Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

[PERSON] 02.07.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON]про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Затонського, 13 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого старшим державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1-3131, 27.12.1989 року, зареєстрованого КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» 11.01.2008 року, записано в реєстрову книгу №48 за реєстровим №14568. В зазначеному будинку, крім інших осіб, з 29.05.2013 року зареєстрована відповідач, яка є колишньою невісткою позивача. З березня 2015 року по теперішній час відповідач не проживає за адресою реєстрації, комунальні платежі не сплачує, не отримує кореспонденцію за цією адресою, особистих речей не зберігає. В березні 2015 року відповідач добровільно змінила місце проживання та переїхала разом з чоловіком, згідно договору оренди приміщення у приватної особи від 19.03.2015 року, до іншого місця проживання. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2016 року розірвано шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем. Після розірвання шлюбу відповідач залишилася проживати в орендованому житловому приміщенні, [PERSON] разом зі спільною донькою подружжя Софією повернувся проживати до місця реєстрації. Позивач як власник вважає своє право щодо користування та розпорядження належним йому житлом порушеним, у зв'язку з чим і звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, його представник [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Справу просив розглянути у його відсутність. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилась, будучи, в порядку визначеному ст.74 ЦПК України, належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Затонського, 13 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого старшим державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1-3131, 27.12.1989 року, зареєстрованого КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» 11.01.2008 року, записано в реєстрову книгу №48 за реєстровим №14568, дублікат якого посвідчений державним нотаріусом Другої вінницької державного нотаріального архіву [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1-1, 27.11.01.2008 р (а.с.7-8). У зазначеній вище квартирі, згідно копії паспорту [PERSON], зареєстрована відповідач з 29.05.2013 року (а.с. 9-11). Відповідач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2016 року (справа №127/26133/15-ц) (а.с. 12). В березні 2013 року подружжя [PERSON] та [PERSON] переїхали до іншого місця проживання за адресою: м. Вінниця, вул. 50-річчя, 25 кв.80, яке відповідач орендувала у приватної особи [PERSON] (а.с. 13). Після розірвання шлюбу [PERSON] зі спільною донькою подружжя Софією повернувся проживати до місця реєстрації, відповідач залишилася проживати в орендованій квартирі, при цьому залишилася зареєстрованою за адресою: [INFO]. Згодом [PERSON] повідомила колишнього чоловіка, що має намір виїхати до іншої країни. [PERSON] звертався до правоохоронних органів, МЗС України з заявою про встановлення місця перебування [PERSON] Згідно матеріалів, наданих представником позивача та долучених до матеріалів справи, відповідач [PERSON] перебуває в Республіці Мальта (а.с.30-32, 34-35), проте залишається зареєстрованою за адресою: [INFO] в будинку, що належить на праві власності позивачу. Відповідно до акту сусідів від 12.09.2016 року, засвідченого головою квартального комітету «Малі Хутори-Центр», зареєстрована за адресою: [INFO] [PERSON] не проживає за адресою реєстрації з 12.03.2015 року (а.с.47). Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника (у тому числі колишнім членом сім'ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. В судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідними доказами, що відповідач [PERSON] не проживає в [INFO] (Затонського) в м. Вінниці без поважних причин понад один рік, у звязку з чим підлягає визнанню такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Враховуючи те, що факт непроживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад 1 рік встановлений, а визнання її такою, що втратили право користування жилим приміщенням має для позивача важливе юридичне значення та даний факт ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З огляду на вказане положення закону суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму судового збору, яка підлягала сплаті при поданні до суду даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved