Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

[PERSON] в березні 2016 року заявила позов до колишнього чоловіка [PERSON], за яким з урахуванням змін, просила провести поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] та автомобіля [NUMBER], 2009 року випуску, шляхом визнання за сторонами права власності на вказане майно в рівних частках. Натомість [PERSON] заявив зустрічні вимоги про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та автомобіля [NUMBER], 2009 року випуску, та про визнання спільним сумісним майном і поділ 3/20 частки будинку [ADDRESS] Ухвалою суду була прийнята відмова [PERSON] від вимог про визнання спільним сумісним майном і поділ 3/20 частки будинку [ADDRESS], у зв'язку з чим провадження у справі, в цій частині вимог, було закрите. [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягала і пояснила, що спірне майно підлягає поділу, оскільки було набуте у шлюбі. Представник позивача [PERSON] підтримав доводи свого довірителя пославшись на відповідні спору вимоги законодавства. [PERSON] заперечив проти вимог [PERSON] і пояснив, що спірне майно набуте виключно за його особисті кошти та кошти отримані в борг від батька, а відтак відповідач вважав, що це майно має належати особисто йому. Представник відповідача [PERSON] підтримав доводи свого довірителя, надав пояснення, що зводяться до викладеного в зустрічній позовній заяві. Судом встановлено таке. Сторони з 14.10.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина [PERSON], який народився [INFO]. Даний шлюб було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2015 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 28.05.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. за реєстровим №3276, [PERSON] зі згоди дружини [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. 17.05.2009 року [PERSON] купила автомобіль марки ЗАЗ, модель TF699H, легковий седан, червоного кольору, номер шасі [NUMBER], р.н. [NUMBER], 2009 року випуску, та отримала відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Виходячи з того, що вказане майно набуте сторонами у шлюбі, то суд, відповідно до ст. 368 ч.3 ЦК України та ст. 60 СК України, визнає це майно їхньою спільною сумісною власністю. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача на свій захист, за необґрунтованістю. Так, відповідач вказував, що спірне майно було придбане після продажу квартири [ADDRESS], що в свою чергу була придбана ним до шлюбу в кредит та за позичені у батька кошти. Дійсно, з огляду на надані відповідачем документи, вказана квартира була придбана [PERSON] 25.05.2006 року за 156565 грн. (а.с. 73), тобто за 4 місяці до укладення ним шлюбу з [PERSON], і була продана за місяць до придбання спірної квартири, на що вказують відповідні копії договорів купівлі-продажу (а.с.91). Для оплати вартості квартири [PERSON] під іпотеку квартири отримав в Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» кредит в сумі 17000 доларів США (на той час 85850 грн.), на умовах договору про надання іпотечного кредиту №35-7JA/05-2005И від 25.05.2006 року (а.с. 75-83), та взяв у свого батька [PERSON] 14000 доларів США в борг, про що 25.05.2006 року видав останньому розписку (а.с. 100). Проте, як вбачається з графіку погашення зобов'язань за кредитним договором, з дня отримання кредиту і до укладення шлюбу між сторонами, погашенню підлягала незначна сума, повністю ж кредит був виплачений тільки 31.01.2008 року, на що вказує довідка банку (а.с.95), а тому суд приходить до висновку, що кредитні зобов'язання сторони понесли сумісно. Що ж стосується позики, то за поясненнями відповідача вона до цього часу не погашена. До того ж, як це встановлено в судовому засіданні, [PERSON] має намір завити позов до сторін про стягнення суми позики. Крім того, позивач в судовому засіданні заявила, що на час придбання квартири вона вже тривалий час перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, і проживала разом з ним та його батьками. Отже, підстав вважати, що дана квартира була придбана відповідачем до шлюбу, або ж за особисті кошти, у суду не має. Оскільки, обставини на які посилався відповідач в обґрунтування зустрічного позову не знайшли свого підтвердження доказами, то суд знаходить за необхідне в задоволенні вимог цього позову відмовити, за необґрунтованістю. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пленум ВС України в п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при поділі неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на дані документи, суд знаходить спірне майно неподільним. Статтями 372 ЦК України, 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З наведеного суд приходить до висновку, що частки сторін у праві власності на спірну квартиру є рівними, а тому на підставі вказаних в рішенні норм закону первісний позов підлягає задоволенню повністю. За такого рішення, судові витрати мають бути покладені на відповідача відповідно і на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved