Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

[PERSON] 27 листопада 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , державного нотаріуса Вишгородської нотаріальної контори Київської області Єременко Т.М. і [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання спільною сумісною власністю подружжя на будівельні матеріали, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що [PERSON] , яка згідно свідоцтва про зміну імені від 05 липня 2016 року змінила своє прізвище на [PERSON] , є колишньою дружиною позивача, а також донькою [PERSON] та онукою [PERSON] , які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала позивачу та його колишній дружині на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997 року, а також на підставі договору дарування від 25 лютого 1998 року. 26 червня 1998 року вищевказана квартира була відчужена ними на користь третіх осіб на підставі договору купівлі-продажу з метою придбання земельної ділянки зі старим будинком для подальшого будівництва нового дому для їх сім`ї за спільні кошти із сімейного бюджету. 26 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] (матір`ю відповідачки [PERSON] ) було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 605 кв. м.. Того ж дня, 26 червня 1998 року, [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті усе своє майно заповіла [PERSON] . 05 серпня 1998 року між [PERSON] (дочкою [PERSON] та колишньою дружиною позивача) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] придбала у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 605 кв. м.. При цьому, на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року, [PERSON] перебувала з позивачем у шлюбі, та вказаний договір було укладено в інтересах сім`ї та за спільні кошти подружжя. Починаючи з 1998 року позивач з дружиною проживали у житловому будинку [ADDRESS] , одночасно ним на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., здійснювалося самочинне будівництво нового житлового будинку та погрібу. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . 11 листопада 2008 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала попередню заяву та відмовилася від належного їй спадкового майна після померлої [PERSON] .. При цьому, [PERSON] 11 листопада 2008 року подала до Вишгородської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після померлої [PERSON] , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала цю заяву та звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , де серед спадкового майна, зокрема, зазначила: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до указаної заяви [PERSON] не зазначала спірну земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 07 серпня 2009 року Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Єременко Т.М. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зареєстроване у реєстрі за № 1-3075. Позивач вважає, що Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. незаконно включено до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г», у зв`язку з чим, дане свідоцтво підлягає визнанню недійсним у частині права на спадщину на самовільно збудований житловий будинок та погріб. З урахуванням наведеного, вбачається, на думку позивача, що [PERSON] не мала законних підстав для оформлення права власності на самочинне будівництво оскільки: особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на якій знаходиться самочинне будівництво, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та зареєстровано за [PERSON] .. Таким чином, [PERSON] за життя не набула право власності на самочинне будівництво, побудоване мною на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому вчинення нотаріальної дії - видача свідоцтва про право власності на спадщину на самочинне будівництво, суперечить законодавству України. Оскільки самочинне будівництво, яке Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. було незаконно включено до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року, було побудовано позивачем за власні кошти на земельній ділянці, яка є спільною сумісною власністю подружжя ( [PERSON] та [PERSON] ), вбачається порушення його та [PERSON] майнових прав у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] .. Таким чином, з урахуванням наведеного вбачається, що збудовані позивачем житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом), погріб - «Г» на земельній ділянці, що є спільною сумісною власністю подружжя, належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про незаконність включення його до спадкового майна, на яке Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року та в подальшому зареєстровано право власності на ім`я [PERSON] .. Про порушення своїх прав, а саме про те, що на здійснене позивачем самочинне будівництво було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] він дізнався під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 201/8500/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та акту на право власності на земельну ділянку. В свою чергу, про наявність справи № 201/8500/16-ц позивачу стало відомо влітку 2016 року, під час розгляду справи № 201/4628/16-ц за його позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Отже, позивач дізнався про існування даного свідоцтва про право на спадщину саме у 2016 році і це підтверджується тим, що він почав писати скарги до Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області (від 20 вересня 2017 року), до Головного територіального управління юстиції у Київській області (від 04 жовтня 2017 року), в яких 3 просив надати роз`яснення з приводу правомірності дій Державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. при оформленні спадкових прав. А тому, до цього часу (2016 року) він не знав та не міг знати про те, що на здійснене позивачем самочинне будівництво, яке належить їм з [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] .. Позивач вважає, що дане свідоцтво порушує його права як власника і спадкоємця, звернення до нотконтори з цих питань ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої права неможливо. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив поновити (визнати поважними причини пропуску строку) строк на звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 07 серпня 2009 року, виданого Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. та зареєстроване у реєстрі за № 1-3075, по [ADDRESS] , площею 605 кв. м.: в частині видачі свідоцтва на самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г», які розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., визнати недійсним вказане свідоцтво від 07 серпня 2009 року в частині видачі свідоцтва на самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г», які розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 605 кв. м. і визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку, що у сукупності складають об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок - «В-2» та погріб - «Г», що розташовані за адресою: [ADDRESS] , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , державний нотаріус Вишгородської нотаріальної контори Київської області Єременко Т.М. і [PERSON] не погодилися з викладеними в позові обставинами, позов не визнали і не заперечувала проти розгляду справи по закону за наявними матеріалами без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення сторін і їх представників, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно [PERSON] , яка згідно свідоцтва про зміну імені від 05 липня 2016 року змінила своє прізвище на [PERSON] , є колишньою дружиною позивача, а також донькою [PERSON] та онукою [PERSON] , які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала позивачу та його колишній дружині на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997 року, а також на підставі договору дарування від 25 лютого 1998 року. 26 червня 1998 року вищевказана квартира була відчужена ними на користь третіх осіб на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., з метою придбання земельної ділянки зі старим будинком для подальшого будівництва нового дому для їх сім`ї за спільні кошти із сімейного бюджету. 26 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] (матір`ю відповідачки [PERSON] ) було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 605 кв. м., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. Того ж дня, 26 червня 1998 року, [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті усе своє майно заповіла [PERSON] . Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. одразу ж після посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Складання заповіту було гарантом того, що будинок, придбаний за спільні сумісні кошти подружжя [PERSON] , але оформленого на [PERSON] , після смерті останньої залишиться у власності сім`ї сторін. 05 серпня 1998 року між [PERSON] (дочкою [PERSON] та колишньою дружиною позивача) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] придбала у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на праві власності на підставі державного акту на прав приватної власності на землю серії ДПД*№ 014676 від 24 червня 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21 травня 1998 року № 894. При цьому, на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року, [PERSON] перебувала з позивачем у шлюбі, та вказаний договір було укладено в інтересах сім`ї та за спільні кошти подружжя. Починаючи з 1998 року позивач з дружиною проживали у житловому будинку [ADDRESS] , одночасно ним на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., здійснювалося самочинне будівництво нового житлового будинку та погрібу. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . 11 листопада 2008 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала попередню заяву та відмовилася від належного їй спадкового майна після померлої [PERSON] . При цьому, [PERSON] 11 листопада 2008 року подала до Вишгородської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після померлої [PERSON] , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала цю заяву та звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , де серед спадкового майна, зокрема, зазначила: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до указаної заяви [PERSON] не зазначала спірну земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 07 серпня 2009 року Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Єременко Т.М. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зареєстроване у реєстрі за № 1-3075. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 07 серпня 2009 року, спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з: - житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 3783 від 26 червня 1998 року і зареєстрованого у Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 38, номер запису 100 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав за реєстраційним номером 27409309, номер витягу з реєстру 22869216 від 28 травня 2009 року; самовільно переобладнано: в житл. буд. Літ . А-1 прим. 1-2 в нежитлове (заг. площею 15.2 кв. м.), прим. 1-6 в нежитлове (заг. площею 1.0 кв. м.); - самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом), погріб - «Г». Позивач вважає, що Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. незаконно включено до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г», у зв`язку з чим, дане свідоцтво підлягає визнанню недійсним у частині права на спадщину на самовільно збудований житловий будинок та погріб, що підтверджується нижченаведеним. Пунктом 216 Інструкції передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлювального документа, витяг з Реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. За відсутності у спадкоємця правовстановлюючих документів нотаріус роз`яснює йому процедуру оформлення спадщини в судовому порядку. Отже, оскільки до спадкоємця переходять тільки ті права і обов`язки, які мав спадкодавець, підстав для видачі спадкоємцю свідоцтва про паво на спадщину на самочинне будівництво, яке спадкодавець не набув, немає. [PERSON] не мала законних підстав для оформлення права власності на самочинне будівництво оскільки: особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на якій знаходиться самочинне будівництво, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, [PERSON] за життя не набула право власності на самочинне будівництво, побудоване мною на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому вчинення нотаріальної дії - видача свідоцтва про право власності на спадщину на самочинне будівництво, суперечить законодавству України. Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. всупереч вимогам діючого на момент видачі свідоцтва про право на спадщину законодавства України, незаконно включено до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г», оскільки на момент відкриття спадщини зазначене самовільно збудоване майно не перебувало у власності померлої [PERSON] і не входило до складу її спадкового майна. Оскільки самочинне будівництво, яке Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. було незаконно включено до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року, було побудовано позивачем за власні кошти на земельній ділянці, яка є спільною сумісною власністю подружжя ( [PERSON] та [PERSON] ), вбачається порушення його та [PERSON] майнових прав у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] . Таким чином, з урахуванням наведеного вбачається, що збудовані позивачем житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом), погріб - «Г» на земельній ділянці, що є спільною сумісною власністю подружжя, належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про незаконність включення його до спадкового майна, на яке Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року та в подальшому зареєстровано право власності на ім`я [PERSON] . Що стосується строків позовної давності. Згідно ст. 256, 257 ЦП України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушення своїх прав, а саме про те, що на здійснене позивачем самочинне будівництво було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] позивач дізнався під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 201/8500/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та акту на право власності на земельну ділянку. В свою чергу, про наявність справи № 201/8500/16-ц позивачу стало відомо влітку 2016 року, під час розгляду справи № 201/4628/16-ц за його позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Про існування свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] він не міг знати, оскільки був впевнений, що після смерті [PERSON] його дружина - [PERSON] отримає свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26 червня 1998 року. Крім того, він не був присутнім під час проведення нотаріальних дій 07 серпня 2009 року, коли Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зареєстроване у реєстрі за № 1-3075. Та будь-яким чином не міг дізнатися про відмову його дружини приймати спадщину та про її прийняття [PERSON] , оскільки така інформація є нотаріальною таємницею. Отже, позивач дізнався про існування даного свідоцтва про право на спадщину саме у 2016 році і це підтверджується тим, що він почав писати скарги до Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області (від 20 вересня 2017 року), до Головного територіального управління юстиції у Київській області (від 04 жовтня 2017 року), в яких просив надати роз`яснення з приводу правомірності дій Державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. при оформленні спадкових прав. Позивач вважає, що дане свідоцтво порушує його права як власника і спадкоємця, звернення до нотконтори і відповідачів з цих питань ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що дійсно дійсно [PERSON] , яка згідно свідоцтва про зміну імені від 05 липня 2016 року змінила своє прізвище на [PERSON] , є колишньою дружиною позивача, а також донькою [PERSON] та онукою [PERSON] , які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала позивачу та його колишній дружині на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997 року, а також на підставі договору дарування від 25 лютого 1998 року. 26 червня 1998 року вищевказана квартира була відчужена ними на користь третіх осіб на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., з метою придбання земельної ділянки зі старим будинком для подальшого будівництва нового дому для їх сім`ї за спільні кошти із сімейного бюджету. 26 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] (матір`ю відповідачки [PERSON] ) було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 605 кв. м., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. Того ж дня, 26 червня 1998 року, [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті усе своє майно заповіла [PERSON] . Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. одразу ж після посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Складання заповіту було гарантом того, що будинок, придбаний за спільні сумісні кошти подружжя [PERSON] , але оформленого на [PERSON] , після смерті останньої залишиться у власності сім`ї сторін. 05 серпня 1998 року між [PERSON] (дочкою [PERSON] та колишньою дружиною позивача) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] придбала у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на праві власності на підставі державного акту на прав приватної власності на землю серії ДПД*№ 014676 від 24 червня 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21 травня 1998 року № 894. При цьому, на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року, [PERSON] перебувала з позивачем у шлюбі, та вказаний договір було укладено в інтересах сім`ї та за спільні кошти подружжя. Починаючи з 1998 року позивач з дружиною проживали у житловому будинку [ADDRESS] , одночасно ним на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., здійснювалося самочинне будівництво нового житлового будинку та погрібу. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . 11 листопада 2008 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала попередню заяву та відмовилася від належного їй спадкового майна після померлої [PERSON] . При цьому, [PERSON] 11 листопада 2008 року подала до Вишгородської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після померлої [PERSON] , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала цю заяву та звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , де серед спадкового майна, зокрема, зазначила: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до указаної заяви [PERSON] не зазначала спірну земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 07 серпня 2009 року Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Єременко Т.М. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зареєстроване у реєстрі за № 1-3075. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 07 серпня 2009 року, спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з: - житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 3783 від 26 червня 1998 року і зареєстрованого у Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 38, номер запису 100 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав за реєстраційним номером 27409309, номер витягу з реєстру 22869216 від 28 травня 2009 року; самовільно переобладнано: в житл. буд. Літ . А-1 прим. 1-2 в нежитлове (заг. площею 15.2 кв. м.), прим. 1-6 в нежитлове (заг. площею 1.0 кв. м.); - самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом), погріб - «Г». Позивач вважає, що Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. незаконно включено до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г», у зв`язку з чим, дане свідоцтво підлягає визнанню недійсним у частині права на спадщину на самовільно збудований житловий будинок та погріб, що підтверджується нижченаведеним. Згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно положень ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. За гл.7 Закону «Про нотаріат» та п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2004 року № 20/5 (ред. від 03 липня 2009 року, яка діяла на момент видачі свідоцтва про право на спадщину) нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи. Пунктом 216 Інструкції передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлювального документа, витяг з Реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. За відсутності у спадкоємця правовстановлюючих документів нотаріус роз`яснює йому процедуру оформлення спадщини в судовому порядку. Отже, оскільки до спадкоємця переходять тільки ті права і обов`язки, які мав спадкодавець, підстав для видачі спадкоємцю свідоцтва про паво на спадщину на самочинне будівництво, яке спадкодавець не набув, немає. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняттям його в експлуатацію. Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення нормою статті 331 ЦК України не передбачено. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-131цс14. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою, свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Право власника на забудову, як зазначено у ч. 3 ст. 375 ЦК України, здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил. З урахуванням наведеного, вбачається, що [PERSON] не мала законних підстав для оформлення права власності на самочинне будівництво оскільки: особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на якій знаходиться самочинне будівництво, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, [PERSON] за життя не набула право власності на самочинне будівництво, побудоване мною на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому вчинення нотаріальної дії - видача свідоцтва про право власності на спадщину на самочинне будівництво, суперечить законодавству України. Пунктом 8 Інструкції встановлено, що нотаріуси зобов`язані відмовляти у вчиненні нотаріальної дії у разі її невідповідності законодавству України або чинним міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та п. 31 Інструкції нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України. Таким чином, Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. всупереч вимогам діючого на момент видачі свідоцтва про право на спадщину законодавства України, незаконно включено до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г», оскільки на момент відкриття спадщини зазначене самовільно збудоване майно не перебувало у власності померлої [PERSON] і не входило до складу її спадкового майна. За нормами ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому за нормами статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом, перелік яких не є вичерпним. Як роз`яснив Верховний Суд України, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (абз. 3 п. 27 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»). Оскільки самочинне будівництво, яке Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. було незаконно включено до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року, було побудовано позивачем за власні кошти на земельній ділянці, яка є спільною сумісною власністю подружжя ( [PERSON] та [PERSON] ), вбачається порушення його та [PERSON] майнових прав у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] . Тобто, Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. до спадкового майна, на яке було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року, було включено майно - самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом), погріб - «Г», яке належить позивачу та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Зазначена правова позиція міститься постанові Верховного суду України від 07 вересня 2016 року по справі № 6-47цс16. Таким чином, з урахуванням наведеного вбачається, що збудовані позивачем житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом), погріб - «Г» на земельній ділянці, що є спільною сумісною власністю подружжя, належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про незаконність включення його до спадкового майна, на яке Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року та в подальшому зареєстровано право власності на ім`я [PERSON] . Що стосується строків позовної давності. Згідно ст. 256, 257 ЦП України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушення своїх прав, а саме про те, що на здійснене позивачем самочинне будівництво було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] позивач дізнався під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 201/8500/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та акту на право власності на земельну ділянку. В свою чергу, про наявність справи № 201/8500/16-ц позивачу стало відомо влітку 2016 року, під час розгляду справи № 201/4628/16-ц за його позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Про існування свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] він не міг знати, оскільки був впевнений, що після смерті [PERSON] його дружина - [PERSON] отримає свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26 червня 1998 року. Крім того, він не був присутнім під час проведення нотаріальних дій 07 серпня 2009 року, коли Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зареєстроване у реєстрі за № 1-3075. Та будь-яким чином не міг дізнатися про відмову його дружини приймати спадщину та про її прийняття [PERSON] , оскільки така інформація є нотаріальною таємницею. Отже, позивач дізнався про існування даного свідоцтва про право на спадщину саме у 2016 році і це підтверджується тим, що він почав писати скарги до Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області (від 20 вересня 2017 року), до Головного територіального управління юстиції у Київській області (від 04 жовтня 2017 року), в яких 3 просив надати роз`яснення з приводу правомірності дій Державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. при оформленні спадкових прав. До 2016 року позивач не знав та не міг знати про те, що на здійснене позивачем самочинне будівництво, яке належить їм з [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , у зв`язку з чим вважаю, що перебіг позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 07 серпня 2009 року, повинен починатися саме з моменту коли він дізнався та міг дізнатися про порушення свого права, а саме - з 2016 року. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року у справі № 201/8500/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Вишгородська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] , укладений 05 серпня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Іщенко Н.Д., номер в реєстрі 4549; визнання за позивачем права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:03:209:0028, площею 0,0617 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; скасування державної реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку. Судом було встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що 26 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Іщенко Н.Д. за реєстровим № 3783, за умовами якого на користь [PERSON] [PERSON] відчужила належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09 червня 1995 року житловий будинок з господарчими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 605 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Приватний нотаріус Іщенко Н.Д. надаючи свої письмові пояснення під час розгляду справи № 201/8500/16-ц Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська зазначила, що під час реєстрації правочину у приміщенні нотаріальної контори, окрім [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , також знаходилися чоловік [PERSON] та її мати [PERSON] . При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу домоволодіння покупці мали намір оформити також і договір купівлі-продажу земельної ділянки, однак з`ясувалося, що продавець [PERSON] не отримала державний акт на право власності. А тому, [PERSON] , подружжя [PERSON] та [PERSON] погодили між собою, що договір купівлі-продажу земельної ділянки буде укладено пізніше. При посвідченні договору купівлі-продажу земельної ділянки також була присутня [PERSON] .. У цей же день, 26 червня 1998 року, [PERSON] склала заповіт, за яким все своє майно заповідала [PERSON] . У подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 05 серпня 1998 року приватним нотаріусом ДМНО Іщенко Н.Д. за реєстровим № 4549, [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0.0617 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Указана земельна ділянка належала [PERSON] на праві власності на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ДПД*№014676 від 24 червня 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21 травня 1998 року № 894. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина, яка складалася з: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; майнового паю на загальну суму 778 грн.; земельної ділянки площею 4.34 га (кадастровий номер 1422483900:14:000:0002), яка розташована на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, грошового внеску, який знаходиться на зберіганні в ощадному банку села Лютіж №8151/020 на рахунку № [NUMBER]. 11 листопада 2008 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала попередню заяву та відмовилася від належного їй спадкового майна після померлої [PERSON] . При цьому, [PERSON] 11 листопада 2008 року подала до Вишгородської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після померлої [PERSON] , яка мешкала у [ADDRESS] , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала цю заяву та звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , де серед спадкового майна зазначила: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; майновий пай на загальну суму 778 грн.; земельну ділянку площею 4,34 га (кадастровий номер 1422483900:14:000:0002), яка розташована на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області; грошовий внесок, який знаходиться на зберіганні в ощадному банку села Лютіж № 8151/020 на рахунку № [NUMBER] . Відповідно до указаної заяви [PERSON] не зазначала спірну земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] набула право власності на домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] , виданого Вишгородською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07 серпня 2009 року за реєстровим № 1-3075. Відтак, посилання відповідача - [PERSON] у своєму відзиві на позов на те, що земельна ділянка по [ADDRESS] , площею 605 кв. м. на якій знаходиться домоволодіння, в тому числі й самовільно збудовані житловий будинок «В-2» та погріб «Г», була приватизована позивачем та [PERSON] без відома [PERSON] та її померлої матері - [PERSON] , про що цей відповідач дізналася тільки у 2016 році, спростовується належними доказами, наданими під час розгляду Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року справи № 201/8500/16-ц. [PERSON] від самого початку була обізнана про укладення договору купівлі-продажу її донькою [PERSON] , що також було підтверджено приватним нотаріусом Іщенко Н.Д., оскільки остання була присутня при укладенні даного договору купівлі-продажу земельної ділянки, приймала участь у всіх перемовинах. Фактично склалась ситуація, коли колишня дружина позивача [PERSON] , саме з якою у позивача виникли спірні правовідносини щодо спільного майна, продуманими діями, використовуючи родинні зв`язки зі своєю матір`ю [PERSON] має на меті позбавити його права на майно, яке було спільно набуто ними під час перебування у шлюбі, що підтверджується наступним. [PERSON] , яка згідно із свідоцтвом про зміну імені від 05 липня 2016 року змінила своє прізвище на [PERSON] , є колишньою дружиною позивача, а також донькою [PERSON] та онукою [PERSON] , які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Указана квартира належала мені та його колишній дружині на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997 року, а також на підставі договору дарування від 25 лютого 1998 року. У подальшому вищезазначена квартира була відчужена ними на користь третіх осіб на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Іщенко Н.Д. з метою придбання земельної ділянки зі старим будинком для подальшого будівництва нового дому для їхньої сім`ї за спільні кошти із сімейного бюджету. Тому, у цей же день [PERSON] в присутності позивача, його дружини, матері дружини уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 605 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . А 05 серпня 1998 року між колишньою дружиною позивача та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] придбала у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., перебуваючи з позивачем у шлюбі, та, укладаючи даний договір в інтересах сім`ї та за спільні кошти подружжя. В силу вимог ст. 60 СК України, вказана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя. Відтак, починаючи з 1998 року позивач з дружиною проживали у житловому будинку [ADDRESS] , одночасно ним на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., здійснювалося самочинне будівництво нового житлового будинку та погрібу. Для правильного вирішення цього спору необхідним є встановлення фактичних обставин, а саме, встановлення факту, хто саме користувався даною земельною ділянкою, хто здійснював будівництво самочинного житлового будинку «В-2», оскільки [PERSON] доводить, що ця земельна ділянка перейшла у її користування автоматично згідно вимог закону, і саме вона здійснювала «реконструкцію існуючої там будівлі», а будівництва нового будинку взагалі не було. Відповідно до Акту від 20 листопада 2017 року, складеного сусідами та затвердженого головою квартального комітету, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2004 року, в той час, як позивач, починаючи з 1998 року до 2016 рік (до розірвання шлюбу) постійно проживав за даною адресою, користувався земельною ділянкою та за час проживання здійснив будівництво нового жилого будинку для своєї сім`ї на даній земельній ділянці. Згідно із відповіддю Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 14 липня 2017 року за № 15607Є/10/04-36-13-02.11 [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON] ) є платником земельного податку, у власності якої перебуває земельна ділянка площею 0.0617 га, за адресою: [ADDRESS] . Відтак, на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року, [PERSON] перебувала з позивачем у шлюбі, та вказаний договір було укладено в інтересах сім`ї та за спільні кошти подружжя, а отже, в силу вимог ст. 60 СК України, вказана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, вони разом з дружиною під час перебування у шлюбі користувались даною земельною ділянкою та позивачем для сім`ї було побудовано самовільно збудований житловий будинок - «В-2» (незакінчене будівництво) та погріб - «Г» на цій земельній ділянці. Тому, включення Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г» є незаконним, у зв`язку з чим, дане свідоцтво підлягає визнанню недійсним у частині права на спадщину на самовільно збудований житловий будинок та погріб. На даний час ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/4628/6-ц від 17 липня 2017 року зупинено провадження у справі за позовом позивача до [PERSON] про поділ майна подружжя до набрання законної сили рішенням по цивільній справі № 201/8500/16-ц. Відповідач [PERSON] наполягає у своєму відзиві на позовну заяву на тому, що відсутнім є факт будівництва нової самочинної будівлі, а посилається на те, що нею було добудовано шляхом реконструкції існуючий житловий будинок, що не відповідає дійсності з огляду на наступне. Мало місце будівництво новоствореного об`єкту нерухомості (самочинного) поруч зі старою будівлею на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , і є спільною сумісною власністю подружжя, а не реконструкція старої будівлі. Додатком Б до ДБН А.2.2-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва» визначено, що «Реконструкція - це перебудова існуючих об`єктів виробничого та цивільного призначення, пов`язана з удосконаленням виробництва, підвищенням його техніко-економічного рівня та якості вироблюваної продукції, поліпшенням умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміною основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри).» Згідно з приміткою до Додатку Б ДБН А.2.2-3-2004 в поняття «існуюче» входить наявність конструктивної схеми з несучими і огороджувальними конструкціями та фундаментами. «Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, визначено, що «Капітальний ремонт будинку - комплекс ремонтно-будівельних робіт, пов`язаних з відновленням або поліпшенням експлуатаційних показників будинку, із заміною або відновленням несучих або огороджувальних конструкцій, інженерного обладнання та обладнання протипожежного захисту без зміни будівельних габаритів об`єкта та його техніко - економічних показників.». «Перепланування - до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.» Визначення поняття «нове будівництво» міститься у ДБН А.2.2-3: 2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», де зазначено, що «Нове будівництво - будівництво будинків, будівель, споруд, їх комплексів, що здійснюється з метою створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури». Цивільним законодавством визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - земельна ділянка площею 608 кв. м., яка розташована за адресою [ADDRESS] , належить гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року № 4549. На якій самовільно побудовано: житловий будинок В-2 (незакінчене будівництво), погріб Г. Самовільно переобладнано в житловий будинок літ. А прим. 1-2 в нежитлове (заг. площею 15.2 кв. м), прим. 1-6 в нежитлове (заг. площею 1.0 кв. м.). Відтак, посилання [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву на відсутність нового самовільно побудованого житлового будинку не відповідає дійсності, що підтверджується належними доказами. [PERSON] фактично намагається видати будівництво нового житлового будинку В-2 (незакінчене будівництво) за реконструкцію старого А прим. 1-2 (заг. площею 15.2 кв. м), прим. 1-6 (заг. площею 1.0 кв. м.). Однак, це різні будівлі, і позивач не оскаржує вищезазначене свідоцтво в частині видачі свідоцтва на домоволодіння, а лише в частині включення Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року самовільно збудованого житлового будинку - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погрібу - «Г». Згідно ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 2 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку з натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування злитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту статей 47, 49 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії з підстав, визначених ст. 49 Закону. Нотаріусом позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що подані нею документи не відповідають вимогам законодавства. Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії викладені в ст. 47 Закону, згідно з якою для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства. З аналізу вказаної норми вбачається, що нотаріус перевіряє лише форму складання документу. Таким чином, нотаріусом надано оцінку договору, заповіту, який недійсним чи нікчемним у встановленому законом порядку не визнано, а нотаріусом зроблений висновок, що вказаний заповіт нібито не відповідає вимогам законодавства, що ставляться до зазначеного документу та відмовлено у видачі свідоцтва. Відповідно до ст. 2, 318 ЦК України річ (майно) може знаходитись у власності фізичних осіб. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. З, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат». Частиною 1 ст. 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до ст. 49 Закону нотаріус, який вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить законодавству України. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії керуються законами України та нормативними актами. Статтею 50 Закону передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до п. 23 постанови № 7 Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину позивач має право звернутись до суду за правилами позовного провадження. Позивач в інший спосіб, крім звернутися з цивільним позовом до суду , захистити своє порушене право не може. Вказані дії нотаріуса порушують діюче законодавство, оскільки загальні підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій повністю перераховані у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», та відносно відкладення видачі свідоцтва про права на спадщину конкретно вказані у Розділі II, Главі 10, ст. 4.13. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України який затверджено наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з нижчевказаними позовними вимогами про видачу свідоцтва про право на спадщину та інш., які він вважає законними та обґрунтованими. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з врахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача чи третіх осіб стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та поновити (визнати поважними причини пропуску строку) позивачу [PERSON] строк на звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 07 серпня 2009 року, виданого Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. та зареєстроване у реєстрі за № 1-3075, по [ADDRESS] , площею 605 кв. м.: в частині видачі свідоцтва на самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г», які розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 серпня 2009 року, виданого Державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М. та зареєстроване у реєстрі за № 1-3075, по [ADDRESS] , площею 605 кв. м.: в частині видачі свідоцтва на самовільно збудовані житловий будинок - «В-2» (незакінчений будівництвом) та погріб - «Г», які розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 605 кв. м., визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку, що у сукупності складають об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок - «В-2» та погріб - «Г», що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] , державного нотаріуса Вишгородської нотаріальної контори Київської області Єременко Т.М. і [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір з кожного з цих відповідачів окремо по 3 150 грн., а всього 9 450 грн.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved