Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

[PERSON] 12.02.2019 року звернувся до Козівського районного суду Тернопільської області із вищевказаним позовом, в якому просив: зобов`язати ТзОВ «Радехівський цукор» видати йому, [PERSON] належно оформлену трудову книжку; стягнути з ТзОВ «Радехівський цукор» на його користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 02.12.2018 року до 13.02.2019 року у розмірі 51927,28 грн.; стягнути з ТзОВ «Радехівський цукор» на його користь 20000,00 грн. моральної шкоди та понесені ним судові витрати (а.с.4). Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що він працював на посаді слюсара-оператора газово-вапняної печі у ТзОВ «Радехівський цукор». 01.12.2018 року його звільнено із займаної посади, однак у день звільнення, незважаючи на те, що він перебував на роботі, йому не видано трудової книжки, наказу про звільнення та довідки про середньомісячну заробітну плату без будь-яких пояснень. В подальшому він неодноразово звертався до адміністрації підприємства, однак йому було відмовлено у видачі трудової книжки, наказу про звільнення та довідки про середньомісячну зарплату. У зв`язку з цими обставинами, на підставі ч.4 ст.235 КЗпП України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки та моральну шкоду. Ухвалою судді від 13.03.2019 року постановлено відкрити провадження у справі та призначити судове засідання, а розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.26). 22.07.2019 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій він просив, серед іншого, стягнути з ТзОВ «Радехівський цукор» середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки за період з 02.12.2018 року до 23.07.2019 року у розмірі 114380,36 грн. та судові витрати (пов`язані зі правничою допомогою адвоката) у розмірі 6018,00 грн.. При цьому, інші позовні вимоги залишилися незмінні (а.с.35-36). 22.07.2019 року від представника відповідача на адресу суду також надійшов відзив на позовну заяву, у якій він просив відмовити у задоволенні позову до ТзОВ «Радехівський цукор». У поданому відзиві представник відповідача зазначив, що 19.02.2018 року позивач був прийнятий на роботу слюсарем-оператором ТзОВ «Радехівський цукор» на час проведення ремонтних робіт. В подальшому, 17.09.2018 року позивача було переведено на посаду оператора лінії у виробництві харчової продукції, при цьому термін дії договору залишився той же ж. Вказує, що п.19 договору, укладеного з позивачем передбачено, що останній день ремонтних робіт у конкретному цеху Козівського підрозділу визначається на підставі наказу генерального директора ТзОВ «Радехівський цукор». Для працівників цеху газовапнякових печей виробничий сезон закінчувався 01.12.2018 року, що встановлено наказом генерального директора підприємства від 27.11.2018 року №252. Останній робочий день позивача 01.12.2018 року (субота). Присутність на робочому місці [PERSON] підтверджується, на переконання представника відповідача, табелем обліку використання робочого часу від 03.12.2018 року. Вказує, що звільнених працівників 01.12.2018 року було ознайомлено із наказом про звільнення та видано трудові книжки. При цьому, на думку представника відповідача, позивач ухилився від отримання трудової книжки і незважаючи на неодноразові повідомлення його телефоном менеджером з кадрів [PERSON] та обіцянки забрати трудову книжку так її і не отримав. Вважає, що оскільки працівник був присутній на роботі 01.12.2018 року то не було підстав повідомляти його поштою про необхідність отримання трудової книжки, а надіслати таку поштою можна лише у випадку наявної згоди працівника на це. Крім того, зазначає, що усі грошові кошти, належні при звільненні були оплачені в наступні робочі дні після звільнення 03.12.2018 року та 04.12.2018 року шляхом перерахування на картковий рахунок. Звертає увагу суду також на те, що відповідальність відповідача за несвоєчасну видачу трудової книжки настає лише за умови встановлення вини власника або уповноваженого ним органу у затримці видачі трудової книжки. При цьому, представник відповідача вкотре наголошує на те, що, на його думку, позивач навмисне ухилявся від отримання трудової книжки. Крім того, представник відповідача вказує на те, що позивачем пропущено місячний строк позовної давності для подання цього позову, який слід обраховувати з 02.12.2018 року, адже позивачу було відомо про термін дії його строкового трудового договору і він позивач не просить про поновлення такого строку (а.с.42-46). В цей же день представником відповідача подано заяву про виклик і допит свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.47). 12.08.2019 року позивачем подано заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог «станом на 12.08.2019 року», у якій, серед іншого, він просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 02.12.2018 року до 23.07.2019 року у розмірі 124204,44 грн. (а.с.85-87). 22.01.2020 року позивачем подано ще одну заяву про збільшення позовних вимог «станом на 23.01.2020 року», у якій він просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 02.12.2018 року до 23.01.2020 року у розмірі 201393,64 грн. (а.с.103). Представник позивача у судовому засіданні 28.04.2020 року заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні 28.04.2020 року заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову, а судові витрати покласти на позивача. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що також визнається сторонами, що [PERSON] був прийнятий на роботу у ТзОВ «Радехівський цукор» за строковим трудовим договором на строк виконання ремонтних робіт відповідно до п.п.1, 19.1 цього Договору (а.с.58-59). Пунктом 19.1 такого договору визначено, що останній день ремонтних робіт у конкретному цехові (відділенні) Козівського підрозділу визначається на підставі наказу генерального директора ТзОВ «Радехівський цукор» (а.с.59). Наказом генерального директора ТзОВ «Радехівський цукор» №252 від 27.11.2018 року, у зв`язку із закінченням виробничого сезону 2018 року визначено, що останнім днем такого є 01.12.2018 року (а.с.66-67). Наказом (розпорядженням) відповідача №00000000871 від 30.11.2018 року [PERSON] звільнено на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с.74). Останнім робочим днем позивача за згаданим трудовим договором є 01.12.2018 року, що визнається сторонами та підтверджується табелем обліку використання робочого часу (а.с.63) та копією обхідного листка при припиненні трудового договору (контракту) [PERSON] (а.с.88-89). Факт перебування позивача 01.12.2018 року на роботі підтверджується і показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були допитані у судовому засіданні 29.01.2020 року (а.с.114-117). Однак копія наказу про звільнення та копія трудової книжки позивачу у день звільнення вручена не була, що підтверджується копією наказу про звільнення, де у графі «з наказом ознайомлені: 1 [PERSON] » відсутній будь-який підпис (а.с.74) та копією частини книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, у записі №285 від 19.02.2018 року значиться [PERSON] , а в графі 13 «Підпис про отримання трудової книжки» також відсутній будь-який підпис (а.с.68-73). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] також повідомив, що бачив позивача в черзі за трудовою книжкою, однак в подальшому він такої не отримав і він [PERSON] сказав [PERSON] передати позивачу, щоб він забрав свою трудову книжку. Також, свідок [PERSON] повідомив, що окрім [PERSON] трудові книжки не отримали ще 12 людей, про що він написав 01.12.2018 року «службову» (а.с.117). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Аналогічний обов`язок власника або уповноваженого ним органу закріплений і в абзаці 5 п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110 (надалі Інструкція). При цьому, абзацами 6 і 7 цього ж пункту закріплено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу . Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Відповідно до\~п.4.2.\~Інструкції якщо\~працівник відсутній\~на роботі\~в день\~звільнення,\~то власник\~або уповноважений\~ним орган\~в цей\~день надсилає\~йому поштове\~повідомлення із\~вказівкою про\~необхідність отримання\~трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Виходячи із системного аналізу норм ст.47 КЗпП України та зазначених положень Інструкції, у взаємозв`язку із положеннями ст.76 ЦПК України, предметом доказування у цій справі, є, серед іншого, правомірність чи неправомірність дій роботодавця у ситуації, за якої працівник з тих чи інших причин не отримав у день звільнення копії наказу про звільнення та трудової книжки. Зокрема і наявність, як вказує представник відповідача, у позивача умислу на неотримання трудової книжки та, за відсутності такого, дотримання відповідачем подальшої процедури, передбаченої нормативно-правовими актами, зокрема Інструкцією. При цьому, враховуючи положення ст.81 ЦПК України та особливості вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення чи недотримання процедури звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Такий висновок суду в повній мірі кореспондує і позиції Верховного суду, висловленій у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 23.01.2018 року у справі №273/212/16-ц. Відтак, саме відповідач, на переконання суду, повинен довести, що звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням усіх вимог трудового законодавства, зокрема в частині видачі трудової книжки та ознайомлення із наказом про звільнення, а також наявність в його діях умислу на неотримання трудової книжки та наявність доказів, якими цей факт зафіксовано. Водночас, під час розгляду справи судом, відповідачем не подано, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження доводів представника відповідача про те, що позивач не отримав трудової книжки умисно. Більше того, не надано відповідачем чи його представником доказів, якими б такий факт міг бути зафіксований, зокрема, зважаючи на наявність [PERSON] на роботі 01.12.2018 року. Так само, відповідачем та його представником не подано і судом не здобуто доказів на підтвердження інших причин невручення трудової книжки та не ознайомлення позивача із наказом про його звільнення у день такого звільнення 01.12.2018 року. Зважаючи на ці обставини, відповідачем також не надано будь-яких доказів надіслання позивачу повідомлення про необхідність отримання трудової книжки відповідно до вимог п.4.2. Інструкції. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, на підставі вказаного, суд дійшов до висновку про те, що відповідачем при звільненні [PERSON] допущено порушення вимог ч.1 ст.47 КЗпП України в частині, що стосується видачі трудової книжки, а відтак, позовна вимога позивача про стягнення з ТзОВ «Радехівський цукор» на його користь середнього заробітку за увесь час затримки у видачі трудової книжки є підставною та обґрунтованою. При цьому, наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за період затримки у видачі трудової книжки, як перевірено судом, відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Так розмір середньомісячної заробітної плати позивача визначається на підставі довідки про Індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК-5) шляхом визначення частки суми заробітної плати за останні два місяці роботи позивача (15218,82 грн. + 14043,86 грн.) та кількості цих місяців (2 місяці) і становить 14631,34 грн.. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом визначення частки середньомісячної заробітної плати та середньої кількості робочих днів за останні два місяці роботи і становить 731,57 грн. (14631,34 грн./20 днів). Відтак розмір середнього заробітку, який втрачено позивачем, у зв`язку із затримкою у видачі трудової книжки становить добуток середньоденної заробітної плати (731,57 грн.) та кількості робочих днів за період з 02.12.2018 року до 28.04.2020 року (350 робочих дні) і становитиме 256049.50 грн.. Однак, у судовому засіданні 28.04.2020 року представник позивача у своєму розрахунку просив суд стягнути з відповідача суму середнього заробітку з 03.12.2018 року до 28.04.2020 року у сумі 233099,20 грн. та виходив при цьому з середньоденної заробітної плати в сумі 731,56 грн. та кількості робочих днів 320. Проте, суд вважає, що представником позивача допущено помилки при здійсненні математичних розрахунків та знехтувано деякими математичними правилами, зокрема: при здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати не дотримано правил заокруглення дробових чисел з тисячних до сотих, оскільки 14631,34 грн./20 робочих днів становитиме 731,567 грн.. заокругливши це число до дробового числі із сотими отримаємо 731,57 грн.. Відтак, в подальшому допущено помилку і в обчисленні заборгованості за помилково пораховані 320 робочих днів, оскільки представник позивача виходив із суми середньоденного заробітку в розмірі 731,56 грн. та ще й допустив, очевидно, описку в добутку 731,56 грн. * 320 робочих днів = 234099,20 грн., а не 233099,20 грн.. Крім того, встановлено, що представником позивача допущено помилку й при обрахунку кількості робочих днів у період з 03.12.2018 року до 28.04.2020 року, кількість яких становить 350 робочих днів, а не 320 робочих днів, що підтверджується також і розрахунком кількості таких днів за допомогою онлайн сервісу [INFO] . На підставі вказаних вище обставин, очевидно обґрунтованою є і похідна позовна вимога про зобов`язання відповідача надати позивачу належним чином оформлену трудову книжку, з врахуванням вимог абз.7 п.4.1. Інструкції. При цьому, суд вважає за необхідне вказати, що захисту у судовому порядку підлягають невизнані, оспорювані чи порушені права чи інтереси особи (ч.1 ст.4 ЦПК України). Водночас, позивачем заявлено позовну вимогу про зобов`язання ТзОВ «Радехівський цукор» змінити дату звільнення [PERSON] на день фактичної видачі трудової книжки, яка на переконання суду є передчасною, оскільки трудова книжка ним ще не отримана і судом не встановлено факту порушення права позивача, передбаченого абз.7 п.4.1. Інструкції. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, яку він оцінив у 20000,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом беззаперечно встановлено, що мало місце порушення законних прав [PERSON] спричинене затримкою у видачі трудової книжки. Слід також врахувати, що позивач відстоював своє право протягом тривалого часу з причин, які не залежали від його волі. Безумовно, на переконання суду, факт звільнення позивача з допущеними порушеннями та невидача йому трудової книжки негативно вплинула на психоемоційний стан позивача і так чи інакше порушила нормальні життєві зв`язки, що вимагало у позивача додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення його порушеного права, а тому суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, однак розмір такої шкоди, яку просить стягнути позивач є очевидно завищеною, оскільки позивач у період затримки у видачі трудової книжки, з його слів, працював та отримав за це платню. Відтак, достатнім розміром компенсації понесеної моральної шкоди суд вважає суму у розмірі 2000,00 грн.. Окрім того, на підставі ст.137 ЦПК України та ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути суму судових витрат, що пропорційна до розміру задоволених позовних вимог та становить 3405,74 грн. судового збору на користь держави (сума 768,40 грн. за першою позовною вимогою, 2560,50 грн. за другою позовною вимогою та 76,84 грн. за четвертою позовною вимогою) (при цьому суд враховував розмір судового збору, який повинен би був бути сплачений за кожною позовною вимогою та стягував, виходячи з цих сум, судовий збір пропорційно до задоволення в тому чи іншому обсязі кожної із позовних вимог) та 3159,45 грн. витрат на професійну правничу дорогу на користь позивача (при цьому суд враховує пропорційність задоволення кожної позовної вимоги, розподіляючи суму витрат на правову допомогу порівну на кожну з чотирьох позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial