERSON] - Драгомир А.П ,, просив відмовити у задоволенні первісного позову та просив задовольнити зустрічну позовну заяву з підстав викладених в ній. Третя особа [PERSON] , просив відмовити у задоволені позовної заяви [PERSON] та задовольнити зустрічну позовну заяву. Представник третьої особи [PERSON] просив відмовити у задоволені позову [PERSON] та задовольнити зустрічну позовну заяву [PERSON] Приватний нотаріус Руденко Г.О. (колишня Філіппова) та Приморська державна нотаріальна контора у м. Одеса подали до суду заяви про розгляд справи без них, інші не повідомили про причини своєї неявки. У зв`язку з чим суд згідно ч.3,1 ст.223 ЦПК України вважає можливим проводити судове засіданні у їх відсутності, враховуючи тривалий строк розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовам з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.10.2014р. [PERSON] , [INFO] , уклала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіпповою Г.О. у присутності свідків (а.с.10 т.1), згідно кого заповідала усе своє майно, де б воно та з чого б воно не складалося , і взагалі, все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона матиме право за законом- [PERSON] , [INFO] (а.с.118 т.1). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть вданого 15.10.2014р . (а.с.11 т.1). З спадкової справи №508/2015р. до майна [PERSON] померлої [INFO] звернулись з заявами про прийняття спадщини [PERSON] 28.10.2014р. за заповітом від 08.10.2014р.(а.с.108), [PERSON] (брат) за заявою від 02.04.2015р. на що видав [PERSON]. довіреність 06.04.2015р., (а.с.102 т.1). Згідно листа Шостої Одеської нотаріальної контори від 13.02.2015р. [PERSON] повідомлено про заведення спадкової справи та необхідність для одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 7/20 часток домоволодіння необхідно перереєструвати вказану частку у зв`язку з перерахуванням часток домоволодіння [ADDRESS] частку. Згідно листа Управління Держземагенства у м.одесі Одеської області від 19.12.2014р. земельна ділянка за цією адресою пл.. 0,0427 га була одарена на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування від 23.09.2006р. Також цим листом роз`яснено право на звернення до суду за захистом його прав як спадкоємця. (а.с.12 т.1). Згідно листа Управління Держземагенства у м.Одесі Одеської області від 19.12.2014р. №29-1505-0.11-6590/214 Шостої Одеської держнотконторі, станом на 31.12.2012р. наявна інформація щодо реєстрації [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] 0,0427 га (державний акт серія ІV-ОД №003990, реєстр. №4231 від 11.09.2000р. слід зазначити, що до управління надійшли документи щодо надання [PERSON] переліку обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні сервітути, т.як земельна ділянка за цією адресою пл.. 0,0427 га була одарена нею на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування від 23.09.2006р. посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Смаглій Г.М від 23.09.2006р. №1698.(а.с.13 т.1). Додатково повідомили, що у зв`язку з набранням чинності з 01.01.2013р. законом України «Про Державний земельний кадастр» та постанови КМУ від 17.10.2012р.№1051 «про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» та відповідно до ст.126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до цього закону, а саме органом державної реєстрації.(а.с.151 т.1). Згідно Державного Акту серія ІV-ОД №003990, реєстр. №4231 від 11.09.2000р. земельна ділянка за адресою [ADDRESS] 0,0427 га належить [PERSON] на підставі рішення Одеської міської ради від 29.02.2000 р. №825-ХХІІІ, яку передано , цільове призначення - для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.04.2013р. на заяву [PERSON] від 04.04.2013р., кадастровий номер земельної ділянки : 5110137500:52:026:0047, дата державної реєстрації земельної ділянки 19.04.2013р.(а.с.17-19 т.1). Згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.10.1980р. (справа №2-1994) позов [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини домоволодіння, позов задоволено та визнано договір купівлі-продажу 7/20 часток будинку [ADDRESS] укладений між [PERSON] і [PERSON] (а.с.51-52 т.1). Як вбачається з відповіді КП «БТІ» Одеської міської ради від 08.12.2014р. №449503.93 станом на 31.12.2012р. за [PERSON] зареєстровано 7/10 частки (ця доля підлягає перереєстрації у зв`язку з перерахунком часток по домоволодінню на 31/100 частки) на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.10.1980р.( а.с.14 т.1). зазначене також підтверджується реєстраційним посвідченим видане Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 02.07.1997р. на 7/20 часток та виданим його дублікатом 12.08.2003р. (а.с.20 т.1). Як вбачається з рішення апеляційного суду одеської області від 27.01.2005р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, Управлінню земельних ресурсів, [PERSON] про визнання частково недійсними рішення Одеської міської ради від 29.02.2000 р. №825-ХХІІІ та державного акту на землю ІV-ОД №003990, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та визначення порядку його користуванням, суд скасував рішення суду від 20.03.2004р., яким позов було задоволено, та в позові [PERSON] - відмовив.(а.с.29-31 т.1). При цьому судом було встановлено, що при передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки пл.. 0,0427 га було прийнята до уваги і той факт, що на земельній ділянці склався порядок користування та при його обмірі встановлено, що [PERSON] користується земельною ділянкою пл.427 кв.м., які і були за нею закріплені, виданий держакт у відповідності з вимогами закону. Ухвалою Верховного Суду України від 22.05.2006р. рішення апеляційного суду Одеської області ввід 27.01.2005р. залишено без змін. (а.с.32 т.1). Згідно постанови Приморського районного суду м.Одеси від 21.03.2011р. (справа №2-а-376/11) адміністративний позов [PERSON] , [PERSON] до Одеської міської ради, третя особи Одеське міське управління земельних ресурсів ОМР, [PERSON] про визнання недійсними рішення Одеської міської ради від 29.02.2000 р. №825-ХХІІІ та державного акту на землю ІV-ОД №003990 [PERSON] , позовні вимоги задоволені, проте ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2012р. апеляційна скарга [PERSON] задоволено, постанова суду від 21.03.2011р. скасована адміністративний позов залишено без розгляду.(а.с.35-36, 37 т.1). Із копії (посвідченої приватним нотаріусом Брандіс А.Б. зар.№22) договору дарування від 23.09.2006р., який посвідчено приватним нотаріусом Смалій Г.М. вбачається про дарування [PERSON] [PERSON] 7/20 частин домоволодіння з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку пл..0,0427 га, на якій він розташований. (а.с.269-270 т.1). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.12.2014р. [PERSON] отримав витяг на спірну земельну ділянку за кадастр. номером 5110137500:52:026:0047. (а.с.155 -159,190 т.1). Згідно договору дарування земельної ділянки від 13.02.2015р. [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку заг. пл.0,0427 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки : 5110137500:52:026:0047. Цільове призначення - для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, категорія земель - землі житлової та громадської забудови. Відчужена земельна ділянка належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Смалій Ганною Миколаївною 23.09.2006р. за реєстр. №1698, згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, інд. номер 32513002, виданого Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстр. Служби Одеського міського управління юстиції Заяць К.В. 21.01.2015р. (а.с.38 т.1). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 07.10.2015р., вбачається що спірна земельна ділянка кадастровий номер 5110137500:52:026:0047 належить на праві власності [PERSON] (РФ) згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Саганович О.Ю. р.№416,від 06.10.2015р.(а.с.100-101 т.1). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 15.12.2015р. 7/20 часток житлового будинку та спірна земельна ділянка належить згідно договору дарування від 23.10.2015р. [PERSON] (а.с.170-172 т.1). З відповіді Департаменту архівної справи ОМР від 04.05.2016р. судді надано копію розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1002 від 07.10.2002р. «Про затвердження перерахунку ідеальних часток між співвласниками житлового будинку по [ADDRESS] » (а.с.237), де вбачається зо затверджено нові частки, а саме щодо [PERSON] - 31/100 частки., у якої відповідно до довідки КП «ОМБТІ та РОН» [PERSON] володіла 7/20 часток.(а.с.242). Крім того суду також 30.10.2018р. надано належним чином завірену копію реєстру реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса смаглій Г.М. від 23.09.2006р. (а.с.89-97 т.3). Згідно відповіді суду завідувача Київського державного нотаріального архіву Посипанко А.А. від 03.06.2017р.(а.с.119 т.2) відповідно до справи №02-27 «реєстр для реєстрації нотаріальних дій» т.3 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смаглій Г.