Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

[PERSON] в травні 2020 року звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він з 08.07.2010 року працював в Акціонерному товаристві «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», з 22.11.2017 року працював на посаді начальника відділу корпоративних відносин та обліку майна акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Оформлення трудових відносин відбулося шляхом написання заяви про прийняття на роботу і видання наказу відповідача про призначення на займану посаду. 11.02.2020 року позивачу було вручено повідомлення про те, що у зв`язку із введенням в дію з 10.02.2020 року нового штатного розпису працівників апарату АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» посада начальника відділу корпоративних відносин та обліку майна ліквідована і у зв`язку з цим позивач підлягає звільненню по закінченню двомісячного строку з дня вручення попередження за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 13.04.2020 року згідно наказу № 74-ВК АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» позивача звільнено з посади начальника відділу корпоративних відносин та обліку майна у зв`язку з її ліквідацією (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Позивач вважає, що його звільнення з посади є незаконним, оскільки порушено порядок звільнення працівників за ст. 49-2 КЗпП України. А саме, при повідомленні про звільнення 11.02.2020 року і в подальшому до моменту звільнення 13.04.2020 року позивачу не було запропоновано роботодавцем жодної іншої посади в АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», хоча на підприємстві на той час були вакантні посади і роботодавець був зобов`язаний запропонувати іншу роботу на тому є підприємстві. Однак в зазначений період були прийняті інші особи на вакантну посаду юриста та посади у новоствореному відділі аудиту, які до цього не працювали на підприємстві. Крім цього, роботодавець не запропонував позивачу інші посади, яким він відповідає за рівнем освіти та досвідом роботи на підприємстві. Крім того, зазначає, що [INFO] йому виповнилося 57 років, а відповідно до п. 10 ст. 42 КзпП України переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягнення якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Вважає, що введення нового штатного розпису не може вважатися реорганізацією підприємства і, фактично не несло жодних змін в організацію роботи очолюваного позивачем відділу. Замість відділу корпоративних відносин та обліку майна до штатного розпису АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» з 10.02.2020 року було включено відділ забезпечення майнового комплексу та корпоративних відносин, який згідно Положення про відділ виконує ті ж самі функції. Вказує, що формальна зміна назви відділу без зміни завдань і функцій відділу свідчить про відсутність фактичної зміни в організації виробництва і праці підприємства, що могла б бути підставою для звільнення позивача з посади, а мало місце лише перейменування відділу, що не є реорганізацією підприємства чи змінами в організації підприємства. Тому вважає, що його звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства, без законної підстави та порядку вивільнення працівників. У зв`язку з цим просить суд поновити його на посаді начальника відділу корпоративних відносин та обліку майна Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» - з 14.04.2020 року; стягнути з Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення і до дня ухвалення рішення про поновлення на роботі та судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.05.2020 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.07.2020 року за клопотанням представника відповідача, визначено розгляд даної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.07.2020 року до суду від представника відповідача - т.в.о. Голови правління ТА «ДАК «Автомобільні дороги України» Бородая О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. Обґрунтовує тим, що 10.02.2020 року відповідач звернувся до Державного агентства автомобільних доріг України з листом № 4-10-10/341 в якому зазначив, що у зв`язку із виробничою необхідністю були внесені зміни у штатний розпис працівників апарату, в тому числі скорочена та виведена зі штатного розпису посада начальника відділу корпоративних відносин та обліку майна. Позивача було повідомлено 11.02.2020 року про майбутнє звільнення, яке ним отримано особисто під підпис. Відповідач зазначає, в апараті управління фактично відбулось скорочення штату працівників, а тому підставами для звільнення позивача є не ліквідація його посади, а обставини зазначені у п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказує, що ніяких переваг на працевлаштування, на переведення на іншу роботу в разі звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України не встановлено, оскільки переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду, перше право за більш кваліфікованими працівниками визнається ст. 42 КЗпП України, друге - ні. Крім того, застосування переважного права на залишення на роботі можливе серед працівників, які займають однакові посади чи виконують однакову роботу (постанова Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі № 367/3870/16-ц). Вважає, що звільнення позивача відбулося з чітким та вірним дотриманням норм чинного законодавства, а вимоги позивача є надуманими і необґрунтованими відповідними засобами доказування. Крім того, зазначає, що позивачем не зазначено його розмір заробітної за останні два місяці роботи перед звільненням, не зазначено заробіток за місцем нової роботи, не наведено розрахунок, з якого можливо визначити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому вимога позивача про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу має бути залишена без задоволення. За таких обставин, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 07.08.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, в якій зазначає, що відповідачем не надано пояснень що невиконання ним вимог ст. 49-2 КЗпП України, а саме яка полягає у ненаданні пропозицій по працевлаштуванню позивача на наявні на підприємстві вакантні посади. Крім того вказує, що відповідачем не надано заперечень на твердження позивача про те, що на підприємстві було проведено формальне перейменування відділу корпоративних відносин та обліку майна на відділ забезпечення майнового комплексу та корпоративних відносин, без зміни функцій відділу та без зміни функціональних обов`язків керівника відділу. А тому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні 22.03.2021 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити з підстав викладених у позові та з урахуванням відповіді на відзив, на наданих суду письмових пояснень від 16.03.2021 року. Представник відповідача Єрмаков М.В. в судовому засіданні 22.03.2021 року заперечив проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 21.07.2020 року. Третя особа у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. 06.04.2021 року від позивача та представника відповідача надійшли заяви про здійснення розгляду справи без їхньої участі. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом достовірно встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] з 08.07. 2010 року працював в акціонерному товаристві «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», з 22.11.2017 року працював на посаді начальника відділу корпоративних відносин та обліку майна акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Оформлення трудових відносин відбулося шляхом написання заяви про прийняття на роботу і видання наказу відповідача № 209-ВК від 22.11.2017 року про призначення на займану посаду, що підтверджується копією трудової книжки позивача [NUMBER] . 11.02.2020 року позивачу було вручено повідомлення про те, що у зв`язку із введенням в дію з 10.02.2020 року нового штатного розпису працівників апарату АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» посада начальника відділу корпоративних відносин та обліку майна ліквідована і у зв`язку з цим позивач підлягає звільненню по закінченню двомісячного строку з дня вручення попередження за п. 1 ст. 40 КЗпП України. З даним повідомленням позивач ознайомлений під підпис 11.02.2020 року. 13.04.2020 року згідно наказу № 74-ВК АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» позивача звільнено з посади начальника відділу корпоративних відносин та обліку майна у зв`язку з її ліквідацією (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Підставою звільнення вказано: штатний розпис працівників апарату АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 10.02.2020 року; повідомлення [PERSON] від 11.02.2020 року про ліквідацію посади, протокол засідання Первинної профспілкової організації АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 30.03.2020 року № 4; Закон України «Про зайнятість населення». Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Відповідно до ст. 49-2 КЗпПУ, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином з`ясувати чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України в постанові від 18.10.2017 року у справі № 6-1723цс17). До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-1264цс17. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Матеріали справи містять повідомлення від 11.02.2020 року, що у зв`язку із введенням в дію з 10.02.2020 року нового штатного розпису працівників апарату АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» посада позивача - начальника відділу корпоративних відносин та обліку майна ліквідована, у зв`язку з цим позивач підлягає звільненню по закінченню двомісячного терміну з дня цього попередження за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Одночасно з попередженням про звільнення позивачу не було запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві. Крім того, матеріали справи не містять доказів про те, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу або що відповідач не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві та не повідомлений про відсутність вакантних посад, що відповідають його професії, кваліфікації та спеціальності, які б могли бути йому запропоновані. Крім того, суд звертає увагу на те, що в період попередження про звільнення позивача відповідачем були призначені особи на вакантні посади на вказаному підприємстві. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог КЗпП України, оскільки, відповідачем не доведено, що звільнення позивача відбулось без порушення чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено наказом відповідача № 74-к від 13.04.2020 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно із ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпПУ, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як вбачається з матеріалів справи, середній заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи склав 33 555,04 грн., середньоденний заробіток - 932,08 грн. Період вимушеного прогулу позивача за період часу з 14.04.2020 року по 06.04.2021 року становить 246 робочих дня. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.04.2020 року по 06.04.2021 року у розмірі 229 291,68 грн. з відрахуванням всіх обов`язкових платежів і зборів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати. Суд вважає, що пояснення представника відповідача спростовуються приведеними вище доказами, а тому не можуть прийматися до уваги в обґрунтування законності звільнення позивача з роботи. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Виходячи з даної норми закону, задоволення судом вимог позивача, враховуючи ставки судового збору у вимогах майнового та немайнового характеру, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 1 681,60 грн. за вимогами немайнового та майнового характеру Враховуючи вище викладене та

Outcome: approved