Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

[PERSON] 21 листопада 2018 року звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року заяву було прийнято до розгляду суду, а у справі відкрито провадження та призначено судове засідання. Заявник у своїй заяві посилався на те, що він є сином [PERSON], який помер 10 вересня 2018 року у с. Рибачому м. Алушта у АР Крим, що є тимчасово окупованою територією України. Смерть настала за адресою: АР Крим, м. Алушта, с. Рибаче, вул. Бедненка, буд. 10. За фактом смерті було видано медичне свідоцтво про смерть. У звязку з окупацієї АР Крим Російською Федерацією, встановленням на території півострова влади окупаційного режиму, відділи державної реєстрації актів цивільного стану управління юстиції України у АР Крим не працюють, а будь-які акти, свідоцтва, рішення, видані органами окупаційної влади є незаконними. Заявник звернувся до Новокодацького районного у місті Дніпрі відділу державної РАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з метою отримання свідоцтва про смерть, але 12 жовтня 2018 року на підставі предявлених документів йому було відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті, тому він був змушений звернутися з цією заявою до суду. Заявник у своїй заяві просив суд встановити факт смерті 10 вересня 2018 року батька [PERSON], на тимчасово окупованій території України. У своїй заяві до суду заявник просив суд розглянути справу за його відсутності, ухваливши рішення, яким вимоги заяви задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки свого представника заінтересована особа суд не повідомила. Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені докази, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] (а.с. 8). 10 вересня 2018 року [PERSON] помер. 11 вересня 2018 року на бланку невизнаної окупаційної влади Російської Федерації було видано медичне свідоцтво про смерть серії 3532 № 003741 (а.с. 10). Не може вважатися легітимним на території України надане свідоцтво про смерть, адже його було видано органом, який створено на цій території в порядку, не передбаченому законодавством України, тому даний документ не може створювати правових наслідків для осіб, яким його було видано. У звязку з тим, що факт смерті був зареєстрований на тимчасово окупованій території України, заявник не може отримати свідоцтво про смерть батька, про що ним було отримано відмову Новокодацького районного у місті Дніпрі відділу державної РАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у проведенні державної реєстрації смерті № 4525/14.7-172 від 12 жовтня 2018 року (а.с. 9), та використовувати його в цивільно-правових відносинах. Відповідно до ст.\~1\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. На підставі ч.ч. 1-3 ст.\~9\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Частиною 1 статті 17\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно зі ст.\~18\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Виходячи з практики ЄСПЛ, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами як джерело права, необхідно враховувати висновки суду у справах проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою). Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Заявник не має можливості отримати документ встановленої форми про смерть [PERSON], померлого 10 вересня 2018 року, оскільки на вказаній території не здійснюють повноваження органи влади України, як заклади охорони здоровя чи судово-медичні установи, які б мали можливість встановити факт смерті, так і органи реєстрації актів цивільного стану, які б мали можливість зареєструвати факт смерті особи та видати належне свідоцтво про смерть. На підставі абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого, або їхніми представниками до суду за межами такої території України. З урахуванням того, що чинним законодавством не передбачено іншого способу, крім судового для встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заявник був змушений звернутися з цією заявою до суду. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги заяви знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. З урахуванням вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання. Частиною 7 статті 294 ЦПК України встановлено, що при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved