Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

I.Стислий виклад позиції позивача та відповідача [PERSON] звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Україно-російське підприємство «Валентина» (далі по тексту рішення - ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач зазначає наступне. З 15 жовтня 2012 року [PERSON] перебував на посаді керівника (директора) ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина», місцем реєстрації якого на даний момент є територія проведення антитерористичної операції (Операція об`єднаних сил (ООС)). Наразі, підприємством не виконуються поставлені економічні завдання, найманих працівників не має (крім директора та робітників, які знаходяться у декретній відпустці). У зв`язку з вищенаведеним, позивач зазначає, що втратив матеріальну (економічну) та будь-яку іншу зацікавленість у перебуванні на посаді керівника (директора) ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина», бажаючи змінити роботу та сферу діяльності, позивач звернувся до Загальних зборів учасників ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» з заявою про звільнення за власним бажанням з 28 квітня 2017 року. Загальні збори учасників ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» розглянули по суті заяву позивача про звільнення протягом передбачених законом строків та змінили директора ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина», а саме: звільнено [PERSON] з посади директора за власним бажанням з 28 квітня 2017 року та призначено на посаду директором - [PERSON] з 29 квітня 2017 року. Позивачу стало відомо, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань містяться недостовірні відомості про нього як директора ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина». ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» проігнорувало свої обов`язки щодо внесення змін в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не виконало покладених на нього Статутом обов`язків. Своєю діяльністю, яка виразилась в невжитті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача в межах статутної діяльності ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина», останнім були порушені трудові права позивача, зокрема його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. Позивач зазначає, що відповідачем порушено конституційне право позивача на працевлаштування, в тому числі на державну службу, оскільки нормами Закону України «Про запобігання корупції» передбачено обмеження сумісництва та суміщення знаходження на державній службі з іншими видами діяльності. Ухвалою суду від 18 травня 2021 року провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду. Відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечував та подав до суду відзив на позовну заяву, у якому виклав свої мотиви згоди з заявленими позовними вимогами які зводяться до наступного. Відповідач зазначає, що ним на підтвердження факту припинення трудових відносин між [PERSON] та ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» було прийнято наказ про звільнення [PERSON] від 28 квітня 2017 року №10-К. 10 травня 2017 року ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» звернулося до державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з заявою про реєстрацію змін про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців запису про [PERSON] як керівника ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина». Однак, відповідачеві було відмовлено з посиланням на п.5 ч.1 ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» та п. 3 ст. 4 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». У судове засідання позивач та відповідач не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач, [PERSON] , подав до суду заяву про розгляд цивільної справи без його участі, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач, ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина», подало до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. II.Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст спірних правовідносин З 15 жовтня 2012 року [PERSON] перебував на посаді керівника (директора) ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» за сумісництвом. Як вбачається з протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» від 28 квітня 2017 року, Загальними зборами учасників було прийнято рішення припинити повноваження та відкликати [PERSON] з посади директора ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» та призначено на посаду директора [PERSON] . На виконання протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» від 28 квітня 2017 року, директором товариства було видано наказ від 28 квітня 2017 року № 10-К про звільнення з якого вбачається, що [PERSON] знімає з себе повноваження директора ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» з 28 квітня 2017 року у зв`язку із звільненням за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» звернулось до державного реєстратора для проведення реєстраційної дії «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах», однак отримало відмову у проведенні державної реєстрації на підставі п. 5 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та п. 3 ст. 4 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». III.Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, вирішуючи заявлений спір, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Поняття трудового договору визначено ч. 1 ст. 21 КЗпП України згідно якої трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 КЗпП України згідно п. 4 ч. 1 якої розірвання трудового договору з ініціативи працівника є однією з вказаних підстав. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно п. 13 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про керівника юридичної особи. Приписами ч. 3 ст. 4 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що проведення реєстраційних дій, пов`язаних із зміною складу засновників (учасників) та керівників юридичних осіб, що знаходяться в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, на період проведення антитерористичної операції забороняється. В свою чергу, судом враховується особливості правового статусу керівника юридичної особи, що знаходить своє вираження в тому, що керівник одночасно є і органом виконавчої влади юридичної особи та, відповідно, підкорюється вимогам норм корпоративного права, які акумульовані як в цивільному так і в господарському законодавстві, і особою, яка працює за трудовим договором, тобто є найманим працівником, на якого розповсюджують свою дію норми трудового права. Відповідно до п. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Приписами ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даною норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, від 16.10.2007 р. № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Принцип свободи трудового договору закріплено також і в низці міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у зв`язку з чим вказані міжнародні договори, в розумінні статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції про примусову чи обов`язкову працю компетентна влада не повинна ні примушувати, ні дозволяти примушувати до примусової чи обов`язкової праці на користь приватних осіб, компаній або товариств. Частиною 1 статті 23 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право на працю та, зокрема, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці. Частиною 1 статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права закріплено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Згідно усталеної практики ЄСПЛ приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-III). Саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви». Отже, принцип свободи праці знаходить своє об`єктивування в можливості найманого працівника самостійно визначати вектор розвитку своїх професійних здібностей та навичок, найманий працівник наділений виключною можливістю обирати конкретні форми застосування своєї продуктивної діяльності. Завданням цивільного судочинства, відповідно до п. 1 ст. 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. На підставі вищевикладеного, з врахуванням наявності узгодження воль ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» та [PERSON] з приводу звільнення останнього на підставі ст. 38 КЗпПз посади керівника (директора) ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина», що знаходить своє зовнішнє вираження в протоколі Загальних зборів учасників ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» від 28 квітня 2017 року та наказі від 28 квітня 2017 року 10-К про звільнення [PERSON] , суд приходить до висновку, що подальша наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про [PERSON] як керівника (директора) ТОВ «Україно-російське підприємство «Валентина» порушує принцип свободи праці, однією з форм якого є свобода розірвання трудового договору, обмежує його можливості на забезпечення свого життя фізичними і розумовими здібностями у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved