Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі договору купівлі - продажу від 27.12.1985 року, посвідченого [PERSON], йому, [PERSON], належить 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS], під літ. А- 1, яке розташоване на земельній ділянці 1584 кв.м. Для поліпшення власних умов життя у домоволодінні літ. А-1 позивачем було самовільно побудовано господарські споруди, зокрема, літня кухня - літ. Д, площею 12,8 кв.м., сарай - літ. Е, площею 7,4 кв.м., сарай літ. И, площею 10,3 кв.м. 12.10.2012 року позивач зазначає, що йому було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 453443, яка розташована в [ADDRESS], площею 0,1000 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Самовільно збудовані господарські споруди були побудовані з дотриманням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, про що свідчить звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта, складений Інститутом експертизи проектування та вишукувань при державному вищому навчальному закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» від 21.11.2013 року. Згідно висновку вказаного звіту вищевказані самовільні споруди відповідають вимогам надійності і безпечності експлуатації, і можливості їх безпечної експлуатації. Окрім цього, далі позивач зазначає, що він звертався до Дніпропетровської міської ради (далі - Відповідач) з проханням винести рішення про видачу свідоцтва про право власності на самовільно збудовані об'єкти нерухомості. Однак, листами за № 7/21-1057 від 22.07.2011 року та за № 7/21-907 від 20.03.2014 року відповідачем рекомендовано було звернутися до суду для вирішення питання набуття права власності на нерухоме майно. Оскільки визнати право власності на вказане самочинне будівництво, позивач може тільки у судовому порядку, то він вимушений звернутись з даним позовом до суду, та просити суд визнати за ним, [PERSON], право власності на самочинно збудовані господарські споруди, що складаються з: літньої кухні - літ. Д, площею 12,8 кв.м., сараю літ. Е, площею 7,4 кв.м., сараю літ. И, площею 10,3 кв.м, які розташовані на земельній ділянці площею 1 000 кв.м. по [ADDRESS]. 03 липня 2014 року до суду надійшла заява від позивача, в якій він позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд здійснити розгляд справи по суті без його участі, позовну заяву задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, надіслала до суду клопотання про відкладання розгляду справи у зв'язку з тим, що вона знаходиться в щорічній відпустці. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на нижчевикладене. Судом встановлені наступні обставини та визначені відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу від 27.12.1985 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в державному реєстрі правочинів за № 1-6060, на праві приватної власності належить 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] (а.с.4-5). Судом також встановлено, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯМ № 453443, виданого 12.10.2012 року Дніпропетровською міською радою на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27.08.2010 року за реєстровим № 204/60. Земельна ділянка площею 0, 1000 га надана йому для обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а.с. 6). Окрім цього, судом також встановлено, що на вказаній земельній ділянці позивачем за власні кошти у 1990 році було самочинно збудовано: літню кухню - літ. Д, площею 12,8 кв.м., сарай - літ. Е, площею 7,4 кв.м., сарай літ. И, площею 10,3 кв.м. Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень та Цивільного Кодексу у редакції 2004 року положення цього ЦК України також застосовуються до правовідносин, що виникли, до набрання чинності цим Кодексом і продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки, станом на сьогоднішній день позивач продовжує користуватись вказаним самочинно побудованим нерухомим майном, суд вважає за можливе застосувати норми ЦКУ 2003 року, відповідно до п.4 Перехідних та Прикінцевих положень вказаного кодифікованого акту. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу речових прав позивача. Так, позивач у встановленому законом порядку письмово звертався до відповідача - Дніпропетровської міської ради з приводу оформлення права власності на таке самочинно збудоване майно, однак листами за № 7/21-1057 від 22.07.2011 року та за № 7/21-907 від 20.03.2014 року йому було відмовлено у задоволені його звернення та рекомендовано звернутись до суду (а.с. 34-35). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог п. 14 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташоване самочинно збудоване нерухоме майно була надана [PERSON] у встановленому законом порядку для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с. 6-9). Судом встановлено, що будівництво вказаних об'єктів нерухомого майна велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, що підтверджується висновком про готовність об'єкта до експлуатації від 21.11.2013 року, виданою Інститутом експертизи проектування та вишукувань при державному вищому навчальному закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» (а.с.10-16). Судом встановлено, що таке питання було розглядом компетентного державного органу, що підтверджується вказаними листом Дніпропетровської міської ради від 22.07.2011 року та від 20.03.2014 року та зазначеним висновком про готовність об'єкта до експлуатації Інститутом експертизи проектування та вишукувань при державному вищому навчальному закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» від 21.11.2013 року. Доказів порушення наявності таким самочинним будівництвом прав та інтересів третіх осіб судом не здобуто. З урахуванням зазначених вище положень закону та обставин встановлених судом, враховуючи, що будівельні норми при будівництві такого об'єкту нерухомого майна не були порушені, відсутні претензії з боку третіх осіб, земельна ділянка надана у встановленому законом порядку, між сторонами існує спір з приводу речового права позивача, обставини такого спору були предметом розгляду компетентного державного органу, суд не вбачає перешкод для визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: визнання за ним, [PERSON], право власності на самочинно збудовані господарські споруди, що складаються з: літньої кухні - літ. Д, площею 12,8 кв.м., сараю літ. Е, площею 7, 4 кв.м., сараю літ. И, площею 10, 3кв.м, які розташовані на земельній ділянці площею 1000 кв.м. по [ADDRESS]. Також приймаючи до уваги самочинний характер будівництва, та відсутність вимог позивача, щодо розподілу судових витрат по справі, суд вважає за необхідне покласти судові витрати у вигляді судового збору на позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 186, 374, 376 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: approved