Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

[PERSON], (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON], (далі - відповідач), в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.12.2007 р., серія ВКА №897731, за яким відповідач продала позивачу земельну ділянку, яка розташована на території Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області, [ADDRESS], загальною площею 0,250 га (кадастровий номер земельної ділянки 3222781800:02:008:0020), посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за №9896. Також позивач просив суд застосувати наслідки недійсності правочину, а саме двосторонню реституцію: стягнути з відповідача на користь позивача 62 300 доларів США; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за позивачем. В обґрунтування позову позивач вказав, що 08.12.2007 р., між ним (покупцем) та відповідачем (продавцем) був укладений договір серія ВКА №897731 (далі - Договір) купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,250 га, яка розташована на території Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області, [ADDRESS]. Хоча в п. 4 Договору вказана ціна продажу 12900,00 грн., фактично за вказану земельну ділянку позивач сплатив відповідачеві грошові кошти в сумі 62300,00 доларів США, про що відповідач видала йому розписку від 08.12.2007 р., (додається). Менша сума в договорі була вказана на прохання відповідача, аби таким чином вона мала можливість зменшити суму податку з доходів фізичних осіб, який сплачується продавцем при продажу земельної ділянки. 24.03.2008 р., позивач отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (державний акт серії ЯЖ №326998, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010833000218). Вказана земельна ділянка придбавалася позивачем з метою будівництва на ній житлового будинку. В 2012 році позивач розпочав оформлення дозвільної документації на початок будівельних робіт на вказаній земельній ділянці, однак 04.12.2012 р., він отримав лист Управління Держкомзему у Макарівському районі Київської області №01-10/1599, з якого вбачається, що вищевказана земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с.Гавронщина. Позивач отримав лист-відповідь від 03.07.2014 р. №14-10/4056 Державної інспекції сільського господарства в Київській області (додається), в якій зазначено, що Гавронщинська сільська рада Київської області всупереч ст..ст. 12, 122, розділу 10 п. 12 перехідного положення ЗК України перевищила свої повноваження та надала земельну ділянку гр. [PERSON], за межами населеного пункту. Зважаючи на викладене технічна документація, розроблена з порушенням розділу 10 п. 12 перехідних положень, стст. 12, 38, 39, 122, 118 ЗК України, стст. 5, 17 Закону України «Про основи містобудування», стст. 13, 23 Закону України «Про планування і забудову територій». Позивач вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. А згідно із ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель. Відповідно до ст. 38 ЗК України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Натомість, як стало відомо з зазначеного вище листа Держсільгоспінспекції в Київській області від 03.07.2014 р., №14-10/4056, Гавронщинська сільська рада Київської області надала земельну ділянку відповідачці за межами населеного пункту, чим порушила порядок встановлення цільового призначення земель, що, відповідно до п. б ч. 1 ст. 21 ЗК України, є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], вимоги за позовом підтримав, просив їх задовольнити із вказаних у позовній заяві підстав. Представник відповідача в засіданні [PERSON], проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень представник вказав, що на момент укладення оспорюваного правочину 08.12.2007 року позивач мав реальну можливість оглянути земельну ділянку та отримати інформацію про знаходження ділянки. Разом з цим, виготовлення технічної документації та виготовлення нового державного акту на позивача з зазначенням цільового призначення та адреси та реєстрація акту у відповідності до норм законодавства також доводять про відсутність будь-яких зауважень стосовно місцезнаходження земельної ділянки та її цільового призначення. Також, відсутні будь-які зауваження стосовно документів, які подавались нотаріусу при укладанні та посвідчені спірного договору від 08 грудня 2008 року. Сторонами договору зобов'язання по договору виконанні в повному обсязі. Спірна ділянка була передана позивачу та на його ім'я видано та зареєстровано в установленому порядку державний акт на право власності на земельну ділянку без будь-яких зауважень відносно цього. Враховуючи наведене, позивачем взагалі не вказується яким саме чином саме відповідач порушила його право. Позовна заява не містить посилання на порушення спірним договором права позивача. Представник також вказував, що факт того, що земельна ділянка знаходилась в межах населеного пункту встановлений рішенням суду від 09 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, а тому у силу положень ст. 61 ЦПК України він не потребує доведення. Також просив суд застосувати позовну давність у спорі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 08.12.2007 р., між позивачем як покупцем, та відповідачем як продавцем, був укладений договір серія ВКА №897731 купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,250 га, яка розташована на території Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області, [ADDRESS]. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд. Склад угідь - 0,25 га рілля. Земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 512239, виданого 30.12.2005 року на підставі рішення Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області № 189-19 від 12.10.2005 року. Згідно п. 4 Договору продаж вчинено за 12900,00 грн., які продавець одержала від покупця до підписання договору. Згідно п. 8 Договору вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається, роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Продавець стверджує, що продаж здійснено за доброю волею без примусу і погроз. Договір посвідчено приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №9896, та у Макарівському райвідділі КРФ ЦДЗК 10.10.2007 року. Посилання позивача на те, що фактично за вказану земельну ділянку позивач сплатив відповідачеві грошові кошти в сумі 62300,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 08.12.2007 р., судом відхиляється, оскільки це суперечить умовам укладеного договору, посвідченого нотаріально, а також у розписці не вказано за яку саме ділянку відповідач отримала ці кошти. Судом встановлено, 24.03.2008 р., позивач отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (державний акт серії ЯЖ №326998, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010833000218). Як вказує позивач, земельна ділянка придбавалася ним з метою будівництва на ній житлового будинку. В 2012 році позивач розпочав оформлення дозвільної документації на початок будівельних робіт на вказаній земельній ділянці, однак 04.12.2012 р., він отримав лист Управління Держкомзему у Макарівському районі Київської області №01-10/1599, з якого вбачається, що вищевказана земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с.Гавронщина, що позбавляє його можливості розпочати будівництво будинку. Як вбачається із відповіді від 03.07.2014 р. №14-10/4056 Державної інспекції сільського господарства в Київській області, Гавронщинська сільська рада Київської області всупереч ст.ст. 12, 122, розділу 10 п. 12 перехідного положення ЗК України перевищила свої повноваження та надала земельну ділянку гр. [PERSON], за межами населеного пункту. Зважаючи на викладене технічна документація, розроблена з порушенням розділу 10 п. 12 перехідних положень, ст.ст. 12, 38, 39, 122, 118 ЗК України, ст.ст. 5, 17 Закону України «Про основи містобудування», ст.ст. 13, 23 Закону України «Про планування і забудову територій». Вирішуючи вимоги за позовом, суд керується наступним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту порушених прав передбачені ст. 16 ЦК України, серед яких, зокрема, і визнання угод недійсними. Вказана норма кореспондується із нормою ст. 152 ЗК України, яка передбачає такий же спосіб захисту порушеного права у сфері земельних відносин. Підстави для визнання угод недійсними передбачені ст. 215 ЦК України, тобто недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також підстави для визнання угод недійсними встановлені і ст. 210 ЗК України, відповідно до якої угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. Однак, умови дійсності угод мають бути дотримані саме сторонами правочину. Посилання позивача на порушення порядку зміни цільового призначення земельної ділянки, якщо таке і було, в даному випадку з правової точки зору не може бути підставою для визнання правочину недійсним, оскільки відповідач, який є стороною правочину, такого порушення не допускав. Порушення порядку зміни цільового призначення, перевищення сільською радою своїх повноважень при передачі ділянки у власність відповідачу, відповідно до ст.ст. 21, 155 ЗК України можуть бути підставою для визнання недійсним відповідного рішення органу місцевого самоврядування, як наслідок державного акту на право власності на земельну ділянку, і лише потім відповідного правочину, через недотримання стороною ч.1 ст. 203 ЦК України при його укладенні. Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed