Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

[PERSON] в травні 2016 року заявив позов до сім'ї [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], що укладений 25.02.2013р. між [PERSON] та [PERSON] Позов, з посиланням на ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, мотивовано тим, що договір дарування укладений без наміру створення правових наслідків, а з метою приховування майна у зв'язку з борговими зобов'язаннями [PERSON] перед позивачем. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, надала пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник [PERSON] по довіреності [PERSON] просили в задоволенні позову відмовити, за необґрунтованістю. Судом встановлено таке. [PERSON] зі згоди свого чоловіка [PERSON] подарувала дочці [PERSON] квартиру [ADDRESS], про що 25.02.2013 року було укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Л.О. за реєстровим №218. Право власності на квартиру [PERSON] зареєстровано в день укладення договору дарування, на що вказує витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В наступному 24.10.2013р. [PERSON] разом з дочкою зареєструвалась за адресою квартири (див. довідка ф.3), проживає в квартирі та здійснює витрати на її утримання (див. квитанції про сплату комунальних послуг). Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності угоди, якщо її недійсність прямо не встановлена законом або якщо вона не визнана судом недійсною. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки правочину. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд приходить до висновку, що [PERSON] прийняла від батьків дарунок, а тому визнати спірний договір дарування нікчемним за підстав передбачених ст. 234 ЦК України, як на тому наполягає позивач, не вбачається за можливе. Інші доводи позивача в обґрунтування позову, в тому числі і на факт наявності у [PERSON] боргових зобов'язань перед позивачем, не ставлять під сумнів вказаний висновок суду. Отже, суд знаходить, що в задоволенні вимог [PERSON] слід відмовити за підстав необґрунтованості. Витрати понесені позивачем при зверненні до суду, за наведеного рішення, мають бути зараховані до відповідного бюджети держави за підстав передбачених ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed