Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом, який згодом уточнили та в якому просять визнати недійсними - договір купівлі-продажу, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, державний акт на право власності на земельну ділянку та визнати право власності за кожним з них на Ѕ частину житлового будинку та присадибної ділянки наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 122,9 кв. м., та житловою - 74,9 кв. м., разом з надвірними спорудами: гаражем, вбиральнею та огорожею, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що 21.07.1983 року [PERSON] придбав Ѕ частину даного житлового будинку, згідно п. 1 Договору площа будинку складала 52,0 кв. м. Згідно свідоцтва на право на спадщину [PERSON] отримала у спадок Ѕ частину даного будинку загальною площею 36,0 кв.м. згідно технічного паспорту на зазначений будинок від 05.07.1989 року загальна площа будинку складала 114,7 кв.м. (житлова площа 69,9 кв.м. з надвірними спорудами: сараєм, вбиральнею, огорожею, мощенням та теплицею), а на сьогоднішній день загальна площа будинку складає 122,9 кв.м. з житловою площею 74,9 кв.м., таким чином усі правовстановлюючі документи містять помилки та недоліки, які слід вирішити в судовому порядку. Окрім того, присадибна земельна ділянка площею 0,135 га. згідно державного акту належить [PERSON] розташована за адресою: [ADDRESS] , а будинок розташований по [ADDRESS] . Дана помилка вирішена шляхом відміни рішення виконкому Усатівської сільської ради № 40 від 28.02.2006 р., та державний акт підлягає скасуванню. Також у державному акті не зазначена [PERSON] , яка є співвласницею будинку. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2019 року справу було розподіллено на суддю Буран В.М. (а.с. 33). Ухвалою суду від 29.01.2019 року позов було залишено без руху (а.с. 34-35). Ухвалою суду від 25.02.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 40). Представник Усатіської сільської ради Біляївського району Одеської області звернувся до суду із заявою про визнання ним позовних вимог. Заяву ні чим не обґрунтував (а.с. 47). Ухвалою суду від 08.08.2019 року було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог, оскільки суду не було надано усіх необхідних документів на підтвердження обставин по справі (а.с. 53). Представник позивачів адвокат Осадча Н.В. в судове засідання не з`явилась та надала суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, на задоволенні позову наполягала, проти заочного рішення суду не заперечувала (а.с. 89). Представник відповідала в судове засідання не з`явився, та в матеріалах справи наявна заява в якій сторона відповідача просила розглянути справу за їх відсутності (а.с. 58у). Ознайомившись із матеріалами справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.1983 р. [PERSON] придбав Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52.0 кв.м. з надвірними спорудами: сараєм, підвалом (а.с. 13). Іншу Ѕ частину будинку після смерті матері на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.11.2005 року, яке зареєстровано за номером 12454387, успадкувала [PERSON] , спадкове майно складалось із Ѕ частини будинку загальною площею 36.00 кв.м. також у свідоцтві було визначено, що 33.90 кв.м. площі будинку до спадкового майна не увійшло, оскільки є самовільним будівництвом (а.с. 14, 15). Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0,135 га. за адресою: [ADDRESS] , яка на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 954358 належить [PERSON] (а.с. 22). Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах\~Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Залежно від установленого, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю: право приватної власності набувається в порядку визначеному законом: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні. Зазначені правовстановлюючі документи містять розбіжності у площах та неточності, тому підлягають скасуванню в судовому порядку, виходячи з наступного. Згідно технічного паспорту на будинок виготовленого 05.07.1989 р. загальна площа будинку складала 114,7 кв.м., житлова площа 69,9 кв.м. та мала господарські будівлі: сарай, вбиральню, огорожу, мощення, теплицю (а.с. 16-17). На сьогоднішній день загальна площа будинку складає 122,9 кв.м., житловою площею 74,9 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 27.11.2018 року, при цьому площа будинку збільшилась на 6,1 кв.м. за рахунок реконструкції у 2018 року - добудованої котельні, що погоджено Рішенням Усатівської сільської ради № 234 від 28.09.2018 року (а.с. 18-21, 66-67). Держаний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 954358 виданий на ім`я [PERSON] у 12.02.2007 року, однак Ѕ частина зазначеної присадибної ділянки належить також співвласнику [PERSON] . Крім того адресою земельної ділянки визначено: [ADDRESS] , а не [ADDRESS] . Помилка у визначенні адреси нерухомого майна виникла через те, що Рішенням Усатівської сільської ради № 50-у від 25.07.2006 р. буди внесенні зміни до рішення сесії № 322-ХХІІІ від 09.09.1999 р., згідно якого [PERSON] було передано земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . Однак, дане рішення було скасовано Рішенням Усатівської сільської ради № 21 від 29.01.2008 року (а.с. 22-30). Також в судовому засіданні [PERSON] вказала, що площа успадкованого нею будинку, визначеного у свідоцтві - 36.00 кв.м. не з правовстановлюючих документів, а самим нотаріусом, також у свідоцтві було визначено, що 33.90 кв.м. площі будинку до спадкового майна не увійшло, оскільки є самовільним будівництвом, зазначене також вказала сам нотаріус, однак інша частина будинку належала її чоловікові [PERSON] . Згідно ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Таким чином договір купівлі-продажу, посвідчений 21 липня 1983 року секретарем виконавчого комітету Усатівської сільської ради, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене 2 листопада 2005 року державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори (реєстровий № 1-5252), державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 954358, виданий 12 лютого 2007 року Усатівською сільською радою слід визнати недійсними, з визнанням за [PERSON] та [PERSON] за кожним, право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 122,9 кв. м. та право власності на 1/2 частину присадибної земельної ділянки площею 0,135 га, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст. ст. 15, 21, 321, 328, 391, 393 ЦК України,

Outcome: approved