Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

[PERSON] 06.12.2017р. звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом, у якому, після неодноразової зміни предмету позову, просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину домоволодіння, розташованого в м. Дніпро, вул. Петряєва Платона, 76. Уточнена позовна заява мотивована тим, що позивачу та її брату після смерті батька, який помер 17.04.2008р., належить по 1/2 частині вказаного домоволодіння. Після прийняття спадщини брат позивача [PERSON] у спірному домоволодінні не проживав, участі в його утриманні не приймав. [PERSON]\~09.03.2017р. помер, а відтак на думку позивача вона має право на належну брату частину домоволодіння в порядку набувальної давності, оскільки відкрито та безперешкодно нею користувалась більш ніж 10 років. Представником відповідача надано суду відзив на позовну заяву, у якому він посилаючись на безпідставність заявлених вимог, а також на сплату [PERSON] податку на земельну ділянку, на якій розташовано спірне домоволодіння, просить суд відмовити у задоволенні позову. Представником позивача надано суду відповідь на відзив, у якому він, зокрема, посилаючись на те, що сплата [PERSON] земельного податку не є доказом утримання спірного домоволодіння, а лише його обовязком перед державою, просить суд позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВММ № 294353 реєстр-2-1520, посвідченого Другою ДДНК 19.12.2009р., належить по Ѕ частині домоволодіння, розташованого в м. Дніпро, вул. Петряєва Платона, 76 (т.1, а.с.14-15). [PERSON] помер 09.03.2017р., що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 11.03.2017р., актовий запис № 481 (т.1, а.с.8). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, у вигляді Ѕ частини вищевказаного домоволодіння. Відповідно до спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщини звернулись його дружина [PERSON], син [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.51-69). Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] від 22.12.2017р. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини та наявністю спадкоємців першої черги (т.1, а.с.75). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом посилається на те, що вона має право на Ѕ частину спірного домоволодіння на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки її померлий брат з моменту набуття права власності не користувався спірним домоволодінням, не приймав участі у його утриманні, тоді як позивач відкрито та безперервно володіла ним понад 10 років. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Таким чином, враховуючи, що позивач була обізнана відносно власника 1/2 частини житлового будинку, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті такої особи, добросовісним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 01 серпня 2018 року № провадження 61-19156св18. Обставина того, що за час життя співвласник нерухомого майна понад 5 років фактично не проживав у спірному домоволодінні, не дає позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Враховуючи, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для наб уття права власності за набувальною давністю, суд доходить висновку про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. У звязку з тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: dismissed