Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить надати дозвіл на в'їзд неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької області, а також на її виїзд до території, що контролюється органами державної влади України в період з 01.03.2019 по 01.06.2020, у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем на тимчасово неконтрольованій території та перебуває на її утриманні. На теперішній час у позивача з неповнолітньою дитиною виникає необхідність та бажання виїхати на контрольовану територію, а саме до міста Селидове, що унеможливлюється у зв'язку з відсутністю письмової згоди батька, з яким на даний час зв'язок втрачено, сімейні відносини не підтримуються. В судове засідання позивач не з'явилась, за змістом позовної заяви просить розглянути справу без її участі (а.с.2). [PERSON] (далі - відповідач) про дату час та місце розгляду справи повідомлявся з урахуванням приписів п.19 Перехідних положень ЦПК України та Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», а саме, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень). З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався, відзив на позов не надав. Орган опіки та піклування Покровської міської ради (далі - третя особа) правом участі в судовому засіданні не скористався, надав заяву, за змістом якої просить розглянути справу без участі представника, а також висновок від 03.04.2019, за змістом якого зробити висновок про доцільність надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька через лінію зіткнення у межах Донецької області немає можливості, оскільки у матеріалах справи наявні лише копії паспортів батьків та свідоцтва про народження дитини. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи приписи ч.4 ст.223 ЦПК України, у справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній даних та доказів. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05.11.2011 (а.с.13), від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.14). За даними паспорту громадянина України на ім'я позивача її місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.3-5). За даними паспорту громадянина України на ім'я відповідача його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-11). Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 та 3 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК України). За приписами ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Окремі питання здійснення контролю за переміщенням осіб в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (далі - АТО), а також вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей визначений Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженим Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей 14.04.2017 № 222-ог. Приписами п.5.1.1 розділу V вказаного Тимчасового порядку визначено, що в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. За п.3 та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз наведених законодавчих приписів дозволяє дійти висновку, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий рішенням суду, проте на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 12.04.2017 по справі №235/139/16-ц/6-15цс17 надання такого дозволу на постійне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Також суд враховує положення Декларації прав дитини від 20.11.1959, згідно з Принципом 2 якої дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Отже, дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог не зазначено конкретної мети виїзду її малолітньої дитини, [INFO], та конкретного часового періоду такої поїздки, не надано жодного доказу на підтвердження такої необхідності; не надано доказів звернення до відповідача із проханням надання останнім згоди на виїзд дитини на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької області із визначенням місця прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування в такому місці до подання вказаного позову до суду, а також доказів відмови батька дитини, який не позбавлений батьківських прав, у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дитини за межі України. Зважаючи на викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача. Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed