Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

[PERSON] 27.02.2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], 3 особа - Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] посилаючись на те, що відповідач є її колишнім чоловіком, в спірній квартирі він не проживає постійно з 12.05.2013 року, квартиру залишив добровільно; спірна квартира є її власністю (позивачки). Оскільки відповідач в квартирі не проживає понад шість місяців, але залишається бути зареєстрованим за адресою спірної квартири, чим змушує фактично її нести додаткові витрати по утриманню житла та за житлово-комунальні послуги, тому позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом та просить суд визнати [PERSON] (відповідача) таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] на підставі положень ст.71, 72 ЖК України. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позові; відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, як заявленого без достатніх правових підстав та у зв»язку з недоведеністю вимог позивачки. Представник 3-ої особи - Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи 3 особа повідомлена належним чином, своєю заявою від 29.03.2014 року просив справу розглядати за його відсутності (а.с.30). Заслухавши пояснення сторін та представника відповідача в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.10, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В судовому засіданні встановлено: згідно свідоцтва про право власності від 14.05.2007 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 11.05.2007 року №809-С/КІ, позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]; право власності на квартиру зареєстровано в БТІ м. Києва 16.05.2007 року (а.с.7). Квартира [ADDRESS] є двокімнатною, житловою площею 29,50 кв. м, загальною площею 73,80 кв. м (а.с.7). Згідно довідки форми №3 від 08.10.2014 року в квартирі [NUMBER] зареєстровані 5 осіб - позивачка [PERSON], донька позивачки [PERSON], [INFO], відповідач [PERSON] - з 11.12.2007 року, та спільні діти сторін - донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] (а.с.47). Як стверджує сама позивачка і що не заперечується відповідачем, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.04.2005 року по 19.12.2008 року (а.с.13, 14); з червня 2009 року по 12.05.2013 року сторони знову проживали разом однією сім»єю без реєстрації шлюбу, в спірній квартирі; сторони мають двох малолітніх дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ними для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї та інших осіб. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї (колишнього члена сім»ї) без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ствердження позивачки про те, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [NUMBER] з 12.05.2013 року, фактично відповідачем не заперечується; позивачкою позов пред»явлено 27.02.2014 року; як стверджує відповідач, він періодично надсилав на рахунок позивачки грошові кошти з розрахунку утримання дітей, а також утримання житла (спірної квартири), іншого житла він (відповідач) не має; зазначені твердження відповідача в судовому засіданні позивачкою не спростовані. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи та надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON], з зазначених у позові підстав, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому в задоволенні позову має бути відмовлено.

Outcome: dismissed