Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом - позивач) звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , третя особа Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 23255006,40 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.05.2009 року на користь [PERSON] з [PERSON] стягнуто 1656477,60 грн. На підставі вказаного рішення відкрито виконавче провадження щодо стягнення з відповідача заборгованості. Оскільки на теперішній час [PERSON] зобов`язання не виконано, позивач просить стягнути з нього 0,3 % за кожний день прострочення повернення суми боргу від простроченої суми боргу - 19524141,14 грн. та індекс інфляції - 3730865,26 грн. з посилання на ч.2 ст.625 ЦК України. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений. Третя особа про розгляд справи повідомлена, свого представника в судове засідання не направила. Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.05.2009 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 1656477,60 грн. Позивач з посиланням на вказане рішення суду просить стягнути з відповідача суму 0,3 % за кожний день прострочення повернення суми боргу від простроченої суми. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за договором позики, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості заборгованість за договором позики указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Вказаним судовим рішенням стягнуто усю суму заборгованості за договором позики, чим змінено порядок, умови і строк дії договору позики та вважається, що строк виконання договору в повному обсязі настав. Таким чином кредитор згідно вимог частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання кредитного договору та після цього має право лише на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором. Оскільки кредитор використав право вимагати повернення усієї суми кредиту, то з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, обумовленої цим договором, припинилося. Крім того, позивачем до матеріалів справи не додано доказів того, що між позивачем та відповідачем було дасягнуто домовленість про нарахування процентів саме в такому розмірі як зазначає позивач, мається лише посилання на рішення суду. За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача процентів, нарахованих після ухвалення вищевказаного судового рішення є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. У даному випадку положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки позивачем не доведено, що між сторонами існує домовленість про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 0,3% за кожний день прострочення повернення суми боргу від простроченої суми боргу в сумі 19524141,14 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за період з 27.05.2009 року (день ухвалення судового рішення про стягнення боргу) по день ухвалення рішення (18.01.2021 року) інфляційні витрати у сумі 3776001,14 грн. Розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial