Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] 07 квітня 2015 року звернувся до Кремінського районного суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: [PERSON], і просив визнати недійсним заповіт від 27 червня 2014 року, складений від імені [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області і зареєстрований у реєстрі за №1134, згідно з яким всі майнові права передані [PERSON]. Двадцять четвертого квітня 2015 року цивільну справу № 414/643/15-ц за вказаним позовом було передано для розгляду до Рубіжанського міського суду Луганської області, на підставі ухвали судді Кремінського районного суду Луганської області Костроби Ю.Ю. від 15 квітня 2015 року, у звязку із неможливістю утворити новий склад суду після задоволення самовідводів. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 травня 2015 року, у цій же справі, було задоволено заяву про самовідвід судді Москаленко В.В., а 07 травня 2015 року, після повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, її було прийнято до розгляду суддею Коваленко Д.С. Судові засідання проводились неодноразово і справа слухалась тривалий час, з різних, але обєктивно необхідних для справедливого судового розгляду справи причин. Зокрема, мали місце перерви у судових засіданнях у звязку із необхідністю витребування численних письмових доказів (у тому числі оригіналів), які іноді не надавались на першу вимогу суду, у звязку із необхідністю виклику і допиту багатьох свідків та експертів, зайнятістю у інших судових процесах представників сторін, хворобами та відпустками сторін, а іноді і складу суду, а також мали місце неодноразові зупинення провадження у справі у звязку із призначенням у справі судових експертиз та перерви у судових засіданнях через необхідність збору додаткових матеріалів за клопотаннями експертів. Головуючому-судді у справі: [PERSON] двічі було заявлено відвід, але ухвалами Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 жовтня 2016 року та від 14 лютого 2017 року у їх задоволенні було відмовлено, за недоведеністю. За час розгляду справи судом, предмет або підстави позову позивач не змінив. Зустрічний позов відповідачем не подавався. Проте до складу осіб, які беруть участь у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, увійшов [PERSON], нотаріус який посвідчував оскаржуваний заповіт. Після надання пояснень, він подав заяву, якою просив розглядати справу без його участі. Узагальнена позиція позивача полягає у тому, що [PERSON] заповіт, складений на імя відповідача, не підписував. Якщо заповіт все-таки був підписаний саме ним, то це вказує на те, що вчинення такого правочину не відповідало його внутрішній волі, оскільки він неодноразово розповідав усім родичам і друзям, що все своє майно бажає заповісти своєму сину, яким являється позивач. А раптовий і безпричинний заповіт, складений на ім`я відповідача (яка працювала і жила з померлим, як обслуговуючий персонал, десь з 2011 року і доглядала за будинком і його здоров`ям, оскільки мала медичну освіту і працювала у лікарні), а також наявні хвороби батька, ьсвідчать про те, що він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, або міг знаходитись у непритаманному йому психоемоційному стані під час складання заповіту. Батько завжди пишався особистими досягненнями позивача, фінансував його навчання і проживання у місті Києві, і продовжував допомагати грошима, незважаючи на те, що позивач вже мав постійне місце роботи. Всім своїм знайомими і родичам померлий розповідав про своє бажання залишити все своє майно саме позивачу. Представник позивача вказував на те, що висновками експертів підтверджується, що [PERSON] був серйозно хворий. І його захворювання (з огляду на їх тяжкість і тривалість), а також стиль життя свідчать про те, що він міг вчинити необдумані дії і його воля була слабка. Свідки, які були особисто знайомі із померлим підтверджують, що бажання позбавити свого сина спадщини, у померлого не було. Обставини смерті померлого представник позивача вважав незвичайними. А оскільки немає відповіді на питання під впливом яких факторів померлим були вчинені підпис та напис у заповіті, представник позивача вважав встановленим і невідповідність волі померлого тому, що вказано у заповіті. Що, на його думку, є окремою та самостійною підставою для визнання складеного померлим заповіту не дійсним. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача вказувала на те, що відносини померлого із позивачем були хорошими незважаючи на те, що вона та померлий вже давно не жили разом і були розлучені. А всі свідки підтверджують, що відповідач тільки надавала померлому медичну допомогу, оскільки той зловживав алкогольними напоями, а його дружиною відповідач не була. При цьому медична документація підтверджує, що померлий хворів багатьма хворобами, зокрема йому було поставлено 47 діагнозів, що вочевидь впливало на якість його життя та призвело до якісних змін його внутрішніх органів, у тому числі мало місце і зміна у роботі головного мозку (медичною документацію та висновками експертів підтверджується наявність багатьох відхилень у структурі головного мозку та діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія). Тому все це вплинуло на його психічну діяльність. Померлого було легко вмовити на щось і він піддавався на провокації, тому відповідач здійснила його шантаж, що підтверджується показаннями свідків. Узагальнена позиція відповідача полягала у тому, що у шлюбі із померлим вона дійсно ніколи не перебувала і за місцем проживання померлого місця реєстрації не мала, однак проживала у його домі, що не заперечував і позивач. Підтвердила, що спочатку, дійсно, її запросили в дім померлого аби робити уколи матері хворого померлого і допомагати по господарству, але поступово її відносини з померлим змінювались. Вона памятає, що померлий запропонував їй жити із ним навесні 2009 року, після її дня народження, і вона погодилась. Бажання одружитись виникало, але вони із цим не поспішали. Проживаючи разом, вони були повноцінною сім`єю, оскільки спільно проживали були повязані спільним побутом та мали взаємні права і обовязки, відносячись один до одного як чоловік та дружина. Не заперечувала, що померлий вживав алкогольні напої, але не погоджувалась із тим, що він страждав алкогольною залежністю за їх спільне життя. Представник відповідача вказував на те, що померлий був суддею і займав посаду Голови Кремінського районного суду Луганської області. І за час його робити жодних відхилень у психологічному стану виявлено не було, як і інформації про те, що він зловживав алкогольними напоями. Також померлий мав посвідчення водія і керував транспортним засобом і цього права, внаслідок незадовільного стану його здоров`я, його не позбавляли. Сам же позивач доказів того, що померлий не підписував заповіт і не вчиняв напису на ньому, суду не надав. Як і не надав доказів того, що у момент складання заповіту померлий не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, чи докази того, що зміст заповіту не відповідав його внутрішній волі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача вказував на те, що був знайомий з померлим і той дійсно вживав алкогольні напої, але на його думку у допустимих дозах, на свята. У день складання заповіту, померлий не складав враження людини, яка вжила алкогольні напої і ознак алкогольного спяніння він не бачив. З тим, що підпис на заповіті і напис словами на заповіті, не належить померлому і він цього не робив, категорично не погоджувався, і наполягав, що і підпис на заповіті, і напис вчинив саме померлий і саме у його присутності, після того як він сам у голос прочитав заповіт, а позивач жодних доказів зворотнього не надав. Звертав увагу суду на те, що після складання заповіту і до того як [PERSON] помер минуло більше 5 місяців, але він жодного разу не звертався до будь-якого нотаріуса аби скасувати чи змінити заповіт. Що, на думку третьої особи, вказує на усвідомлення померлим значення своїх дій та здатність керування ними на момент складання заповіту та відповідність змісту заповіту його внутрішній волі. Те, що заповіт був підписаний, і напис на ньому вчинений саме померлим доводиться висновком експерта. Свідок [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: вона та [PERSON] пропрацювали разом більше 30 років суддями і підтримували дружні стосунки; у нього є син [PERSON], яким він пишався та допомагав йому матеріально, у тому числі і шляхом здійснення переказу коштів на його рахунок; також він розповідав їй, що збирається вирішити питання щодо квартири [PERSON] у місті Києві, де він навчався, але як конкретно він збирається вирішити це питання вона не питала; заповіт їй показала [PERSON], після ознайомлення з яким, їй здалось, що це підпис [PERSON], але зроблений він у емоційному стані, їй здалось, в силу певних неприємних обставин; взагалі, вона не могла подумати, що заповіт буде складений не на сина [PERSON], а на [PERSON]; їй відомо, що померлий пив, були такі моменти, що не пив, але він лікувався, де, як і коли не знає; чи пив він у дні складання заповіту їй не відомо. Свідок [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: з 1982 року вона працювала у померлого секретарем судових засідань і помічником; з 17 жовтня 2005 року працювала завідуючим господарством по 01 лютого 2015 року; незважаючи на те, що [PERSON] розірвав шлюб із [PERSON], він підтримував гарні стосунки із сином [PERSON], оплачував його навчання у місті Києві щороку, його проживання там у квартирі, здійснював переказ коштів на рахунок [PERSON] для покриття його поточних витрат; коли [PERSON] приїжджав до Кремінної, він був у батька і той давав йому свій автомобіль; [PERSON] з 1994 року зловживав спиртними напоями, хоча справи у суді він розглядав у тверезому стані, але коли запивав, то брав лікарняні або ходив у відпустку; вона особисто з його друзями возили його на кодування від алкогольної залежності у приватну лікарню, оскільки сам він зупинитись не міг, але назву лікарні вона не пригадує; пригадує, що возили у 1994 році, 1997 чи 1998, в 2000 та в 2004 році, і в 2011 році; як він пив вона особисто бачила, на роботі це було, але де конкретно і з ким конкретно, і як часто вона не засвідчила; [PERSON] зявилась у будинку [PERSON] у серпні 2011 року, так казали, але у якості кого вона не знає; памятає, що у лютому 2012 року звертався до швидкої медичної допомоги, оскільки мало місце передозування алкогольними напоями; у лютому 2014 року у присутності дівчат казав, що вона створює нетерпиму обстановку, жінка скандальна з погрозами та шантажем і просив забрати його звідти і що вона била його коли він знаходився у нетверезому стані; також памятає, що в останню неділю перед відпусткою у 2014 році він почав пити, заходив 25 чи 26 червня у кабінет у нетверезому стані, у другій половині дня; колись, за життя, [PERSON] завів розмову про те, що хотів залишити квартиру, яка належить йому, його сину, але нічого з приводу оформлення спадщини не розповідав. Допитана у якості свідка [PERSON] дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: знала [PERSON] на протязі 42 років, перебуваючи у шлюбі 23 роки; незважаючи на розлучення, він підтримував гарні стосунки із сином, та повністю утримував його як у питаннях навчання, так і щодо відпочинку (все, що стосувалось оформлення документів на виїзд дитини вони робили це у нотаріуса [PERSON]); причиною розлучення було саме його зловживання спиртними напоями, але це трималось у тайні; вона особисто возила його на кодування від алкогольної залежності у місто Луганськ в обласний наркологічний диспансер; до розлучення, вона кодувала його вісім разів; у 2012 році він чотири рази виводився із стану „запоя, а у 2000 та у 2004 році вона знаходилась із померлим у палаті інтенсивної терапії хірургічного відділення Кремінського ТМО; у 2012 році, у березні та червні, він знаходився у реанімації; [PERSON] оплачував навчання [PERSON] в університеті у Києві, його проживання там у квартирі та поточні витрати; коли [PERSON] приїжджав у Кремінну, вони проводили час разом, у тому числі і у 2014 році коли вони провели час вдома у неї, але він був пяний. Свідок [PERSON] ([INFO], який проживає у [INFO]), дав суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування, окрім відомостей, що складають охоронювану законом таємницю, яку суд не приймав: на момент складання заповіту він займав посаду консультанта приватного нотаріуса [PERSON] і робоче місце у нього було у другій кімнаті офісу нотаріуса, тобто там же де знаходиться робоче місце і нотаріуса; 27 червня 2014 року приходив [PERSON], який особисто попросив нотаріуса посвідчити заповіт на ім`я [PERSON]; сам [PERSON] не складав враження особи, яка знаходилась у неадекватному стані чи мала ознаки, які б вказували на те, що з людиною щось не так; він складав враження спокійної людини, одягнутий охайно та чисто, запаху алкоголю не було; [PERSON] вчинював нотаріальну дію як завжди, у тому числі: він надав свій паспорт і була встановлена його особа; нотаріус зясував волю [PERSON], зокрема, що конкретно і кому конкретно заповідач хоче заповісти; технічними засобами було виготовлено текст заповіту, згідно волі [PERSON]; останній його прочитав і нотаріус ще раз перепитав чи дійсно текст заповіту відповідає його волі, з чим останній погодився і висловив бажання на те аби саме такий заповіт був посвідчений; [PERSON] його підписав і зробив напис щодо правильного складання тексту заповіту по його волі; на протязі всього часу вчинення нотаріальної дії [PERSON] був у нотаріуса, десь хвилин сорок, не менше; він нікуди не виходив; щодо квитанції про сплату грошових коштів за вчинення нотаріальної дії вказував на те, що вона була, але не памятає чи там був підпис заповідача чи не було. Свідок [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: [PERSON] це тітка і хрещена мати її чоловіка; [PERSON] стала проживати за адресою: [INFO], у будинку [PERSON] з травня 2009 року; вона дуже часто була у них у гостях, і не тільки на свята, вони всі разом проводили дозвілля, їздили у різні поїздки; [PERSON] хизувався одежею, яку купував для [PERSON], називав її його жінкою, пропонував їй одружитись, завжди представляв [PERSON] як свою дружину, купував їй коштовні подарунки і розповідав про них; у домі все вказувало на те, що там реально проживають дві особи: чоловік та жінка, всюди був жіночий та чоловічій одяг, у ванній кімнаті було дві щітки для чищення зубів та жіночі речі, вони спали на одному ліжку; за весь час їхнього спільного дозвілля, лікарі чи швидка медична допомога не викликались. Свідок [PERSON] ([INFO], яка проживає у [INFO]) дала суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: з [PERSON] її познайомив її двоюрідний брат у звязку із тим, що [PERSON] хотів придбати неподалеку будинок для хворої матері; десь у 2001-2002 році він купив будинок 18 і перевіз туди матір, до якої приїжджав майже кожен день; після її смерті, у цей будинок переїхав сам; з [PERSON] її познайомила мати померлого, яка розповідала, що вона [PERSON] подружка і допомагає по господарству та слідкує за її здоровям; вказувала і на те, що у 2011 році [PERSON] сам повідомив їй, що [PERSON] є його коханою жінкою; якось бачила, що [PERSON] та [PERSON] заходили до приміщення міської ради, там де працює [PERSON], але коли це було не памятає; сам [PERSON] повідомляв їй що фінансово підтримує сина [PERSON], хоча і подяки від нього мало; пяного [PERSON] ніколи не бачила. Свідок [PERSON] ([INFO], який проживає у [INFO]), дав суду такі показання про обставини, що входять до предмету доказування: він являється братом [PERSON] і проживав із ним спільно десь з лютого по березень 2006 року у будинку по вулиці Шкільній 18, а взагалі жив там до смерті матері у період з 2003 по 2006 рік; під час складання заповіту, присутнім не був; до 2011 року [PERSON] у вказаному будинку не проживала, а потім проживала, оскільки він бував у брата у гостях і бачив, але у якості кого вона там проживала спочатку сказати не зміг, хоча потім стверджував, що у якості домогосподарки, оскільки вона приходила, прибирала в огороді; до [PERSON] такі функції виконували інші жінки; бував у брата раз чи два на місяць, точно не памятає, оскільки мав вахтовий метод роботи, але на ніч не залишався; стверджував, що в липні 2011 року був випадок, що брат на протязі місяця вживав алкогольні напої, але які конкретно і з ким він не знає, проте повідомив, що дізнався про це і про те, що брата возили на лікування від [PERSON] та [PERSON]; сам особисто доставляв [PERSON] у наркологічний диспансер міста Луганськ у 2004 році та памятає випадок ще у 2011 році (тоді його забирала [PERSON]), а у 2012 році він знаходився у реанімації у звязку із алкогольним отруєнням (зі слів [PERSON] та [PERSON]); також памятає, що на початку 2013 року він був у важкому запої, під час якого був дуже щедрим; відносини у брата із його сином [PERSON] були гарними, [PERSON] піклувався про сина, вони разом проводили час, свята та дні народження; щодо розпорядження [PERSON] своїм майном на випадок своєї смерті, вони ніколи не спілкувались; влітку 2014 року зі [PERSON] особисто не спілкувався; у вересні 2014 року він бачився із братом у суді, у нього на роботі, але зовнішньо він був нормальному стані і ніяк не відрізнявся від того яким він є насправді. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON] народився 28 липня 1952 року (а.с.9 тому 1). У червні 1982 року, [PERSON] був призначений на посаду народного судді Кремінського районного народного суду та затверджений головою цього ж суду, а 20 квітня 2000 року був обраний на посаду судді цього ж суду безстроково, де і працював аж до своєї смерті 27 листопада 2014 року (а.с.125 тому 1, а.с.12 тому 3, а.с.7 тому 1). За час роботи [PERSON] на посаді судді, інформації від органів охорони здоров`я щодо психологічних, психіатричних захворювань або зазначених відхилень у стані його здоров`я чи поведінці, до територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, не надходило (а.с.125 тому 1). Даних, які б підтверджували факт зловживання [PERSON] спиртними напоями, а також притягнення його до адміністративної відповідальності за появу у громадських місцях у пяному вигляді, за місцем його роботи, не має (а.с.8 тому 4). Разом з цим, за свою роботу на посаді судді, [PERSON] неодноразово нагороджувався грамотами, почесними грамотами та подяками від імені органів місцевого самоврядування, місцевих та обласних державних адміністрацій, Голови Державної судової адміністрації України, а також отримав сертифікат після проходження періодичного навчання судді з метою підвищення кваліфікації (а.с.4 тому 4). Підтвердити відсутність або наявність фактів звернення [PERSON] за медичною допомогою до Луганського обласного наркологічного диспансеру, не має можливості у звязку із знаходженням архіву на території непідконтрольній владі України (а.с.150 тому 4). Жоден із допитаних судом свідків не надав суду свідчень про те, що [PERSON] міг вживати алкогольні напої на робочому місці. І хоча свідок [PERSON] засвідчила суду, що особисто бачила, як це відбувалось на роботі, де конкретно, з ким конкретно, і як часто це було, вона вказати не змогла. Також суд дуже критично ставиться до її показань в частині того, що в останню неділю перед відпусткою у 2014 році, [PERSON] почав пити, і заходив 25 чи 26 червня у кабінет у нетверезому стані, оскільки знаходження людини у нетверезому стані від вживання алкогольних напоїв може засвідчити тільки людина із спеціальною фаховою освітою і за допомогою відповідних тестів та засобів, а даних про те, що [PERSON] має такий фах і встановила таку суттєву обставину самостійно і правильно, не має. Крім того, свідок навіть не змогла суду чітко вказати на ознаки, за якими вона встановила наявність у [PERSON] ознак алкогольного спяніння. Разом з цим, з урахуванням показань свідків позивача ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]М.), які узгоджуються і з письмовими доказами, про які піде мова далі, у їх хронології та по суті, суд вважає встановленою ту обставину, що [PERSON] вживав алкогольні напої і через це неодноразово звертався по допомогу до спеціалізованих установ аби позбавитись цього. Проте суд не може погодитись із тим, що показання свідків позивача ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]М.) дають чітке уявлення про кількість та тривалість споживання [PERSON] алкогольних напоїв, який вплив (з точки зору медичної) мали споживання ним алкогольних напоїв як на його зовнішні, так і на його внутрішні органи, і, що головне, чи впливало це, і якщо так, то як довго і на скільки істотно, на усвідомлення ним своїх дій та можливість керувати ними, тобто на інтелект та волю [PERSON], у процесі споживання та після цього. Також, із цих же причин, суд не може погодитись із тим аби вважати встановленою ту обставину, що [PERSON] страждав саме алкогольною залежністю, оскільки це категорія спеціальної галузі знань - медицини, і не може бути доведеною виключно показаннями свідків, хоча позивач, його представник та третя особа на стороні позивача помилково вважали цього достатнім. Разом з цим суд відзначає, що показання свідків позивача ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]М.), які узгоджуються і з письмовими доказами, про які піде мова далі, у їх хронології та по суті, вказують на те, що від бажання вживати алкогольні напої, [PERSON] відмовитись повністю так і не зміг. Однак у цьому звязку, суд повинен вказати на те, що позивач не надав суду будь-яких доказів того, що у 2014 році у періоді з січня по листопад, [PERSON] вживав алкогольні напої, яка була тривалість такого вживання, і головне наслідки такого вживання для інтелекту та його волі як у процесі споживання, так і після цього (томи 1-5). До того ж, свідок позивача [PERSON] засвідчив суду, що зустрічався із [PERSON] у вересні 2014 року у нього на роботі, але зовнішньо він був у робочому стані і ніяк не відрізнявся від того яким він є насправді (показання свідка [PERSON]М.). Суд зміг встановити, що у приватному житті [PERSON] мав сина: [PERSON], [INFO], якого народила [PERSON] і з якою [PERSON] перебував у шлюбі до його розірвання (а.с.8 тому 1, а.с.7-10,18 тому 3). Своєму синові [PERSON], [PERSON] допомагав у всьому, навіть і після розлучення із дружиною. Зокрема: у вересні 2008 року [PERSON] уклав договір з Київським міжнародним університетом, аби університет за його рахунок здійснив навчання його сина [PERSON] у місті Києві, як фахівця з освітньо-кваліфікаційним рівнем „бакалавр (а.с.98-99 тому 2, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]І.). Поки син навчався в університеті, саме [PERSON] оплачував витрати сина на проживання у квартирі у місті Києві та покривав усі його поточні витрати, а коли [PERSON] приїздив до міста Кремінна, вони разом проводили час, спілкувались, відпочивали (показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]І.). Відомостями отриманими від Публічного акціонерного товариства „ПриватБанк підтверджується, що на поточний рахунок [PERSON] у період з 21 травня 2013 року по 21 липня 2014 року, кожного місяця, саме [PERSON] перераховував 2000 гривень, хоча своє навчання [PERSON] вже завершив (а.с.84-97 тому 2). Допитані судом знайомі [PERSON] дали однакові свідчення про те, що він пишався досягненнями свого сина, розповідав про те, як допомагає йому, але про наявність у нього бажання залишити свою спадщину [PERSON] або ж розпорядитись частиною свого майна на його користь на випадок своєї смерті, нікому не розповідав (показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]М.). У листопаді 2000 року, [PERSON] придбав будинок №18, розташований по вулиці Шкільна у місті Кремінна Луганської області, для своєї хворої мати, і в якому став проживати постійно після її смерті (а.с.96,117-120 тому 1, показання свідків: [PERSON], [PERSON]М.). За даними депутата Кремінської міської ради, [PERSON] мав із сусідами нормальні стосунки, був неконфліктним, скарг і нарікань щодо його поведінки не було (а.с.157 тому 2). За даними людей, які проживали на цій же вулиці, що і [PERSON], і дали письмові пояснення, які не були спростовані ні позивачем, ні його представником, він проживав [INFO], разом із [PERSON] у цивільному шлюбі та вів із нею спільне господарство (а.с.117-120 тому 1). З огляду на показання допитаних свідків, суд не має сумнівів у тому, що [PERSON] за життя матері [PERSON] дійсно виконувала у будинку тільки роботу за дорученням, зокрема: допомагала їй по господарству та слідкувала за її здоровям (показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]М.). Але вже через кілька років після смерті матері [PERSON] і на момент його смерті, що підтверджується показаннями свідків у їх взаємозвязку із письмовими доказами, [PERSON] проживала із [PERSON] спільно як члени однієї сім`ї, зокрема, як чоловік та дружина, оскільки вони не тільки спільно проживали, а й були повязані спільним побутом та мали взаємні права та обовязки, сам [PERSON] називав [PERSON] своєю коханою жінкою (а.с.117-120 тому 1, фотоальбом тому 1, показання свідка: [PERSON], письмові пояснення [PERSON]- а.с.105-106 тому 2, а.с.130 тому 1). Суд врахував письмові пояснення сестри [PERSON] [PERSON] [PERSON], хоча проти їх врахування в принципі заперечував представник позивача та третя особа на його стороні, але не як показання свідка, а як письмовий доказ, оскільки [PERSON] має місце проживання на непідконтрольній Україні території, а її пояснення мають значення для справи. Можливість вчинення судом таких дій, визнано правильним і Пленумом Верховного Суду України, який зазначив про це у пункті 27 своєї постанови від 12 червня 2009року №2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції. Суд врахував письмові пояснення їх сусідів, надані представником відповідача, оскільки неможливість їх використання судом як письмових доказів, позивачем чи його представником, третьою особою, доведена не була, а відомості, які містяться в них не були спростовані. Також суд врахував наданий йому альбом із фотографіями, але не як основний, а як додатковий доказ відносин померлого з відповідачем, що у сукупності з показаннями свідків дали можливість встановити дійсну та цілісну картину їх спільного життя. І, з огляду на нормативно закріплену у частині 1 статті 1235 Цивільного кодексу України, свободу заповідача щодо визначення спадкоємця за заповітом, незважаючи на наявність або відсутність сімейних, родинних чи інших відносин, суд не вважає необхідним, у цій справі, а тому і не встановлював конкретну дату та підстави виникнення відносин між померлим та відповідачем. Проте судом встановлені і такі обставини. За життя, на підставі отриманого сертифіката про проходження профілактичного огляду за яким, наркологічних протипоказань для управління автотранспортом не було (а.с.16,19 тому 3), у березні 2007 року [PERSON] отримав посвідчення водія з правом керування, у тому числі і автомобілями (а.с.12,17 тому 3), а у вересні 2007 року, [PERSON] зареєстрував на своє ім`я автомобіль марки „Opel модель „Vectra, державний номерний знак: ВВ3233ВА, яким користувався до своєї смерті (а.с.97 тому 1, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]І.). З огляду на дані медичної картки №5061 стаціонарного хворого та епікризу №5061, [PERSON] був госпіталізований 01 грудня 2011 року до Комунальної установи „Кремінське районне територіальне медичне обєднання і знаходився на стаціонарному лікуванні по 09 січня 2012 року. При госпіталізації було встановлено діагноз: язва дванадцяти перстної кішки, важкий стан, з ускладненнями. Супутні хвороби: ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, гіпертензивний криз, цукровий діабет ІІ тип, хронічний рецедивуючий панкреатит, хронічний гастродуоденіт. Пройшов обстеження та курс лікування з призначенням різних лікарських засобів (а.с.34-50 тому 2, а.с.71 тому 3). Виходячи з даних виписки з акту огляду медико-санітарної експертної комісії №101122, [PERSON] 14 лютого 2012 року пройшов первинний огляд та отримав третю групу інвалідності, за загальними захворюваннями. Були констатовані ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба другої стадії, кризова течія, цукровий діабет ІІ ступеня середньої тяжкості, енцефалопатія першого ступеня (а.с.38 тому 4). З огляду на дані медичної картки №1603 стаціонарного хворого та епікризу №1603, [PERSON] був госпіталізований 25 березня 2012 року до Комунальної установи „Кремінське районне територіальне медичне обєднання і знаходився на стаціонарному лікуванні по 30 березня 2012 року, при цьому у хірургічному відділенні з 27.03.2012 по 30.03.2012 року. При госпіталізації було встановлено діагноз: хронічний панкреатит, стадія загострення. Пройшов обстеження та курс лікування з призначенням різних лікарських засобів (а.с.18-33 тому 2, а.с.71 тому 3). З огляду на дані медичної картки №1914 стаціонарного хворого та епікризу №1914, також, [PERSON] був госпіталізований 12 квітня 2012 року до того ж закладу і знаходився на стаціонарному лікуванні по 23 квітня 2012 року. При госпіталізації було встановлено діагноз: язва дванадцяти перстної кішки, початкова стадія, з ускладненнями. Супутні хвороби: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, цукровий діабет ІІ тип, хронічний простатит. Пройшов обстеження та курс лікування з призначенням різних лікарських засобів (а.с.4-17 тому 2, а.с.71 тому 3). Разом з цим, у цьому ж 2012 році, [PERSON] був ще двічі госпіталізований до Комунальної установи „Кремінське районне територіальне медичне обєднання і знаходився на стаціонарному лікуванні. Зокрема, за даними медичної картки №2802 стаціонарного хворого та епікризу №2802, з 07 червня по 15 червня 2012 року. При госпіталізації було встановлено діагноз: язва дванадцяти перстної кишки, хронічний панкреатит, стадія загострення. Пройшов обстеження та курс лікування з призначенням різних лікарських засобів (а.с.51-66 тому 2, а.с.71 тому 3). А за даними медичної картки №3337 стаціонарного хворого та епікризу №3337, з 09 липня 2012 року по 20 липня 2012 року. При госпіталізації було встановлено діагноз: хронічний панкреатит, стадія загострення. Пройшов обстеження та курс лікування з призначенням різних лікарських засобів (а.с.67-79 тому 2, а.с.71 тому 3). У період з 28 травня 2013 року по 31 травня 2013 року, [PERSON] знаходився на лікарняному з діагнозом дисциркуляторна енцефалопатія, церебрально-судинний криз (а.с.1 тому 2). У періоді з 05 лютого 2014 року по 09 лютого 2014 року [PERSON] хворів на гострий бронхіт і також знаходився на лікарняному (а.с.1 тому 2). У березні 2014 року, [PERSON] було проведено ультразвукове дослідження внутрішніх органів та ехокардіографія та встановлено наявність хронічного холециститу та атеросклерозу аорти (а.с.6 тому 4). Разом з цим, 27 червня 2014 року, у місті Кремінна Луганської області, у приватного нотаріуса Кремінського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON], [PERSON] зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті (заповіт) на ім`я [PERSON] і особисто його підписав, попередньо прочитавши в голос, оскільки заповіт з його слів був записаний вказаним нотаріусом на його прохання за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (а.с.9 тому 1, показання свідка: [PERSON]). При цьому суд враховує, що за показаннями співробітника нотаріуса, [PERSON] не складав враження особи, яка знаходилась у неадекватному стані чи мала ознаки, які б вказували на те, що з людиною щось не так; він складав враження спокійної людини, був одягнутий охайно та чисто, запаху алкоголю не було (показання свідка [PERSON]). І такі показання свідка суд прийняв, оскільки вони не стосуються конкретних відомостей, що були отримані нотаріусом чи свідком під час вчинення нотаріальної дії. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №4714 від 25 червня 2015 року, підпис та напис від імені [PERSON], на заповіті від 27 червня 2014 року, виконаний саме ним, [PERSON] (а.с.143-152 тому 2). Суд враховує, що вказана експертиза була проведена у кримінальному провадженні №12015130460000076, а тому сприймається судом у цій справі тільки як письмовий доказ. Також суд враховує, що ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 21 вересня 2015 року було задоволено скаргу [PERSON] про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження №12015130460000076, а матеріали направлено прокурору для проведення досудового слідства, яке триває (а.с.11-14,152 тому 4). Однак суд констатує, що апеляційним судом не було зроблено висновку щодо неправильності чи неповноти надання експертом відповіді на питання про те, чи саме [PERSON] підписав заповіт (проведене дослідження за цим питанням під сумнів не ставилось). Було тільки констатовано, але проти цього і не заперечував експерт, що ним не було надано відповіді на питання чи вчиняв [PERSON] підпис та напис на заповіті під впливом збиваючих факторів, але відповіді надано не було у звязку із ненаданням медичної документації, що суд враховує (а.с.11-14 тому 4). З огляду на дані картки виїзду швидкої медичної допомоги, 25 листопада 2014 року [PERSON] викликали швидку медичну допомогу, яка о 09 годині 15 хвилин прибула за його місцем проживання, та було встановлено попередній діагноз гіпертонічна хвороба, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, синусова тахікардія, серцева недостатність ІІ ступеню (а.с.2 тому 2, а.с.70,72 тому 3). При цьому суд враховує, що на період з 25 листопада 2014 року по 27 листопада 2014 року [PERSON] виписувався листок непрацездатності для лікування в амбулаторних умовах (а.с.1 тому 2). З огляду на дані картки виїзду швидкої медичної допомоги, 27 листопада 2014 року [PERSON] викликали швидку медичну допомогу, яка о 16 годині 56 хвилин прибула і лікарем швидкої була констатована біологічна смерть (а.с.3 тому 2, а.с.70,72 тому 3). А 28 листопада 2014 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кремінського районного управління юстиції у Луганській області було видано свідоцтво про смерть 27 листопада 2014 року [PERSON] (а.с.7 тому 1). З огляду на фактичні дані, що містяться у висновку №124 від 16 березня 2015 року, експерта [PERSON], який провів судово-медичну експертизу трупа [PERSON], смерть останнього настала в результаті панкреонекроза, на фоні алкогольного спяніння важкого ступеня. Поставлений діагноз: панкреонекроз, набряк мозку та легенів, нерівномірне повнокровя судин внутрішніх органів, ішемічна хвороба серця, периваскулярний кардіосклероз, атеросклероз величної артерії серця, важке алкогольне спяніння (у крові 2,89% етилового спирту). Таких висновків експерт дійшов у тому числі і на підставі проведених гістологічних та токсикологічних досліджень (а.с.158-168 тому 2, а.с.62-66 тому 4). За висновком судово-психіатричної експертизи №215 від 03 грудня 2015 року, факт того, що [PERSON] страждав за життя алкогольною залежністю не встановлено; відсутні докази того, що він при складані заповіту 27 червня 2014 року знаходився у будь-якому психічному розладі, у тому числі повязаному з алкогольною залежністю; [PERSON] на час складання заповіту 27 червня 2014 року міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; хвороби, якими він за життя страждав, не супроводжувались хронічним, стійким або тимчасовим психічним розладом при складанні заповіту 27 червня 2014 року, тому здатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними при складанні заповіту порушена не була; доказові ознаки того, що він 27 червня 2014 року страждав на хронічний або стійкий психічний розлад, або знаходився у тимчасово хворобливому психічному стані відсутні; за своїм психічним станом він не був позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (а.с.80-89 тому 3). З огляду на пояснення експертів, що проводили експертизу та текст висновку, суд не має сумнівів у тому, що вказані висновки були зроблені на підставі аналізу усіх матеріалів справи, у тому числі всієї наявної медичної документації, з урахуванням показань свідків та юридично значимих дефектів не мають (томи 1, 2 та 3 (а.с.1-77)). За висновком судової медико-психіатричної експертизи №37/27 від 15 липня 2016 року, у звязку із відсутністю медичної документації, яка б відображала стан здоров`я [PERSON] станом на 27 червня 2014 року, встановити наявність або відсутність у нього ускладнень хронічних захворювань не має можливості; не має можливості й прослідкувати розвиток наявних у нього соматичних захворювань та їх ускладнень, що також унеможливлює оцінку його соматичного стану на 27 червня 2014 року; соматичні захворювання [PERSON] не супроводжувались психічними розладами, які б однозначно унеможливлювали б усвідомлення ним значення своїх дій та його здатність керувати ними (а.с.81-114 тому 4). З огляду на текст висновку, суд не має сумнівів у тому, що він був зроблений на підставі аналізу усіх матеріалів справи, у тому числі всієї наявної медичної документації, з урахуванням показань свідків та юридично значимих дефектів не має (томи 1, 2, 3 та 4 (а.с.1-80)). Встановити інші обставини, які входять до предмету доказування чи важливі для правильного вирішення справи, з огляду на наявні докази, суду встановити не вдалось. А із встановлених обставин вбачається, що [PERSON] зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті (заповіт), яке особисто підписав, тобто вчинив один із видів правочину в інтересах [PERSON], дійсність якого оспорює син померлого, [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом. Отже і позивач, і відповідач стали учасниками цивільних правовідносин у сфері спадкування майна, в межах яких між ними виник спір щодо переходу усієї спадщини померлого до спадкоємця за заповітом, [PERSON]. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Відповідно до положень частини 1 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Даючи офіційне тлумачення наведеної норми, Конституційний Суд України, у своєму рішенні (абзац перший пункту 2) від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначив, що частина 1 статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. А в рішенні від 25 листопада 1997 року (справа громадянки [PERSON] щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) Конституційний Суд України наголосив, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом саме своїх прав чи свобод (абзац девятий пункту 2). При цьому, Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України (абзац третій пункту 4 рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб)). Так, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України), гарантує право кожної особи на звернення до суду, в порядку, встановленому цим кодексом, але для захисту саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дійсно, з огляду на положення частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але заінтересована особа, яка може навіть і не бути стороною правочину, заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Застосовуючи положення вказаної норми матеріального права, суд враховує розяснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 5 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зокрема в тій частині, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена не тільки однією зі сторін правочину, а й іншою заінтересованою особою, якщо її права та законні інтереси порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що [PERSON], звернувся до суду з позовом про визнання недійсним правочину у вигляді заповіту, який складено не ним і не на його імя, отже він не являється його стороною. Проте, він являється рідним сином померлого заповідача, а тому в силу положень частини 1 статті 1261 ЦК України відноситься до спадкоємців першої черги. І оскільки, згідно з положеннями частини 2 статті 1223 ЦК України, спадкоємці першої черги за законом отримують право на спадкування тільки у разі відсутності заповіту чи визнання його недійсним, суд не має сумнівів у тому, що позивач дійсно являється заінтересованою особою щодо заповіту [PERSON], і він впливає на його права та інтереси , а тому його позов слід розглянути по суті. В силу положень пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права людини і громадянина, а також гарантії цих прав. Зокрема, положення частини 2 статті 11 ЦК України прямо передбачають, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків являються правочини, поняття та види яких унормовано у статті 202 ЦК України. З огляду на дефініцію правочину та заповіту, що надані у статті 202 та частині 1 статті 1233 ЦК України, суд констатує, що заповіт являється одностороннім і особливим правочином. Так, в силу положень частини 1 та 2 статті 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. При цьому в силу положень статті 204 ЦК України, яка має універсальний характер, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, і заповіт, у тому числі той, що оскаржується позивачем, складений [PERSON] на ім`я [PERSON], в силу вказаної презумпції, вважається правомірним. Дійсно, як вже вказувалось, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Але вказані положення слід застосовувати у їх взаємозвязку із положеннями частини 1 статті 60 ЦПК України за якими, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення її від доказування. Тому, саме позивач у справах про оспорювання дійсності правочину повинен довести наявність підстав, встановлених законом для визнання судом правочину не дійсним. Вказаний обовязок позивача, загальні положення щодо доказування (правила належності, достовірності та допустимості доказів), положення про те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а також те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд розяснював позивачу і його представнику неодноразово, у попередньому судовому засіданні та під час розгляду справи по суті. Окремо і дуже ретельно 12 лютого 2016 року суд розяснював позивачу та його представнику його право заявляти клопотання про призначення експертиз, розяснював, які існують види експертиз, коло питань, які можуть бути поставлені перед експертами, поняття комісійних і комплексних та додаткових і повторних експертиз. А також розяснював і те, що у випадку не задоволення будь-якого клопотання, позивач має право знову заявити таке ж клопотання, але з інших підстав. Слід вказати і на те, що суд попереджав позивача та його представника про наслідки не надання суду доказів існування тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення своїх вимог. Але разом з цим, звертав їх увагу на те, що у випадку наявності складнощів в отриманні доказів, за їх клопотанням, суд може допомогти у збиранні певних доказів, але з власної ініціативи суд позбавлений права збирати докази. Проте незважаючи на це, суд вимушений констатувати, що позивач не зміг надати суду належні, достовірні та допустимі докази наявності хоча б однієї підстави для задоволення позову із тих, на яких він ґрунтується. Щодо того, що [PERSON] не підписував заповіт. Жодних доказів цього позивач та його представник не надали. А представник відповідача надав суду вже згаданий вище висновок судово-почеркознавчої експертизи №4714 від 25 червня 2015 року, за яким підпис та напис від імені [PERSON], на заповіті від 27 червня 2014 року, виконаний саме ним (а.с.143-152 тому 2). Суд врахував, що вказана експертиза була проведена у кримінальному провадженні №12015130460000076, а тому сприймає цю експертизу як звичайний, але тим не менш письмовий доказ. Що власне пропонується і положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду». Щодо того, що зміст заповіту [PERSON], складений на ім`я [PERSON], не відповідав його волі. Жодних доказів того, яка тоді взагалі була воля у [PERSON] на випадок свої смерті щодо свого майна, окрім як заповісти його відповідачу, позивач та його представник не надали. Проте допитані судом свідки засвідчили те, що із ними [PERSON] ніколи не спілкувався на такі теми і не виказував волі чи бажання заповісти все своє майно чи його частину саме сину. Звичайно, суд узяв до уваги доводи позивача і третьої особи про те, що у нього із [PERSON] були гарні стосунки і він його утримував матеріально, що підтвердили і свідки але така обставина, сама по собі, жодним чином не може свідчити про безальтернативне і наявне на момент складання заповіту бажання і волю [PERSON] заповісти все своє майно або його частину саме позивачу. Про волю та бажання заповісти все своє майно саме [PERSON], свідчить власне сам заповіт, а також те, що з часу складання заповіту і до моменту смерті [PERSON] минув значний проміжок часу, на протязі якого [PERSON] дійсно міг змінити або скасувати заповіт. Щодо того, що в момент складання заповіту, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, або ж міг знаходитись у непритаманному йому психоемоційному стані. Відповідно до положень частини 1 статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років. При цьому обмежити набуту дієздатність або визнати фізичну особу недієздатною, в силу положень статей 36, 39 та 40 ЦК України, можна тільки на підставі рішення суду. Жодного рішення суду, яким би [PERSON] було визнано обмежено дієздатним чи недієздатним, і він би залишався у такому стані на момент складання заповіту, суду не надано. Також, за клопотанням позивача у цій справі були призначені та проведені посмертні: психіатрична експертиза та медико-психіатрична експертиза, які також підтвердили, що [PERSON] на момент складання заповіту міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. А доказові ознаки того, що він 27 червня 2014 року страждав на хронічний або стійкий психічний розлад, або знаходився у тимчасово хворобливому психічному стані відсутні; за своїм психічним станом він не був позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Клопотань про призначення додаткових чи повторних експертиз, за наслідками ознайомлення із результатами вказаних експертиз, ні позивач, ні його представник не заявляли. Клопотання про призначення почеркознавчо-психологічної чи тільки почеркознавчої або окремо психологічної експертизи, позивач та його представник не заявляли, хоча суд запитував у них про наявність клопотань, одразу після повернення суду результатів названих експертиз. І хоча представник позивача заявляв суду клопотання про призначення почеркознавчо-психолого-медико-психіатричної експертизи, яке підтримав позивач, і суд витратив багато часу розяснюючи їм про існуючі види експертиз, які можуть входити до складу комплексних, вони наполягали на проведення саме такої експертизи. Таке клопотання суд задовольнив тільки частково, з підстав вказаних у відповідній ухвалі, і призначив тільки медико-психіатричну, вказавши, що клопотання про призначення інших видів експертиз було передчасним та вони не можуть входити до складу такої комплексної експертизи, як уявляли собі позивач та його представник. І оскільки, як вже вказувалось, 12 лютого 2016 року суд вже витратив багато процесуального часу на розяснення позивачу та його представнику окремо і дуже ретельно право просити призначення експертиз, види експертиз, коло питань, які можуть бути поставлені перед експертами, поняття комісійних і комплексних та додаткових і повторних експертиз. А також розяснив, що у випадку не задоволення будь-якого клопотання, позивач має право знову заявити таке ж клопотання, але з інших підстав. А основною засадою цивільного судочинства України є принцип змагальності, і суд не повинен вмовляти сторону просити призначити ту чи іншу експертизу, оскільки це є правом сторони, суд до цього питання не повертався, а позивач та його представник, який має статус адвоката, інші види експертиз проводити не просили, як і не поставили під сумнів отримані результати призначених судом експертиз. Однак й інших, будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів наявності підстав для задоволення позову, ні позивач, ні представник позивача, ні третя особа на стороні позивача, не надали. Суд врахував надані йому третьою особою відомості щодо наявності кримінального провадження №12015130460000076, розслідування якого триває, але констатує, що ніяких клопотань з проводу таких відомостей йому заявлено не було, а підстав для зупинення розгляду цієї справи до розгляду кримінальної, суд не бачив. І ніщо не заважало позивачу, його представнику та третій особі, вирішити питання необхідні для розгляду цієї справи у цій справі, у тому числі щодо призначення і проведення будь-яких експертиз. Також суд врахував надані йому представником позивача відомості про те, що підтвердити відсутність або наявність фактів звернення [PERSON] за медичною допомогою до Луганського обласного наркологічного диспансеру, не має можливості у звязку із знаходженням архіву на території непідконтрольній владі України (а.с.150 тому 4). Але суд змушений констатувати, що вирішення вказаної обставина від суду не залежить, а обґрунтовані припущення вважати що найближчим часом ситуація зміниться не має, і така обставина не являється підставою для зупинення провадження у справі. Отже, підсумовуючи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за недоведеністю. Відповідно до положень частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу було повністю відмовлено у задоволені позовних вимог, отже і підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed