Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] (далі окремо - позивач-1, позивач-2, позивач-3, разом - позивачі) звернулись до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі по тексту - відповідач) в особі НГДУ «Долинанафтогаз» про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області було винесено рішення від 28.12.2009 року про задоволення вимог позивачів та стягнення коштів. В подальшому, було видано виконавчі листи та розпочато виконавчі провадження, проте рішення суду фактично було виконане в грудні 2016 року, а тому відповідач зобов'язаний на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити на користь позивачів інфляційні втрати та три проценти річних у зв'язку із тривалим невиконанням рішення суду. Посилаючись на викладене, позивачі провили суд, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, стягнути з відповідача на користь позивача-1 174739,79 грн. інфляційних втрат та 38477,65 грн. трьох процентів річних; на користь позивача-2 163664,04 грн. інфляційних втрат та 38118,06 грн. трьох процентів річних та стягнути з відповідача на користь позивача 130106,26 грн. інфляційних втрат та 28291,49 грн. трьох процентів річних за період з серпня 2010 року по день фактичного виконання рішення. 29.05.2017 року матеріали справи за даним позовом надійшли на розгляд Шевченківського районного суду міста Києва за підсудністю з Долинського районного суду Івано-Франківської області та переданні згідно із протоколом автоматичного розподілу на розгляд судді Рибаку М.А. 31.05.2017 року. В судовому засіданні позивач-2 та представник позивачів 1 та 3, позов підтримали та просили суд про його задоволення з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог. Вважали, що строк позовної давності для звернення до суду із позовом ними не пропущено, оскільки бездіяльність відповідача щодо невиконання рішення суду є триваючим порушенням, а тому в даному випадку позовна давність не має застосовуватись. Також просили позовні вимоги вважати пред'явленими до ПАТ «Укрнафта» як до особи, яка має відповідати за даним позовом. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позов, а також наданих додаткових поясненнях. При цьому вважав, що відшкодування коштів за рішенням суду не було проведено в повному обсязі з вини виконавчої служби, яка не перерахувала своєчасно кошти, а також просив суд застосувати до вимог за даним позовом позовну давність. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.10.2010 року було задоволено позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та стягнуто на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] 258925,61 грн. кожному та на користь [PERSON] 172617,07 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач рішення суду про стягнення коштів на користь [PERSON] та [PERSON] в повному обсязі виконав лише 29.06.2016 року, про що державним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.12.2016 року (а.с. 11, 14). Разом з тим, згідно з ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. При цьому, як наголосив Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах «Скопелліті проти Італії» від 23.11.1993 року та «Папахелас проти Грузії» від 25.03.1999 року перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи, або виконанням рішення, ухваленого на користь особи. Отже, законодавство України передбачає обов'язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду. В свою чергу, положеннями ч.2 ст. 14 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачами було розраховано інфляційні втрати та три проценти річних за період з серпня 2010 року червень 2016 року, а у випадку із [PERSON] до жовтня 2017 року та на підтвердження розрахунок сум, заявлених до стягнення було надано аудиторський звіт ТОВ АК «АЛЬФА-АУДИТ» від 10.11.2017 року № 43 (а.с. 139-145). Разом з тим, відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до абз. 2 та 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року N 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Вирішуючи зазначене питання, суд виходить з того, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК). Слід зазначити, що три проценти річних, так само як і інфляційні витрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання, і на відміну від пені не є грошовою санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК. Відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16: «Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». Так, позивачами не доведеного того факту, що вони не могли дізнатися про порушення свого права у зв'язку із невиконанням судового рішення починаючи з 2010 року, а посилання представника позивачів на триваюче порушення їхніх прав в даному випадку правового значення не має та не впливає на застосування позовної давності, оскільки позивачу достеменно знали, що їх права порушуються відповідачем. З урахуванням викладеного, а також враховуючи ту обставину, що позивачі звернулись до суду 15.03.2017 року, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів, з урахуванням трирічного строку позовної давності, суму інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 15.03.2014 року і до дати заявлених позовних вимог. В решті вимог за період з серпня 2010 року по 14.03.2014 року слід відмовити у зв'язку із застосуванням позовної давності. Таким чином, за здійсненим судом розрахунком, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню на користь [PERSON] 137786,20 грн. інфляційних втрат та 9917,75 грн. трьох процентів річних; на користь [PERSON] 126710,45 грн. інфляційних втрат та 9558,16 грн. трьох процентів річних; на користь [PERSON] 98380,21 грн. інфляційних втрат та 9067,15 грн. трьох процентів річних, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Заперечення відповідача судом відхиляються як такі, що спростовуються матеріалами справи та наявними в ній документами. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню сума сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial