Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

[PERSON] 26.05.2015 року звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, який був уточнений 23 серпня 2018 року, та згідно якого просив стягнути 19 000 дол. США як заборгованість за договором позики та 98 418, 52 грн. як 3% відсотки річних за період прострочення повернення боргу за договором позики за період із 30 травня 2012 року по 22 серпня 2018 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 травня 2012 року відповідач позичив у нього, [PERSON] , грошову суму у розмірі 19 000,00 дол. США, про що була складена відповідна розписка. Відповідач зобов`язався повернути позику до 30 травня 2012 року, проте свої зобов`язання у вказаний строк не виконав. На даний час, відповідач вказану за договором позики суму не повернув, ухиляється від зустрічей, та добровільного повернення коштів, у зв`язку з чим звернувся до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 16.06.2015 року (с. [PERSON] ) провадження у справі було відкрито. [PERSON] 28.08.2015 року звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді [PERSON] - [PERSON] , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 08.05.2018 року справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні на 02.07.2018 року. У підготовче засідання призначене на 02.07.2018 року з`явивсь представник [PERSON] - [PERSON] , заявив клопотання про відкладення розгляду справу для можливості уточнення позову. [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, розгляд справи відкладено на 03.09.2018р.. 23.08.2018 року представник [PERSON] - адвокат Федоренко Ю.М. надав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с.161-168). У зв`язку з неявкою сторін 03.09.2018 року розгляд справи відкладено на 29.10.2018 року. З 30 жовтня 2018 року по 09 січня 2019 року справа перебувала на розгляді в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 16.06.2015 року про відкриття провадження по справі. Після повернення матеріалів цивільної справи до суду 1ї інстанції, підготовче засідання призначено на 04.03.2019 року. У підготовче засідання призначене на 04.03.2019 року сторони не з`явилися, представник [PERSON] - [PERSON] надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги [PERSON] , не заперечував проти заочного розгляду справи, справу просив розглядати без його участі. У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 10.06.2019 року. У підготовче засідання призначене на 10.06.2019 року сторони не з`явилися, представник [PERSON] - [PERSON] надав суду заяву, в якій просив закрити підготовче засідання, призначити справу до розгляду по суті, розгляд справи провести за його відсутністю. Ухвалою суду від 10.06.2019 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті на 17.09.2019 року. У судове засідання призначене на 17.09.2019 року з`явився [PERSON] , який свої уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] за первісним позовом у судове засідання не з`явився. У зв`язку з першою неявкою відповідача за первісним позовом, розгляд справи відкладено на 20.11.2019 року. У судове засідання призначене на 20.11.2019 оку сторони не з`явилися, [PERSON] надав суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи, просив його позов до [PERSON] задовольнити, справу просив розглядати за його відсутністю. [PERSON] причини неявки суду не повідомив та заяв по суті справи до суду не надав. На адресу суду 13.11.2019 року надійшов лист від [PERSON] , в якому зазначено, що станом на теперішній час він не представляє інтереси [PERSON] , до того ж строк довіреності, на підставі якої він представляв інтереси [PERSON] , і яка наявна в матеріалах справи, минув. Ухвалою суду від 25.11.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним залишено без розгляду з підстав п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 27.11.2019 року. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що 15 травня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у формі боргової розписки, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) доларів США зі строком повернення до 30 травня 2012 року. На даний час відповідач борг позивачеві не повернув. Доказів на спростування доводів та обставин, викладених в позові, відповідачем не надано. Оригінал розписки був досліджений судом та знаходиться у позивача. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін, за умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою (а.с.4). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики. передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов`язання у цілому не виконав, у визначений термін борг не повернув. З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так і в сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем у борг від позивача коштів в еквіваленті 19 000 доларів США у якості позики та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених його умовами. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно розрахунку позивача, заборгованість [PERSON] за розпискою від 15 травня 2012 року складається із 19 000 дол. США як заборгованості за договором позики та 98 418, 52 грн. як 3% відсотки річних за період прострочення повернення боргу за договором позики за період із 30 травня 2012 року по 22 серпня 2018 року. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18). Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові погодилась із висновками судів попередніх інстанцій у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Визначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є уповноваженим вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно розрахунку суду, 3% річних від суми заборгованості за період із 30 травня 2012 року по 22 серпня 2018 року складає 3 552.60 дол. США. Розраховується за формулою: [Пеня] = [Сума боргу] ? [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів] Вказаний відсоток: 3% на рік Розрахунок пені Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуРозрахункова ставка (% у рік)Пеня 30.05.201209.06.201337619 000.003587.18 10.06.201312.08.20136419 000.00399.95 13.08.201314.04.201424519 000.003382.60 15.04.201416.07.20149319 000.003145.23 17.07.201412.11.201411919 000.003185.84 13.11.201405.02.20158519 000.003132.74 06.02.201503.03.20152619 000.00340.60 04.03.201527.08.201517719 000.003276.41 28.08.201524.09.20152819 000.00343.73 25.09.201521.04.201621019 000.003327.05 22.04.201626.05.20163519 000.00354.51 27.05.201623.06.20162819 000.00343.61 24.06.201628.07.20163519 000.00354.51 29.07.201615.09.20164919 000.00376.31 16.09.201627.10.20164219 000.00365.41 28.10.201613.04.201716819 000.003262.36 14.04.201725.05.20174219 000.00365.59 26.05.201726.10.201715419 000.003240.49 27.10.201714.12.20174919 000.00376.52 15.12.201725.01.20184219 000.00365.59 26.01.201801.03.20183519 000.00354.66 02.03.201812.07.201813319 000.003207.70 13.07.201822.08.20184119 000.00364.03 Всього: 3 552.60 Позивачем заявлено до стягнення 3% річних від простроченої суми у розмірі 3 551, 81 дол. США. Виходячи із того, що суд розглядає справу у межах позовних вимог, то вважає за можливе стягнути суму 3% річних, визначених позивачем. Проведені позивачем розрахунки не ставляться судом під сумнів та відповідачем жодних доказів на їх спростування не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 15 травня 2012 року у розмірі 19000 дол. США та 3% відсотки річних за період із 30 травня 2012 року по 22 серпня 2018 року за прострочення повернення боргу за договором позики у розмірі 3 551, 81 дол. США.. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654, 00 грн.(а.с.1, 13). На підставі викладеного,

Outcome: approved