Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування позовних вимог вказали, що на підставі свідоцтва про право на спадщину вони є власниками будинку [ADDRESS]. В 2010 р. [PERSON] тимчасово зареєструвала відповідача у будинку, до отримання ним службового житла. Проте з моменту реєстрації і по сьогоднішній день [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. У зв'язку з тим, що відповідач не проживає у вищевказаному будинку, який належить позивачам на праві власності, просять визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Позивачі [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, суду пояснили, що речей і майна [PERSON] у будинку немає, витрати на його утримання останній не несе. Проти заочного рішення не заперечували. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, звернулася із заявою про розгляд справи у її відсутність, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд дійшов висновку ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачі не заперечили проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивачів, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб; громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири/будинку право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] та [PERSON], [PERSON] є власниками будинку [ADDRESS], по 6/8 та 1/8 відповідно. У будинку зареєстрована та проживає лише [PERSON] [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] з 16.11.2010 року, не як член сім'ї позивачів, ніколи в будинку не проживав, мав статус тимчасового жильця. Таким чином встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї позивачів та ніколи ним не був. Підтвердженням того, що відповідач не проживає за адресою, за якою зареєстрований, є акти обстеження фактичного проживання від 25.05.2015 року та від 04.12.2015 року, згідно з якими відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак за даною адресою не проживає. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] ніколи не проживав в [ADDRESS]. Отже, з урахуванням положень ст. 391 ЦК України, суд дійшов висновку, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, будь-які поважні причини, які б перешкоджали йому проживати в [ADDRESS], відсутні. Оскільки [PERSON] ніколи не був і не є членом сім'ї власників будинку, у будинку не проживає, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачів щодо усунення перешкод у користуванні належним їм будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved