Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

[PERSON] 16.10.2015р. звернулась в суд з позовом до [PERSON] про дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька . Свій позов мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який рішенням Луцького міськрайонного суду від 19 червня 2014 р. розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу донька проживає разом з нею. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач дитині належного піклування не надає. Вона має змогу вивозити доньку за межі України на відпочинок та оздоровлення, однак, відповідач не надає згоди на виїзд доньки за межі України. Її чоловік є громадянин [PERSON] і вони з донькою хотіли б відвідати його родину в [PERSON]. [PERSON] в дитячому садочку вивчає англійську мову і поїздки за кордон на відпочинок з метою розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів сприяли б стимулюванню вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. За рекомендаціями лікарів, донька потребує санаторного лікування для оздоровлення. Вона має змогу оздоровити дитину в морській кліматичній зоні за кордоном.Не зважаючи на це, відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд доньки на відпочинок та відвідування родини її чоловіка, при цьому будь-яких вагомих та обґрунтованих причин не наводить. Посилаючись на наведене, позивач просила суд надати дозвіл [PERSON], [INFO], на багаторазові тимчасові виїзди за межі України в Білорусію, країни Європи, Єгипет, Туречинну, у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON] в період з 01 листопада 2015 року по 01 листопада 2018 року; надати дозвіл [PERSON] на оформлення, виготовлення та отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах для перетину кордону України та вказаних країн її малолітньої доньки [PERSON]. Позивач в судове засідання 18.12.2015р. не зявилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, та заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить суд надати дозвіл [PERSON], [INFO], на багаторазові тимчасові виїзди за межі України в країни Європи у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька: [PERSON] в період з 01 лютого 2016 року по 01 червня 2016 року; надати дозвіл [PERSON] на оформлення, виготовлення та отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах для перетину кордону України та країн Європи її малолітньої доньки [PERSON], без згоди батька [PERSON]. Судові витрати просила залишити за нею. Представник відповідача в судове засідання не зявилась, подала в суд заяву про розгляд справи без неї, не заперечувала щодо задоволення позову, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради в судове засідання не зявився, подав в суд заяву про розгляд справи без його участі, покладається на думку суду. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЕГ № 153268 (а.с. 5). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 19 червня 2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами по справі розірвано. (а.с.6). [PERSON] встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітня дочка [PERSON] проживає з матірю [PERSON], та перебуває на її утриманні, відповідач участі у вихованні дочки не приймає і матеріальну допомогу не надає. Як вбачається з матеріалів справи, дитина сторін часто хворіюча на ГРВІ згідно висновку ЛКК№178 від 29.04.2015р.(а.с.7), а тому потребує санаторного лікування. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за межі України у добровільному порядку не надавав. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сімї, особа може бути примусово ізольована від сімї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Обставин, які обмежують право неповнолітньої дитини [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України суд не вбачає, виїзд за кордон не суперечить інтересам дитини, а тому, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved