Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] (далі-відповідач) про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що з 25.11.1994 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Після укладення шлюбу, вони стали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство, відносини в сім`ї були нормальні. Від спільного шлюбу у них, [INFO] народилася дочка, [PERSON] . За період спільного шлюбу із відповідачкою вони набули у спільну сумісну власність певне нерухоме та рухоме майно, яке спільно використовували. Протягом тривалого періоду сімейні відносини були нормальними, завжди знаходили порозуміння та спільну мову у їхніх відносинах, кожен із них вносив у сім`ю гармонію і необхідний достаток. Всі питання, які так чи інакше стосувалися сім`ї та членів родини обговорювалися та вирішувалися спільно. Однак протягом 2018 року сімейні відносини різко змінилися і погіршилися, через деякий час почали виникати певні неприязні стосунки, що стали причиною розпаду сім`ї та припиненням шлюбних стосунків. На ґрунті цього виникла обстановка напруженості та дратівливості у відносинах. З метою врегулювання ситуації та вирішення проблеми, що склалася у сімейному житті позивач запропонував відповідачці прийняти спільне рішення про припинення шлюбу, однак на його пропозицію відповідачка не погодилася. Окрім того розірвати шлюб в органах РАЦС, що при наявності на утриманні подружжя малолітньої дитини неможливо. Протягом 2018-2019 року [PERSON] взагалі перестала цікавитися інтересами та проблемами позивача особисто, неодноразово виникали фінансові претензії. На ґрунті цього погіршилась обстановка напруженості та дратівливості у наших відносинах. Всі ці події та суперечки призвели до розпаду сім`ї та припинення шлюбу. 25.11.2019 року, з пропозиції відповідача, для врегулювання такої ситуації і недопущення у подальшому ніяких майнових та правових спорів позивач із відповідачкою уклали ряд цивільно-правових угод - шлюбний договір; договір про поділ спільного сумісного майна, яким визначено право власності на окремі об`єкти; договір про місце проживання дитини та визначення участі батьків у вихованні. Після цього позивач прийняв для себе остаточне рішення про повне припинення сімейних стосунків та розірвання шлюбу із відповідачкою. З того моменту і на даний час, він ніяких шлюбних та сімейних відносин з відповідачкою не підтримує, спільне господарство ними не ведеться. З урахуванням вищевказаних угод ніяких спорів щодо проживання та утримання дитини, чи спорів майнового характеру між ним та відповідачкою не має. Примирення та подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Тому, позивач просить: розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, який зареєстрований 25.11.1994 року Миколаївським міським відділом реєстрації одружень, актовий запис № 1600. Ухвалою суду від 01.04.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідач отримала 25.05.2020 р., у встановлений судом строк подала відзив на позов, яким позовні вимоги визнала. Також просила визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу (серія [NUMBER] ), 25.11.1994 року Миколаївським міським відділом реєстрації одружень між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1600. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] » (а.с. 5). В період шлюбу у сторін по справі народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). 25.11.2019 року, позивач із відповідачкою уклали ряд цивільно-правових угод - шлюбний договір; договір про поділ спільного сумісного майна, яким визначено право власності на окремі об`єкти; договір про місце проживання дитини та визначення участі батьків у вихованні (а.с. 7-13). Як вказав позивач, а відповідач визнала, сімейне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення господарства, конфлікти в сім`ї. Примирення та подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Проте, дане питання стороною у справі не порушувалося. Окрім того, як зазначає сама відповідач у відзиві, що між нею та позивачем не існує спору з приводу майна та значення місця проживання дитини, що підтверджено відповідними угодами. Зокрема, п. 1.3 договору про місце проживання дитини, визначення участі батьків у вихованні дитини від 25.11.2019 року місце проживання їхньої неповнолітньої дочки [PERSON] визначено місце проживання матері - [PERSON] . Проте, з метою уникнення можливих ускладнень з боку державних органів (наприклад, недостатність нотаріально посвідченої угоди щодо визначення місця проживання дитини для виїзду за кордон на відпочинок), відповідач просила додатково визначити у даному рішенні суду місце проживання дитини [PERSON] з нею - [PERSON] . Проте, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, позивачем заявлено вимогу лише щодо розірвання шлюбу, яку визнала відповідач, тому підстав для розгляду вимоги відповідачки щодо визначення у даному рішенні суду місця проживання дитини [PERSON] з нею не вбачається. Приймаючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права інших осіб, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судові витрати складаються з судового збору в розмірі 840,80 грн. (документально підтверджені а.с. 1). Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України 420,40 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача. При цьому решту 420,40 грн., згідно ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету, оскільки відповідач визнав позов. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved