Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] (далі- відповідач), посилаючись на те, що спільне життя між ними не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння в подружньому житті. Вказав, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить його інтересам. Просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.11.2020 було відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. 28.01.20201 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позов про розірвання шлюбу визнала в повному обсязі та категорично заперечувала проти стягнення із неї витрат у виді сплати судового збору та витрат на правничу допомогу. При цьому вказала, що ніколи не заперечувала проти розірвання шлюбу з позивачем, а відтак його права не були порушені та не підлягали судовому захисту. 01.02.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що позивач неодноразово звертався до відповідача надати свідоцтво про укладення шлюбу між сторонами. У зв`язку з чим позивач був змушений звертатися до відділу реєстрації шлюбів про видачу йому дублікату свідоцтва про розірвання шлюбу. Відповідач на неодноразові звернення позивача розірвати шлюб в позасудовому порядку, відмовлялася, таким чином на момент звернення позивача з позовом до суду, між сторонами існував спір, який підлягав вирішенню в судовому порядку. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі та просили стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання відповідач не з`явилася, у відзиві просила розглядати справу за її відсутності. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 05.01.1974 року, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1314. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. З пояснень позивача та з відзиву відповідача вбачається, що сторони не бажають зберегти шлюб. Позивач в судовому засіданні вказав, що втратив почуття любові та поваги до відповідача, його рішення про розірвання шлюбу є виваженим, а збереження шлюбу буде суперечити його інтересам. За правилами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до стст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я існує формально, відповідач визнала позов про розірвання шлюбу, в зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки збереження шлюбу буде суперечити інтересам обох сторін. У зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на сплату судового збору в розмірі 840,80 грн. та на професійну правничу допомогу в розмірі 10500 грн., що підтверджується наданими доказами, а саме: договором про надання правової допомоги від 27.10.2020 № 22/05/18, укладеного між позивачем та АО «Літігейншн Груп», рахунком на оплату № 06-11-01/20 від 06.11.2020, актом наданої правової допомоги № 1 від 29.01.2021 до договору про надання правової допомоги, випискою по рахунку АО «Літігейншн Груп» станом на 09.11.2020. За загальним правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 1 статті 142 цього Кодексу визначає, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже з огляду на результат розгляду справи та визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд на підставі вищенаведених положень цивільного процесуального закону покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 420,40 грн. та повертає позивачу з державного бюджету судовий збір в сумі 420,40 грн. Що стосується відшкодування витрат позивача на правничу допомогу, суд приходить до наступного. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частина 9 статті 141 цього Кодексу містить норму, відповідно до якої суд, незалежно від результатів вирішення спору, має право повністю або частково покласти судові витрати на сторону, яка зловживала своїми процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони. Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved