Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

[PERSON] 22.04.2021 року звернулася в суд із позовом до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» (далі ДП «ЛДЗ «ЛОРТА») про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення невиплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом відповідача № 72к від 05.04.2021 року її було звільнено з посади провідного бухгалтера-ревізора аналітично-ревізійної групи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, із виплатою компенсації невикористаної відпустки тривалістю 85 календарних днів. Позивач вважає, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства самовільно змінив визначену нею в заяві від 02.04.2021 року про звільнення за власним бажанням підставу звільнення із «звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України» на «звільнення за власним бажанням», в результаті чого вона не отримала належної їй до виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку. За наведених обставин [PERSON] просить: визнати формулювання причини звільнення [PERSON] з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» - «Звільнено за власним бажанням, ст.38 КЗпП України» - неправильним; змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на «Звільнено за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України»; стягнути з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі13238,55 грн.; стягнути з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь [PERSON] середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.04.2021 року по день ухвалення рішення суду у даній справі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідачем подано 25.05.2021 року суду відзив на позовну заяву, в якому ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» просить відмовити в задоволенні заявлених до підприємства позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] згідно наказу №72к від 05.04.2021 року була звільнена за власним бажанням 05.04.2021 року згідно ст.38 КЗпП України, остаточний розрахунок з позивачем здійснено в день звільнення, а при звільненні за ст.38 КЗпП України вихідна допомога в розмірі трьохмісячного окладу не передбачена. У поданій 31.05.2021 року відповіді на відзив позивач вказує, зокрема, на те, що відзив є необґрунтованим, містить неправдиву інформацію, оскільки розрахункові вона отримала не в день звільнення 05.04.2021 року, а 06.04.2021 року, хоча в день звільнення працювала. Також вважає очевидним, що саме отримання 02.04.2021 року її заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України змусило роботодавця виплатити їй заборговану заробітну плату. До того ж порушення відповідачем ст.115 КЗпП України, інших трудових прав її та других працівників підприємства підтверджується листом Головного управління Держпраці у Львівській області від 01.04.2021 року. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] працювала на ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», де з 01.06.2001 року була переведена на посаду провідного бухгалтера-ревізора відділу 780. Наказом від 08.12.2020 року № 322/1 на підприємстві було призупинено надання працівникам щорічних та невикористаних відпусток за 2020 рік, внаслідок чого позивачу не було надано 85 календарних днів, грошова компенсація за які виплачена лише при звільненні з роботи. Також встановлено, що мала місце невчасна виплата заробітної плати позивачу. Зокрема, 06.01.2021 року [PERSON] була виплачена заробітна плата за серпень-листопад 2020 року, 13.01.2021 року за грудень 2020 року, що підтверджується випискою за контрактом ПАТ «Укрексімбанк». Наказом ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» № 72к від 05.04.2021 року позивача було звільнено із посади провідного бухгалтера-ревізора аналітично-ревізійної групи (780) за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, із виплатою компенсації невикористаної щорічної відпустки тривалістю 85 календарних днів. Звертаючись до суду, [PERSON] посилається на незаконність її звільнення з підстав ч.1 ст.38 КЗпП України. Відповідно до ч. 1, 7 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст.38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом ст.38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Таким чином, звільнення працівника за ч.1 ст.38 КЗпП України та ч.3 ст.38 КЗпП України за своєю природою є різними. За обставинами даної справи позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення саме на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Суд, вирішуючи даний спір, не вдається до встановлення наявності порушень роботодавцем ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» трудового законодавства і умов колективного договору, на які вказує позивач у заяві про звільнення, оскільки визначальною обставиною в даному випадку є те, що якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджені, або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постановах від 20.02.2013 року у справі № 6-157цс12 та від 22.05.2013 року у справі № 6-34цс13, і Верховний Суд у постановах від 13.06.2018 року у справі № 741/1128/17, від 26.02.2020 року у справі №523/13833/17, від 20.01.2021 року у справі 522/18387/17 та від 24.03.2021 року у справі №753/20159/17. Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідач не вправі змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу, або просто на статтю 38 КЗпП України за відсутності на те волевиявлення позивача. З цих підстав, наказ ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» № 72к від 05.04.2021 року про припинення трудового договору із [PERSON] за ст.38 КЗпП України, є незаконним і підлягає скасуванню. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що заявляючи позовні вимоги про заміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач [PERSON] обґрунтовувала свої позовні вимоги незаконністю вказаного наказу ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» № 72к від 05.04.2021 року, про що свідчать її позовні вимоги. Разом з тим, враховуючи, що позивач не ставить перед судом питання про поновлення її на роботі, суд не вирішує зазначеного питання, обмежившись лише визнанням вказаного наказу незаконним і його скасуванням. Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач серед іншого просила також стягнути на її користь з відповідача вихідну допомогу при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Проте, у зв?язку із скасуванням наказу ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» № 72к від 05.04.2021 року про припинення трудового договору із [PERSON] за ст.38 КЗпП України, остання не вважається такою, що припинила трудові відносини з відповідачем, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку по оплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні і середнього заробітку за час розрахунку при звільненні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26.02.2020 року у справі №523/13833/17. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» про зміну формулювання підстав звільнення слід задовольнити частково, визнавши незаконним і скасувати наказ ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» № 72к від 05.04.2021 року про припинення трудового договору із [PERSON] за ст.38 КЗпП України, а в позовних вимогах про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні необхідно відмовити, оскільки відсутні правові підстави для задоволення таких. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 908 грн. за позовну вимогу про зміну формулювання причин звільнення підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в іншій частині сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: partial