М. 25.09.2006р. за реєстр. №1698 засвідчила вірність копії. Також повідомили, що в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Смаглій Г.М. за період з 04 вересня по 10 жовтня 2006р. відсутній запис про посвідчення будь-якого правочину між [PERSON] та [PERSON] . Нотаріус Смаглій Г.М. змінила прізвище на Поперечна. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 28.11.2019р., вбачається що спірна земельна ділянка кадастровий номер 5110137500:52:026:0047 належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав №48045868 від 01.08.2019р. підстава: згода на поділ земельної ділянки виданий 14.05.2019р. приватним нотаріусом Ластівка В.М. і договору купівлі-продажу від 01.04.2016р. Також з довідки вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 11.12.2018р. право власності на земельну ділянку набула [PERSON] . Також [PERSON] була власником житлового будинку А згідно договору дарування від 25.05.2017р. заг. пл.. 159,7 кв.м., житл. 84,7 кв.м. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси позов [PERSON] про визнання недійсним заповіту залишено без розгляду, яку апеляційний суд Одеської області від 22.08.2017р. та Верховний суд ухвалою від 20.06.2019р залишив без змін. (справа №522/7428/15-ц). Щодо вимог первісного позову суд виходить із наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. За приписами ч.1 ст.215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені в чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Законодавець визначає, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У свою чергу згідно п.7 постанови Пленуму Верховного суду від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків, а тому тут необхідно застосовувати загальні положення про повернення майна у зв?язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (статті 1212, 1213 ЦКУ). До того ж так само, як і за положеннями ст. 216 ЦКУ, у статтями 1212 та 1213 ЦКУ також передбачений обов`язок особи повернути потерпілому це майно у натурі. А уразі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Отже, застосування реституції за фактом визнання договору недійсним можливе лише за наслідками виконання вчиненого правочину, тоді як повернення майна у зв?язку з набуттям без достатньої правової підстави застосовується лише за відсутності факту вчинення (укладання) такого правочину. У відповідності до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.3 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи вимог первісного позову [PERSON] , судом між тим не встановлено факту існування укладеного оскаржуваного договору дарування від 13.02.2015р. земельної ділянки, сторонами за яким визначено [PERSON] та [PERSON] .. З огляду на викладене суд приходить до висновку відсутність підстав для задоволення його [PERSON] вимог у зв`язку з тим, що існування відповідного договору судом не встановлено і такий спосіб захисту не є належним. Щодо зустрічних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233, ч.1 ст 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною статтями 1251-1252 ЦК України. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 1248 ЦК України, підпункту 1.6, 1.7 пункту 1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Аналогічні положення закріплено й у підпункті 1.4 пункту 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 3306/5 Як роз`яснив ВСУ у постанові пленуму від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право, зокрема, призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК). Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК), згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Підставою щодо визнання заповіту нікчемним позивач за зустрічним позовом посилався на те, що останній не був надрукований, а не записаний зі слів заповідача; всупереч вимогам законодавства, цей заповіт не читався вголос заповідачем перед його підписанням, та в заповіті перед його підписанням про це також нічого не зазначено. Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вирішуючи зустрічний позов, суд вбачає, що на час посвідчення заповіту [PERSON] не був власником спірного майна. Окрім того, з боку позивача за зустрічним позовом не надано доказів, що останній був складений та посвідчений із порушень норм чинного законодавства. Суд вбачає, що останній відповідає вимогам щодо форми та за змістом, а отже підстав для визнання його нікчемним судом не встановлено. З огляду на викладене у задоволенні зустрічних вимог також відмовляє. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed