Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що з 25.10.2003р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 23.10.2008р. за спільні кошти ними було придбано автомобіль Opel Vectra, 1989р.в., д.н. [NUMBER], який являється спільним сумісним майном сторін. 06.04.2018р. шлюб між сторонами було розірвано. На теперішній час зазначений автомобіль знаходиться у відповідача [PERSON], який ним одноособово користується, добровільно поділити майно сторонам не вдається. Оскільки сторони не мають змоги розділити майно, а користування автомобілем обома сторонами не представляється можливим, беручи до уваги, що зазначений автомобіль є неподільною річчю, то [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась з позовом до суду і просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини вартості автомобіля Opel Vectra, 1989р.в., д.н. [NUMBER], визначеної автотоварознавчою експертизою; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у вигляді судового збору та витрат на проведення експертизи. 14.12.2017р. ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області для забезпечення зазначеного позову за заявою представника позивача накладено арешт на автомобіль Opel Vectra, 1989р.в., д.н. [NUMBER], обєм двигуна 1598. 09.01.2018р. до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. Позивач [PERSON] у вступному слові позовні вимоги підтримала та пояснила, що з відповідачем\~ перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2003р. по 2018р.. У 2008р. вони за спільно зароблені грошові кошти за межами України придбали спірний автомобіль. Вона усно зверталась до відповідача з метою отримати компенсацію вартості належної їй частки автомобіля, однак згоди сторони не досягнули. З 2016р. вона не має доступу до спірного автомобіля. Автомобілем ніколи не користувалась, хоча має водійське посвідчення, проте не має досвіду управління транспортним засобом. Їй невідомо, що відповідач отримує мінімальну заробітну плату. Вона не згодна на сумісне користування майном, бажає отримати лише грошову компенсацію. 29.01.2019р. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача [PERSON] не мала пояснень у судовому засіданні, 29.01.2019р. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у вступному слові позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2003р. по 2018р.. В період з 2006р. по 2014р. він перебував за межами України на заробітках. У 2008р. сторони придбали за спільні кошти спірний автомобіль. Позивач має водійське посвідчення, користувалась автомобілем, аварійних ситуацій не було. Станом не теперішній час автомобіль знаходиться у належному йому гаражі, до якого позивач має безперешкодний доступ. Сплатити грошову компенсацію вартості частки позивача він не має змоги, оскільки отримує мінімальну заробітну плату, мешкає з батьками, при цьому матір являється онкохворою. Продати автомобіль він не має змоги, оскільки на нього накладено арешт. Згоден на сумісне користування автомобілем. 29.01.2019р. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] не мав пояснень у судовому засіданні. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серія 1-ЕД №128842, виданого 25.10.2003р. відділом реєстрації актів громадянського стану Сєвєродонецького міського управління юстиції, актовий запис №755, [PERSON] та [PERSON] одружились 25.10.2003р., прізвище дружини після одруження [PERSON]. Відповідно до [PERSON] з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 06.12.2017р., за [PERSON], 21.06.1977р.н., і.н. [NUMBER] зареєстровано 23.10.2008р. транспортний засіб Opel Vectra, 1989р.в., обєм двигуна 1598. Відповідно до висновку №816 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, складеного 18.07.2018р. Донецьким НДІСЕ, дійсна ринкова вартість автомобіля [NUMBER], на момент його огляду 06.06.2018р. становить 32416,93грн.. Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне. Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, який викладено у постанові від 13.01.2016р. по справі №6-2925цс15, випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст.364 ЦК України. З врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. За роз'ясненнями, викладеними у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, судом встановлено, що спірний автомобіль\~ Opel Vectra, 1989р.в., д.н. [NUMBER], обєм двигуна 1598, був придбаний сторонами за спільно зароблені грошові кошти в період перебування у зареєстрованому шлюбі та згідно зі ст.60 СК України вважається спільним сумісним майном подружжя. З пояснень сторін судом встановлено, що відповідач [PERSON], являючись співвласником, користується спільним майном, однак ним не сплачується матеріальна компенсація позивачу [PERSON] відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України. Крім того, відповідач [PERSON] категорично заперечував проти задоволення позову, у вступному слові звертав увагу суду на те, що він не спроможний виплатити компенсацію вартості позивачу [PERSON]\~ з причини отримання мінімальної заробітної плати. Разом з тим, суд вважає, що спірний автомобіль не може бути поділений між сторонами в натурі, оскільки є неподільною річчю, відповідач не погодився на виплату грошової компенсації замість частки позивача у спільному майні подружжя, натомість погодився не спільне користування майном, а позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту неможливості спільного володіння та користування зазначеним автомобілем. До того ж такий поділ майна призведе до фактичного позбавлення відповідача автомобіля. Відтак, враховуючи вимоги чинного законодавства України, наявності одночасно чотирьох умов для застосування положень ст. 364 ЦК України, які у зазначеному випадку не знайшли свого підтвердження, то у даному випадку суд вважає за необхідне визначити ідеальні частки подружжя у автомобілі без його реального поділу і залишити автомобіль у спільній частковій власності сторін. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову у вигляді арешту автомобіля, накладеного ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14.12.2017р. продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили. Відповідно до п.2 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати повязані з проведенням експертиз. Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи сплату позивачем [PERSON] вартості проведення експертизи у розмірі 2745,60грн. та судового збору по справі у розмірі 647грн., часткове задоволення позовної заяви, то з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає до стягнення витрати на проведення експертизи у розмірі 1372,80грн. та суму сплченого судового збору у розмірі 323,50грн.. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає до стягнення сума сплаченого судового збору по справі у розмірі 323,50грн..

Outcome: partial