Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

[PERSON] 18 серпня 2017 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11357588000 від 09.06.2008 року в сумі 125 628,29 доларів США (сто двадцять пять тисяч шістсот двадцять вісім доларів США 29 центів) та пені в розмірі 350 852,64 грн. та в рівних частках судовий збір в сумі 55 799,43 грн. Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року залишено без змін. Позивач вважає, що договір про надання споживчого кредиту № 11357588000 від 09.06.2008 року повинен бути визнаний недійсним оскільки банк не виконав зобовязання щодо видачі коштів, банком було введено в оману щодо вартості кредиту та реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання по кредиту, також оригінали додатків, додаткових умов чи правил, на які містяться посилання у тексті договору також повинні бути надані споживачеві в письмовій формі в оригіналі. На підставі викладеного просить визнати договір про надання споживчого кредиту № 11357588000 від 09.06.2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] недійсним. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2017 року в задоволенні заяви [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено. 27 листопада 2017 року на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] О.А. про призначення по цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання кредитного договору недійсним судової бухгалтерсько-економічної експертизи відмовлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В судове засідання представник відповідача не зявився, про день, місце та час судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що 09 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11357588000, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 300 000,00 доларів США та сплатити проценти за користування в розмірі 14,50% річних, шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах визначених договором, строком користування до 08.06.2018 року (а.с. 5-11). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11357588000 від 09.06.2008 року в сумі 125 628,29 доларів США (сто двадцять пять тисяч шістсот двадцять вісім доларів США 29 центів) та пені в розмірі 350 852,64 грн., а також в рівних частках судовий збір в сумі 55 799,43 грн. (а.с. 33-34) Під час судового розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, встановлено факт надання кредитних коштів [PERSON], що підтверджується наявністю заявки [PERSON] від 27.05.2008 року на отримання кредиту, договором споживчого кредиту № 11357588000 від 09.06.2008 року, випискою по рахунку від 09.06.2008 та меморіальним ордером № [NUMBER] від 09.06.2008, що є належними доказами виконання банківською установою своїх зобовязань за кредитним договором щодо надання [PERSON] кредитних коштів, які особисто нею підписані. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що [PERSON] протягом певного часу приймала міри щодо погашення отриманих кредитних коштів, про що свідчить зменшений розмір тіла кредиту. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року залишено без змін (а.с. 35-36). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року залишено без змін (а.с. 37-38). Посилання [PERSON] на недодержання банком істотної умови кредитного договору, встановленої абзацом 2 п. 1.1 Договору про надання споживчого кредиту № 11357588000 від 09.06.2008 року, яка передбачає наявність «Заяви позичальника на видачу траншу», і слугує підтвердженням виконання банком зобовязання за договором є недоведеними, оскільки спростовуються наступним абзацом цього ж пункту, в якому зазначено, що «Сторони домовилися, що Банк надає Позичальнику кредит у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту». Зазначена умова договору підтверджується меморіальним ордером № [NUMBER] від 09.06.2008, який є розрахунковим документом, складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та нормативно-правових актів Національного Банку України. Відповідно до норм ст.ст. 3, 6, 11, 202, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, як різновид правочину, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст.ст. 1054, 1055 ЦК України). Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Положеннями ст. 524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За змістом ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.1 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі (договорі про надання споживчого кредиту) або додатку до нього надавати детальний розпис загальної сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Згідно п. 3.5 Правил банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п. 2-4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно норм ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та аналогічних їм положень п. 2.1, 2.4 Правил перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст. 15, 23 цього Закону. Остання передбачає штрафні санкції, а згідно ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором. За змістом ст.ст. 202, 204, 626 ЦК України правочин, різновидом якого є договір, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.ст. 202, 215, 626 ЦК України підставою визнання недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину (договору) стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст. 203 ЦК, а саме: зміст правочину (договору) не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин (укладає договір), повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин (договір) має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Положеннями ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Нормою ст. 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи викладені фактичні обставини укладення спірного кредитного договору та його зміст з урахуванням норм чинного законодавства на момент його укладення, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст. 203, 1054, 1055 ЦК України, а також інших наведених вище нормативно-правових актів при укладанні спірного кредитного договору, між його сторонами були дотримані всі передбачені діючим на той час законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного кредитного договору недійсним як правочину повністю чи частково, зокрема і на підставі ст. 230 ЦК України. Твердження позивача про введення банком позичальника в оману внаслідок невиконання банком вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не проведено належної переддоговірної роботи в частині неповідомлення позивача в письмовій формі перед укладенням спірного кредитного договору про кредитні умови є безпідставними. Такі твердження були повністю спростовані в ході розгляду справи так як [PERSON] отримала інформаційний лист, отримання якого позивач підтвердила шляхом підписання спірного кредитного договору, про що сторони вказали в п. 7.13 договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд,

Outcome: dismissed