Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката [PERSON] звернулася до суду з позовом до Територіальної громади в особі ЗМР про визнання права власності. В обґрунтування позову зазначено наступне. 15.06.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований за № 300.К. АТ «Запорізька Регіональною Біржа Нерухомості» відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». На виконання п. 9 Договору та вимог ч. 2 ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року, даний договір 15.06.1994 року пройшов державну реєстрації в ЗМБТІ, відповідні відомості про нового власника були внесені в технічний паспорт на квартиру та містяться у матеріалах інвентаризаційної справи. На даний час позивач має бажання розпорядитися належною їй квартирою, але у звязку із втратою у 2005 році оригіналу вказаного договору, який є правовстановлюючим документом, такої можливості немає. 24.11.2017 року позивач звернулася із заявою про державну реєстрацію та їх обтяжень та рішенням державного реєстратора від 11.12.2017 року № 38634071 у державній реєстрації права власності на [ADDRESS], позивачу було відмовлено, оскільки не надано оригінал правовстановлюючого договору, а його дублікат до 01.01.2013 року в ТОВ «ЗМБТІ зареєстровано не було. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності на [ADDRESS], у звязку з втратою правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі-продажу, зареєстрованого АТ «Запорізька Регіональною Біржа Нерухомості» № 300.К від 15.06.1994 року. Ухвалою суду від 09 липня 2018 року відкрито провадження в справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строк для подачі до суду відзиву за позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позов підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Територіальна громада в особі ЗМР, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, просить ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 15.06.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований за № 300.К. АТ «Запорізька Регіональною Біржа Нерухомості» відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (а.с. 11). На виконання п. 9 Договору та вимог ч. 2 ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року даний договір 15.06.1994 року пройшов державну реєстрації в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації, відповідні відомості про нового власника були внесені в технічний паспорт на квартиру та містяться у матеріалах інвентаризаційної справи, що підтверджується листом ТОВ «ЗМБТІ» від 15.06.2017 року № 6342 та копією договору (а.с. 9, 10, 34-35). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підставою для визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України у випадку його невизнання або оспорення є доведення того, що при відсутності такого спору є підстави стверджувати про перебування майна у власності позивача. При цьому, такий правовий статус майна повинен бути набутим у порядку встановленому законом. Згідно із абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на правовідносини повязані з укладенням вищевказаного договору поширюється дія норм ЦК України в редакції 1963 року, чинній на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час укладення договору, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК України в редакції 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договорів вважає укладеним, коли між сторонами в повній мірі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК України в редакції 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплати за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про товарні біржі», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 року, затверджені в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за № 31, передбачали договори купівлі-продажу, зареєстровані біржею, як підставу для державної реєстрації права власності. Отже, реєстрація ЗМБТІ за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, відповідає вимогам чинного законодавства станом на 1994 року. Оскільки покупець, а саме [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила за придбане майно, договір відповідно до вимог ч. 2 ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року зареєстрований ЗМБТІ, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК України в редакції 1963 року і ст. 49 Закону України «Про власність» набула право власності на спірну квартиру і правомірно володіє нею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визначаються державною. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в раз вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. 24.11.2017 року позивач звернулась із заявою про державну реєстрацію та їх обтяжень та рішенням державного реєстратора від 11.12.2017 року № 38634071 у державній реєстрації права власності на [ADDRESS] (а.с. 9), позивачу було відмовлено, оскільки нею не надано оригінал правовстановлюючого договору, а його дублікат до 01.01.2013 року в ТОВ «ЗМБТІ зареєстровано не було (а.с 12). Як вбачається із позовної заяви, оригінал договору купівлі-продажу від 15.06.1994 року було втрачено, тому надати його на реєстрацію позивач можливості немає. У звязку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу, посвідченого нотаріально та відсутністю інформації у державному реєстрі прав на нерухоме майно, позивач позбавлена можливості розпорядитись своєю власністю. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», субєктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації та акредитовані субєкти. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відсутність оригіналу документу про право власності на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності обмежує реалізацію прав позивача [PERSON] як власника даного обєкту. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайного або майнового права та інтересу. Визнання права власності є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до п. 37 Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.014 року про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, який засвідчує його право власності. Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішенням суду. Право власності в Україні повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved