Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

[PERSON] 03.02.2015р. звернувся до Міністерства внутрішніх справ України із заявою, за якою просив відкрити кримінальне провадження відносно осіб Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві, винних у наданні до суду завідомо неправдивих відомостей. Розгляд заяви, як це вбачається з листа заступника начальника Головного слідчого управління МВС України від 03.04.2015р., було доручено Святошинському РУ ГУ МВС України в м. Києві, а копію заяви направлено до прокуратури м. Києва в порядку ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», для розгляду в межах компетенції. Начальник відділення слідчого відділу Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітан міліції Коширець А.В. за результатами розгляду заяви листом від 17.03.2015р. повідомив [PERSON], що відкриття кримінального провадження відносно працівників Святошинського райуправління не входить до компетенції слідчого відділу Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Не погодившись з вказаним висновком, [PERSON] в квітні 2015 року заявив позов до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві, за яким просив стягнути за рахунок державного бюджету на свою користь 500000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача. Позивач в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві. Представник відповідача Ничипоренко Г.І. просила відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю. Представник третьої особи в суд не прибув. Вислухавши сторони, дослідивши надані матеріали, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за таких підстав. Так, позивач в обґрунтування позову послався, на приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон). Зі змісту ст. ст. 1, 2 Закону вбачається, що право особи на відшкодування відповідно до Закону виникає у випадках порушення її прав незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що вчинені в межах кримінального, адміністративного переслідування, або при проведенні оперативно-розшукових заходів, тобто в межах конкретної кримінальної, оперативно-розшукової справи, чи справи про адміністративне правопорушення. Крім того, факти порушень мають бути встановлені чи підтверджені певним процесуальним рішенням цих органів. Обов'язок довести факт заподіяння шкоди лежить на позивачеві. Доказів, що відповідають приписам ст.ст. 1, 2 Закону суду не надано. Висновок відповідача за результатами розгляду заяви позивача не може бути визнаний таким доказом, оскільки він виконаний в порядку встановленого Законом України «Про звернення громадян». Відхиляє суд посилання позивача на ст. 230 ЦК України, щодо визнання недійсним правочину в наслідок обману, оскільки сторони в договірних відносинах не перебувають. Що стосується доводів про порушення відповідачем при розгляді заяви вимог кримінально-процесуального законодавства, Закону України «Про звернення громадян», то такі доводи можуть бути розглянуті в межах адміністративного спору (якщо такий існує),чи в порядку оскарження рішення, дій, бездіяльності слідчого, прокурора, тобто такі доводи виходять за межі судового розгляду. Отже, суд приходить до висновку, що права позивача в сенсі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не порушені, а тому підстав для задоволення вимог позову не вбачається.

Outcome: dismissed