Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

[PERSON] 23 листопада 2012 року звернулася до суду з позовом до відповідача Дніпропетровської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№ 89) про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2012 року позов було залишено без руху, а позивачу запропоновано усунути недоліки протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали, задля усунення яких позивачем 25 грудня 2012 року до суду було подано виправлену позовну заяву. 17 січня 2014 року у ході судового засідання представником позивача позовні вимоги було доповнено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2014 року [PERSON] в прийнятті доповнень до позовної заяви, поданих 17 січня 2014 року, в частині стягнення моральної шкоди було відмовлено, в іншій частині уточнення і доповнення до позовної заяви прийняті до розгляду в межах цієї цивільної справи. Позивач у своєму уточненому позові, а у ході судового засідання позивач та її представник, посилалися на те, що позивач [PERSON] працювала в ВК № 89 ДПС України в Дніпропетровській області з 21 липня 1997 року по 1 жовтня 2000 року старшою медичною сестрою міжобласної туберкульозної лікарні, відповідно до наказу № 13 від 30 липня 1997 року, а з 2 жовтня 2000 року по 26 жовтня 2012 року - головною медичною сестрою, згідно наказу № 14 від 12 вересня 2000 року. Свої трудові обов'язки на зазначених посадах позивач виконувала сумлінно, за що неодноразово була заохочена з боку керівництва. Однак з літа 2012 року позивач почала відчувати упереджене до себе ставлення. 20 серпня 2012 року було видано наказ № 429, яким позивачу було оголошено догану. На підставі матеріалів перевірки 4 жовтня 2012 року наказом № 344 начальник Управління Державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області наказав в.о. начальника ВК № 89 звільнити [PERSON] з посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 26 жовтня 2012 року [PERSON] було ознайомлено з зазначеним наказом, який вона вважає протиправним. Позивач посилалася, що в порушення норм чинного трудового законодавства з нею в день звільнення повинен був здійсненний розрахунок, який було фактично проведено 30 жовтня 2012 року, а компенсація за невикористану відпустку виплачена взагалі 27 листопада 2012 року. Крім того, позивач посилається на те, що на неї було здійснено психологічний тиск зі сторони керівництва під час її звільнення та було запропоновано написати заяву на звільнення за власним бажанням, яка нею була написана 26 жовтня 2012 року, хоча і була датована 12 жовтня 2012 року. На підставі цієї заяви було видано наказ № 48 від 26 жовтня 2012 року про звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України та здійснено остаточний запис про звільнення позивача за власним бажанням в трудовій книжці. Позивач у своєму позові, а у ході судового засідання позивач та її представник, просили суд поновити строк оскарження наказу № 429 від 20 серпня 2012 року, визнати наказ № 429 від 20 серпня 2012 року про оголошення догани незаконним, визнати наказ № 344 від 4 жовтня 2012 року про звільнення позивача з роботи незаконним, визнати наказ № 48 о/с від 26 жовтня 2012 року про звільнення позивача з роботи за власним бажанням незаконним; визнати заяву про звільнення нікчемною, поновити [PERSON] на посаді головної медичної сестри СТБ № 89, стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 жовтня 2012 року до дня ухвалення рішення по справі. Представники відповідача Дніпропетровської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№ 89) у ході судового засідання позовні вимоги [PERSON] не визнавали, в їх задоволенні просили суд відмовити, посилаючись на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо оскарження наказу № 429 від 20 серпня 2012 року. Наказ № 429 від 20 серпня 2012 року про оголошення догани було видано без порушень норм чинного законодавства і відповідно до положень про організацію виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом Державної кримінально-виконавчої служби України. На виконання наказу № 344 від 4 жовтня 2012 року було винесено наказ № 523 від 16 жовтня 2012 року, в якому було зазначено що [PERSON] заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності, однак на підставі поданої нею заяви про звільнення її було звільнено за власним бажанням. Підставою для звільнення відповідача була її власна заява, написана власноручно 12 жовтня 2012 року. Наказ № 48 о/с про звільнення позивача з роботи було видано лише 26 жовтня 2012 року, тому позивач мала достатньо часу для освідомлення своєї заяви і відкликати її, якщо наміри щодо звільнення нею було змінено. Крім того, посилання позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не можуть бути прийняти до уваги, оскільки стягнення середнього заробітку можливо за умови поновлення позивача на роботі, а підстави для поновлення позивача на роботі відсутні. Представники відповідача Управління Державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області у своїх запереченнях, наданих на адресу суду, та у ході судового засідання зазначали, що позовні вимоги [PERSON] не визнають та вважають їх необґрунтованими, оскільки наказ № 344 від 4 жовтня 2012 року було винесено правомірно та без порушень чинного законодавства. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що детальну суть посадових обов'язків позивача вона не знає. Однак, стверджувала, що до її обов'язків входила організація роботи сестринства, тому вона повинна була віднести заяви про відпустки та відвідати на дому працівників, що передбачено наказом № 221 від 7 липня 2011 року. Трудова книжка позивачу була видана 26 жовтня 2012 року о 15 годині 00 хвилин, тобто в день звільнення. До трудової книжки позивача було внесено помилковий запис про звільнення на підставі наказу № 344 від 4 жовтня 2012 року, який згодом було виправлено на вірний. [PERSON] було звільнено на підставі її власноручно написаної заяви на підставі ст. 38 КЗпП України, а не за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як було рекомендовано керівництву у наказі № 344 від 4 жовтня 2012 року. Заяву про звільнення [PERSON] написала 12 жовтня 2012 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду пояснив, що він про обсяг посадових обов'язків [PERSON] не обізнаний, оскільки у нього інші обов'язки, які не пов'язані з обов'язками позивача. У період з 23 травня 2012 року по 30 вересня 2012 року він виконував обов'язки начальника виправної колонії. Щодо наказу № 344 від 4 жовтня 2012 року пояснень надати не зміг. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є начальником туберкульозної лікарні, в якій працювала позивач на посаді головної медичної сестри. В її обов'язки входило відвідування працівників на дому, що підтверджується наказом № 221 від 7 липня 2011 року. Посада головної медичної сестри відноситься до адміністративно-управлінського складу лікарні. Також до обов'язків позивача відносилося складання графіка відпусток, тому їй усі працівники надавали свої заяви на відпустки, які вона відносила керівництву. Заяву про звільнення, яка була написана [PERSON], ним було завізовано 12 жовтня 2012 року. Свідком [PERSON], який працює старшим інспектором відділу кадрів, у судовому засіданні було пояснено, що 26 жовтня 2012 року позивач прийшла за трудовою книжкою. Оскільки заяви про звільнення від позивача в нього не було (вона знаходилася у начальника відділу кадрів [PERSON]), ним було помилково заповнено трудову книжку та внесено невірний запис про підстави звільнення на підставі наказу № 344 від 4 жовтня 2012 року за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Невірний запис було виправлено та зроблено запис про звільнення позивача відповідно до її заяви від 12 жовтня 2012 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення щодо посадових обов'язків позивача. Зазначала, що головна медична сестра слідкує за виконанням своїх обов'язків старшими медичними сестрами та іншими медичними сестрами і вразі невиконання або неналежного виконання ними своїх обов'язків повідомляє про це лікаря. Вислухавши думку позивача, її представника, представників відповідачів та показання свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 13 о/с від 30 липня 1997 року [PERSON] з 21 липня 1997 року було прийнято на посаду старшої медичної сестри міжобласної туберкульозної лікарні для засуджених (а.с. 73). Наказом № 14 о/с від 12 вересня 2000 року позивач була призначена на посаду головної медичної сестри туберкульозної лікарні з 2 жовтня 2000 року (а.с. 74). 1 серпня 2012 року позивача було ознайомлено з посадовою інструкцією, яка була затверджена в.о. начальника ВК № 89 1 серпня 2012 року (а.с. 108-112). Крім того, наказом Державної пенітенціарної служби № 221 від 7 липня 2011 року затверджено Положення про організацію виховної роботи та соціально-психологічної роботи з персоналом Державної кримінально-виконавчої служби України (а.с. 120-126). Наказом Державної пенітенціарної служби України № 645 від 30 грудня 2011 року затверджено Положення про управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (а.с. 92-96). Наказом Державної пенітенціарної служби № 240 від 19 вересня 2012 року було затверджено Положення про Дніпропетровську виправну колонію управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№ 89) (а.с. 88-91). Рапортом від 16 серпня 2012 року начальника сектору по РОС Дніпропетровської виправної колонії управління ДПтС України у Дніпропетровській області (№ 89) були зафіксовані порушення встановлених термінів подачі заяв про відпустки за власний рахунок лікаря-стоматолога [PERSON] і старшої медичної сестри [PERSON], які починалися з 16 серпня 2012 року і були надані позивачем на візування цього ж дня, та рапортів, що призвело до несвоєчасного подання до бухгалтерії установи інспектором сектору по роботі з особовим складом витягу з наказу, порушення графіку відвідування підлеглих співробітників за місцем проживання ([PERSON] - 25 липня 2012 року, [PERSON] - 13 липня 2012 року, [PERSON] - 10 серпня 2012 року) та ненадання відповідного рапорту до сектору по роботі з особовим складом про проведену роботу, вчинені [PERSON] (а.с. 132). Згідно з висновком за матеріалами службового розслідування по факту порушення службової дисципліни головною медичною сестрою [PERSON] від 17 серпня 2012 року було вирішено клопотати перед керівництвом установи про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] (а.с. 129-130). Згідно з ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Позивачу з приводу виявлених порушень було запропоновано надати письмові пояснення, але відповідно до акту від 17 серпня 2012 року [PERSON] письмові пояснення надати відмовилась (а.с. 131). Наказом № 429 від 20 серпня 2012 року у зв'язку з виявленими порушеннями за незадовільне ставлення до виконання своїх посадових обов'язків, особисту недисциплінованість головній медичній сестрі спеціалізованої туберкульозної лікарні при установі [PERSON] було оголошено догану (а.с. 127). Ч. 4 ст. 149 КЗпП України передбачено, що стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. З зазначеним наказом позивач була ознайомлена 27 серпня 2012 року (а.с. 128). На підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. [PERSON] звернулася з позовом до суду 23 листопада 2012 року, наказ № 429 було видано 20 серпня 2012 року, з його змістом її було ознайомлено 27 серпня 2012 року, тобто тримісячний строк для звернення до суду з позовом про оскарження зазначеного наказу позивачем було пропущено на три дні, що є незначним пропуском строку, тому суд вважає можливим поновити [PERSON] строк на оскарження наказу № 429 від 20 серпня 2012 року. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один захід стягнення, у тому числі і догана. Відповідно до п. 2.7 посадової інструкції головної медичної сестри до завдань та обов'язків головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні при Дніпропетровській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№ 89) відноситься раціональна організація роботи середнього та молодшого персоналу, складання та затвердження графіків роботи. Згідно абз. 7 п.п. 5.3 п. 5 Положення про організацію виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Державної пенітенціарної служби України № 221 від 7 липня 2011 року, до практичних заходів реалізації виховної та соціально-психологічної роботи відноситься відвідання підлеглих за місцем їх проживання, проведення зустрічей з їх рідними, а також відзначення (надсилання листівок із подяками за місцем проживання тощо) за суттєві досягнення у роботі. Наказ № 211 від 7 липня 2011 року було видано Державною пенітенціарною службою України на державному рівні, тому він стосується усіх органів і установ Державної кримінально-виконавчої служби України, у тому числі і закладів охорони здоров'я, в якому працювала позивач, тому він також був обов'язковим для виконання позивачем під час виконання нею своїх посадових обов'язків. Під час перевірки були зафіксовані порушення [PERSON] положень посадової інструкції головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні, затверджені 1 серпня 2012 року, та Положень про організацію виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджені наказом № 221 від 7 липня 2011 року, про що було складено відповідний висновок, згідно акту від 17 серпня 2012 року від дачі пояснень щодо вчинених нею порушень позивач відмовилася, з графіку відвідувань на дому співробітників СТБ на друге півріччя 2012 року адміністрацією, який було затверджено в.о. начальника ВК № 89, вбачається, що дійсно позивачем 25 липня 2012 року не було відвідано [PERSON], 13 липня 2012 року - [PERSON], 10 серпня 2012 року - [PERSON] (а.с. 119), доказів виконання графіку в цій частині суду надано не було, також позивачем не було доведено, що вона своєчасно передала на візування заяви про відпустки за власний рахунок, починаючи з 18 серпня 2012 року, лікаря-стоматолога [PERSON] та старшої медичної сестри [PERSON], а наявність допущених позивачем порушень також була підтверджена свідками [PERSON], [PERSON], тому суд приходить до висновку, що порушень чинного законодавства при виданні наказу № 429 від 20 серпня 2012 року та процедури накладання дисциплінарного стягнення допущено не було та підстав для його визнання його незаконним немає. Наказом № 344 від 4 жовтня 2012 року Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області про вжиття заходів реагування на недоліки в роботі спеціалізованої туберкульозної лікарні при Дніпропетровській ВК (№ 89) в.о. начальника Дніпропетровської виправної колонії (№ 89) було рекомендовано вжити максимальні заходи дисциплінарного реагування до головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні [PERSON] за незадовільне ставлення до виконання своїх посадових обов'язків (з урахуванням попередніх дисциплінарних стягнень [PERSON] - звільнити з посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 86-87). Даним наказом було встановлено, що під час проведення 26 вересня 2012 року перевірки було виявлено недоліки в організації лікувального процесу: 13 та 14 вересня 2012 року у відділені № 4 спеціальної туберкульозної лікарні при установі подовжували видаватись лікарняні засоби на засудженого «Д», який за фактом знаходився у відділені № 9 та ліків не отримував. Згідно п. 2.2. посадової інструкції головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні до її завдань та обов'язків відноситься забезпечення повноти лікувально-профілактичної, санітарно-протиепідемічної роботи по обслуговуванню хворих у лікарні, організація усунення виявлених недоліків у межах своєї компетенції. Пунктом 2.8. посадової інструкції встановлено, що завданнями та обов'язками головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні при Дніпропетровській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№ 89) є забезпечення своєчасного виконання лікарських призначень в відділеннях. Таким чином, до посадових обов'язків позивача входило контролювання видачі лікарських засобів, що нею протягом 13 та 14 вересня 2012 року відносно засудженого «Д» здійснено не було. Зазначена обставина також була підтверджена свідком [PERSON] Доказів щодо належного виконання позивачем своїх посадових обов'язків відносно виявлених порушень нею суду не надано. З урахуванням зазначених обставин, суд приходить до висновку, що підстав для визнання наказу № 344 від 4 жовтня 2012 року незаконним немає. Крім того, до негативних наслідків для позивача видання даного наказу не призвело, оскільки [PERSON] з роботи було звільнено на підставі її заяви за власним бажанням, а не за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як було рекомендовано у цьому наказі. Також слід зазначити, що наказ № 344 від 4 жовтня 2012 року для в.о. начальника Дніпропетровської виправної колонії (№ 89) щодо вжиття максимальних заходів дисциплінарного реагування до [PERSON] мав рекомендаційний характер і ним не було звільнено позивача з посади головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні. Ще однією підставою для неможливості визнання наказу № 344 від 4 жовтня 2012 року незаконним є те, що позивач просить його визнати незаконним в цілому, а цей наказ стосувався не лише [PERSON] 12 жовтня 2012 року [PERSON] власноручно було написано заяву про її звільнення з займаної посади за власним бажанням (а.с. 63). На підставі ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання цієї заяви нікчемною, суд виходячи з того, що заявлена позивачем вимога є неналежним способом захисту її трудових прав і заявлення такої вимоги до суду не передбачено чинним трудовим законодавством. Крім того, свідками [PERSON], [PERSON] у ході судового засідання було пояснено, що заяву про звільнення позивач написала добровільно, без будь-якого примусу 12 жовтня 2012 року, а не 26 жовтня 2012 року, як це пояснює сторона позивача. Доказів, які б підтверджували посилання [PERSON] про те, що заяву про звільнення нею було написано під психологічним тиском 26 жовтня 2012 року, позивачем суду не надано. На підставі зазначеної заяви, наказом № 48 о/с від 26 жовтня 2012 року [PERSON] було звільнено з посади головної медичної сестри спеціалізованого туберкульозної лікарні за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підстави заяви від 12 жовтня 2012 року (а.с. 62). З урахуванням зазначених обставин, також немає підстав для визнання незаконним наказу № 48 о/с від 26 жовтня 2012 року, оскільки його було видано на підставі заяви позивача, яка на момент його видання [PERSON] відкликана не була. У зв'язку з тим, що наказ про звільнення позивача з роботи не підлягає визнанню незаконним, не може бути задоволена позовна вимога і про поновлення на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З огляду на те, що наказ про звільнення [PERSON] № 48 о/с від 26 жовтня 2012 року не було визнано судом незаконним, на роботі її не поновлено та не встановлено, що її звільнення було здійсненно без законної підстави, також не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Таким чином, судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed