Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє представник - адвокат [PERSON], звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування - виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини та виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 26.10.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Стахановського міського управління юстиції у Луганській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що цього ж дня складено відповідний актовий запис за № 554. За час шлюбу у них народилася дитина - [PERSON], [INFO]. Зазначає, що згідно з довідкою від 12.01.2018 року № 93/а, виданою ТОВ «Управління житлом», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], разом з нею зареєстровані: донька [PERSON], [INFO] (донька від попереднього шлюбу); донька [PERSON], [INFO] (донька від спільного шлюбу із відповідачем); чоловік [PERSON] (відповідач). В даній довідці також вказано, що [PERSON] не проживає згідно з актом № 93 від 12.01.2018 року. Представник позивача вказує, що згідно з актом про відсутність (непроживання) особи за місцем реєстрації № 93 від 12.01.2018 року, складеного та підписаного [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]) вбачається, що [PERSON] у квартирі № [ADDRESS] не проживає з 25 липня 2017 року і по даний час. Крім того, зауважує, що відповідно до висновку від 12.09.2017 року за зверненням [PERSON] виданим Ужгородським ВП ГУНП в Закарпатській області, відповідач протягом тривалого часу не проживає спільно з позивачкою та переїжджаючи від позивачки залишив з нею дітей (в т.ч. і дитину від спільного шлюбу), взявши з собою сімейні грошові кошти в сумі двадцять тисяч гривень для особистого харчування. Вказує, що з часу припинення спільного проживання відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Разом з тим, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої доньки [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. Водночас, донька позивача часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, але не зважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, відповідач не наводить. Вважають, що така позиція відповідача, як батька неповнолітньої [PERSON], шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Представник позивача зазначає, що оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що в даному випадку немає обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, очевидною є доцільність задоволення позовних вимог матері та надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька Під час розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги, про що подав відповідну письмову заяву про зміну (уточнення) позовних вимог від 18.05.2018 року, яку долучено до матеріалів справи та направлено її копію представником позивача іншим учасником справи, згідно з якою просить позовними вимогами вважати наступні вимоги: надати дозвіл на виготовлення проїзного документа та виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Болгарія, Республіки Румунія, Республіки Австрія, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Федеративної Республіки Німеччини, Португальської Республіки, Республіки Польща, Республіки Словаччина, Республіки Угорщина, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Республіки Молдова, Латвійської Республіки. Турецької Республіки, Республіки Хорватія, Чорногорії, Арабської Республіки Єгипет, Грузії, Тунісу, Об'єднаних Арабський Еміратів, Королівства Таїланд, Республіки Шрі-Ланка та Республіки Індія, у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], [INFO], строком на один рік з дня набрання рішенням суду законної сили. Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, при цьому подали через канцелярію суду заяву та клопотання відповідно, згідно з якими просять розглянути справу без їх участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та не заперечують проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, виплату поштового переказу, а також в порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки не повідомлено, відзив протягом строку, встановленого судом відповідно до положень ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач не подав та клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Представник органу опіки та піклування - виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач та її представник. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2013 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданим 26.10.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Стахановського міського управління юстиції у Луганській області (актовий запис за № 554). Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження останньої серії [NUMBER], виданим 15.04.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Стахановського міського управління юстиції у Луганській області (актовий запис за № 181). Спільна донька сторін проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. З копії довідки від 12.01.2018 року № 93/а, виданої ТОВ «Управління житлом», вбачається, що позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS], та разом з нею зареєстровані: донька [PERSON], [INFO]; донька [PERSON], [INFO]; чоловік [PERSON]. При цьому, у зазначено у цій довідці, відповідач не проживає за вказаною адресою згідно з актом № 93 від 12.01.2018 року. Відповідно до акту про відсутність (непроживання) особи за місцем реєстрації від 12.01.2018 року № 93, який складений та підписаний мешканцями будинку - [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]), відповідач [PERSON] у квартирі № [ADDRESS] не проживає з 25.07.2017 року і по даний час. Позивач має намір з спільною донькою виїхати за кордон, для чого необхідно виготовити проїзні документи для виїзду дітей за кордон, що потребує письмової згоди батька дитини. Отримати таку згоду в добровільному порядку позивач не має можливості. Частиною 2 ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 ч. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені один із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Аналогічну позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі № 6-15цс17. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За приписами ч. 1 ст. 154, ч. 1 ст. 155 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги необґрунтовану відсутність згоди батька на виготовлення проїзного документа та виїзду дитини за кордон із обумовленою метою і пов'язане з цим фактичне обмеження права дитини, суд вважає, що в інтересах дитини позов згідно з уточненими позовними вимогами слід задовольнити повністю та надати дозвіл на виготовлення проїзного документа та виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Болгарія, Республіки Румунія, Республіки Австрія, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Федеративної Республіки Німеччини, Португальської Республіки, Республіки Польща, Республіки Словаччина, Республіки Угорщина, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Республіки Молдова, Латвійської Республіки. Турецької Республіки, Республіки Хорватія, Чорногорії, Арабської Республіки Єгипет, Грузії, Тунісу, Об'єднаних Арабський Еміратів, Королівства Таїланд, Республіки Шрі-Ланка та Республіки Індія, у супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] строком на один рік з дня набрання рішенням суду законної сили У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 704,80 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved