Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним пункт 1.5 Кредитного договору № 0046-4503 від 27.06.2018 р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в частині визначення розміру 730 процентів річних за користування кредитом (з розрахунку 2 % за кожен день користування кредитом). В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 27.06.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФШАНС» було укладено Кредитний договір № 0046-4503, відповідно до умов якого Позивачу було надано у строковий кредит грошові кошти в розмірі 5000.00 (п'ять тисяч) грн. Кредитний договір оформлювався шляхом підтвердження Позивачем Інтернет - заявки електронним цифровим підписом. Пунктом 1.5 Кредитного договору встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами - 2 % за кожний день користування кредитом, тобто річна відсоткова ставка становить 730 %, що ставить позивача у завідомо скрутне матеріальне становище. Зазначений Кредитний договір позивачем було укладено під впливом тяжкої для неї обставини - тяжкої хвороби старшої дитини та скрутного фінансового становища, яке виникло внаслідок необхідності лікування дитини. З посиланням на положення ЗУ «Про захист прав споживачів» вважав умови укладеного договору несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків споживача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Пояснив, що встановлення відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 730 % є вкрай невигідною умовою для позивача, оскільки її старша дитина є інвалідом та потребує постійного лікування, в тому числі хірургічного втручання. Крім того, на утриманні позивача є ще двоє неповнолітніх дітей, яких вона виховує самостійно. Звернув увагу на положення статті 233 ЦК України, відповідно до яких договір, укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Посилання представника відповідача на інші кредитні договори, які укладались між сторонами, вважав такими, що не мають значення для вирішення справи, оскільки зобов'язання за ними позивачем вже виконані в повному обсязі і договір № 0046-4503 від 27.06.2018 року жодним чином не пов'язаний з зобов'язаннями, яки виникали у сторін на підставі інших угод. В судовому засіданні позивач також підтримала позовні вимоги. Пояснила, що перебуває в дуже скрутному фінансовому стані, оскільки сама виховує трьох неповнолітніх дітей, старший з яких є інвалідом, хворіє з народження та потребує проведення операції. Укладаючи кредитний договір вона добре розуміла його умови та необхідність сплати процентів. В той же час - якби не хвороба дитини та необхідність швидко збирати гроші на операцію, вона б такої угоди не укладала. Від відповідача на позовну заяву надійшов відзив, з якого вбачається, що на думку відповідача позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач у своєму відзиві зазначає, що вимога про визнання недійсним п.1.3. Кредитного договору №0046- 4503 від 27.06.2018 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФіНАНС», в частині визначення розміру 730 процентів річних за користування кредитом (з розрахунку 2% за кожен день користування кредитом) не відповідає викладеним у позові обґрунтуванням та умовам Кредитного договору, оскільки п.1.3. договору визначає строк повернення кредиту, а не визначення розміру процентів за користування кредитом. Також у відзиві зазначено, що згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого, яка є додатком до позовної заяви, дитина поступила до Національної дитячої спеціалізованої лікарні «ОХМАТДИТ» 18.07.2018, а оспорюваний Кредитний договір був укладений 27.06.2018 року, тобто фактично за місяць до надходження дитини в лікарню. Однак, оспорюваний Кредитний договір укладений на строк до 10.07.2018. Отже, обставина на яку позивач посилається, як на доведення факту наявності тяжких обставин при співставленні фактів, на думку відповідача не знаходить свого підтвердження. Окремо у відзиві звернуто увагу на той факт, що оспорювана угода є вже п'ятим договором, який позивач уклала з ТОВ «Укркредитфінанс». Умови Кредитного договору є загальними (стандартними для всіх клієнтів Відповідача) і Відповідач не може запропонувати Позивачу умови інші, ніж визначені у Правилах та Примірному договорі, які відповідним чином оприлюднені на сайті Відповідача. Тому на думку представника відповідача той факт, що [PERSON] неодноразово укладала кредитні угоди саме з ТОВ «Укркредитфінанс», щоразу на однакових умовах, свідчить про те, що позивач не тільки не сприймала такі умови кредитування як вкрай невигідні для себе, а навпаки - вважала їх найбільш вигідними серед інших умов надання кредитів, що пропонуються на ринку надання фінансових послуг. Крім того зазначила, що ТОВ «Укркредитфінанс» не є благодійною організацією та здійснюючи підприємницьку діяльність, сплачує податки у встановлених законом розмірах, а позивач, звертаючись з заявою про отримання кредиту /шляхом заповнення анкети/, добре розуміла, що користування кредитними коштами є платним. До того ж [PERSON] не була позбавлена можливості на власний розсуд обирати як кредитора, так і умови кредитування. Представник відповідача - в судовому засіданні позов не визнала, в задоволенні вимог просила відмовити. Пояснила, що позивач почала укладати кредитні договори з ТОВ «УкрКредитФінанс» в січні 2018 року, що спростовує твердження позивачки, що шляхом укладення кредитних угод вона намагалась зібрати кошти на операцію синові, оскільки як зазначила сама [PERSON], про необхідність проведення операції вона дізналась приблизно влітку 2017 року, тобто за півроку до укладення першого кредитного договору з ТОВ «Укркредитфінанс», а оспорюваний кредит взагалі був укладений приблизно через рік після того. Також відзначила, що фінансові установи не обмежені законом у визначенні ціни надання послуг. Відсоткова ставка у розмірі 730% річних є платою за користування кредитними коштами, а не штрафними санкціями, тому вважала що норми ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов на оспорюваний договір - не розповсюджуються. Крім того звернула увагу суду, що при укладенні договору відповідач жодним чином не скористався та не міг скористатись тяжкими обставинами позивача, та взагалі не знав та не міг знати про існування таких обставин, оскільки [PERSON] про них не повідомляла. До початку розгляду справи по суті від представника позивача надійшла заява, в якій зазначено про технічну помилку, допущену в прохальній частині позовної вимоги. Так, замість п.1.5. договору, позовна заява містить вимогу про визнання недійсним п.1.3 договору, що є опискою. Також судом розглядалось клопотання відповідача про здійснення дистанційного провадження в режимі відеоконференціі з Печерським районним судом міста Києва. Ухвалою суду від 09.10.2018 року клопотання було задоволено. Заходи забезпечення позову або доказів судом не вживались. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши і оцінивши докази у справі, приходить до такого. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 27.06.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було укладено Кредитний договір № 0046-4503, відповідно до умов якого Позивачу було надано у строковий кредит грошові кошти в розмірі 5000.00 (п'ять тисяч) грн. /копія договору - а.с.5-9/. Пунктом 1.5. зазначеного договору встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами, який складає 2% за кожен день користування кредитом, тобто річна ставка становить 730%. Позивач є матір'ю трьох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] /копії свідоцтв про народження - а.с.10-12/. Діти проживають разом з позивачем, знаходяться на її утриманні, крім того на її користь стягнуті аліменти на утримання двох дітей - [PERSON] та [PERSON] Зазначені відомості підтверджуються довідкою Гутянської селищної ради /копія довідки - а.с.16/ та копією судового наказу від 25.05.2018 року /а.с.17/. Позивач офіційно працює молодшою медичною сестрою КУОЗ «Богодухівська ЦРЛ» та отримує доход в розмірі 4000.00 грн. щомісяця /копія довідки ЦРЛ - а.с. 15/. Старший син позивача - [PERSON] є дитиною-інвалідом, страждає на вроджену дисфункцію кори надниркової залози, сільвтрачаюча форма, стан лабораторної декомпенсації. Затримка зростання ендокринна. Реактивний гепатоз /копія медичного висновку та копія виписки із медичної карти хворого НДСЛ «Охматдит» - а.с.13,14/. 28.01.2018 року, 31.05.2018 року, 14.06.2018 року між сторонами укладались кредитні договори на аналогічних умовах /а.с.41-52/, зобов'язання за якими виконані позичальником [PERSON] в повному обсязі, що підтверджується довідками ТОВ «Укркредитфінанс» /а.с.54-56/. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно з частиною 2 цієї ж норми - при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як роз'яснив Пленум ВС у п.23 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання п.1.5 кредитного договору № 0046-4503 від 27.06.2018 р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в частині визначення розміру 730 процентів річних за користування кредитом з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, суд виходить із такого. Аналіз статті 233 ЦК України та положень Пленусу ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009» свідчить, що для кваліфікації правочину за ст.233 ЦК необхідна обов'язкова сукупність двох умов - наявність тяжкої для особи обставини та вкрай невигідні умови договору. Крім того, необхідним складовим елементом такого правочину є недобросовісна поведінка контрагента. Вина контрагента полягає у тому, що він розуміє, наскільки на невигідних для особи умовах вчиняється правочин та йде на це свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є також доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її вчинити цей правочин. Під тяжкими обставинами необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, чи інше становище, а його крайні форми. Тяжка обставина - оціночна категорія, і має визначатись судом з урахуванням усіх обставин у справі. При цьому особа, яка оскаржує договір, зобов'язана довести, що за відсутності тяжких обставин правочин не був би укладений взагалі або на зазначених умовах. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивачем зазначено, що на рішення укласти кредитний договір на запропонованих умовах вплинула необхідність проведення операції синові, що додатково ускладнювалось необхідністю самостійно утримувати та виховувати ще двох малолітніх дітей. Оцінюючи цей довод, суд звертає увагу, що медичний висновок щодо дитини-інваліда [PERSON] складено через кілька місяців після народження дитини у 2011 році, а виписка з медкарти сформована після перебування [PERSON] на стаціонарі в період з 18.07.2017 року по 25.07.2017 року. Сама позивач зазначила, що про необхідність проведення синові операції дізналась під час медичного огляду влітку 2017 року. Оспорюваний договір укладено 27.06.2018 року, тобто через рік після проведеного медичного огляду. Крім того, з наданих медичних документів вбачається, що питання проведення операції /пластики, що фемінізує/ рекомендовано для обговорення в родині, тобто конкретна дата проведення операції не призначена, її вартість невідома. Отже, незважаючи на те, що на час укладення оспорюваного договору позивач [PERSON] дійсно знаходилась у складній життєвій ситуації, і триваюче з народження тяжке захворювання рідного малолітнього сина можна вважати тяжкою обставиною, позивачкою не надано доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням правочину, тобто не доведено, що укладення угоди було направлено саме на усунення тяжкої обставини. Також суд зазначає, що хоча, як слушно зауважив представник позивача, даний договір є предметом окремого розгляду, неодноразове укладення протягом 2018 року позивачем інших кредитних договорів з відповідачем на аналогічних умовах та повне виконання зобов'язань за ними також можуть опосередковано свідчити про відсутність вади волі при укладенні оспорюваного договору. Таким чином, оскільки позивач неодноразово погоджувалась з запропонованими відповідачем умовами укладення кредитних договорів за період з січня 20018 року по червень 2018 року, їх положення не оскаржувала, в повному обсязі виконувала зобов'язання за ними, суд доходить висновку, що доказів надання кредиту за оспорюваним договором на вкрай невигідних умовах - судом не здобуто. Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось самою [PERSON], звертаючись за отриманням кредиту та заповнюючи відповідну анкету, вона не подавала банку документальне підтвердження свого важкого матеріального стану, лише вказала сукупний розмір доходу, який складався із заробітної плати за місцем офіційного працевлаштування та додаткового доходу, який вона отримувала від рукоділля, про обставини, пов'язані з хворобою сина, не зазначала. У зв'язку з цим суд вважає обгрунтрованим та доведеним посилання представника відповідача на те, що ТОВ «Укркредитфінанс» не знало про ці обставини та не могло ними скористатись при укладенні договору. Також доречним є твердження представника відповідача, що умови кредитування, які були застосовані до оспорюваного договору, були аналогічними тим, що застосовувались та застосовуються відповідачем до кожного кредитного договору, а їх текст є загальновідомим. Крім того слід зазначити, що незважаючи на відсутність у законі обмежень щодо договорів, які можуть бути визнані недійсними з підстав, встановлених статтею 233 ЦК, суд звертає увагу на природу кредитних договорів, які зазвичай укладаються саме через брак коштів, тому само по собі скрутне матеріальне становище позивача не може бути взято судом до уваги як підстава для визнання договору недійсним в частині встановлення розміру процентів за користування кредитними коштами. Посилання представника відповідача на невідповідність пункту договору, зазначеному в позовній вимозі, самому змісту договору, суд вважає формальним та не бере його до уваги, оскільки вимога, яка міститься в прохальній частині позовної заяви, про визнання недійсним п.1.3 договору є технічною помилкою, що випливає зі змісту та формулювання самої вимоги та підтверджується заявою представника позивача від 01.11.2018 року, яка приєднана до матеріалів справи. Не доведені позивачем та її представником також посилання у позовній заяві на несправедливі умови укладеного кредитного договору в розумінні положень ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. При підписанні зазначеного договору позивач ознайомилась та погодилась з усіма його умовами. При укладанні спірного кредитного договору сторони погодили усі умови договору без будь-яких зауважень. Додаток до договору містить повну інформацію про сукупну вартість кредиту та графік його погашення. Крім того, відповідно до п.7.6 договору позичальник підтвердила, що отримує кредит не на споживчі цілі. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним пункту 1.5 кредитного договору в частині встановленні річної відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 730 % - відсутні.

Outcome: dismissed