Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, [PERSON] , третя особа - Журавська сільська рада Городищенського району, Черкаської області, про усунення перешкод, пов`язаних з оформленням права власності на землю. Обґрунтовуючи вимоги, представник позивача посилається на те, що позивач є спадкоємцем за законом [PERSON] щодо права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка на день вчинення правочину, перебувала у комунальній власності територіальної громади с. Журавка Городищенського району Черкаської області, розміром 0,98 умовних кадастрових гектарів, з яких 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і 0,73 га - для ведення особистого селянського господарства, яке виникло у спадкодавця на підставі рішення Журавської сільської ради від 30.11.2009 року. За життя спадкодавець фактично був землекористувачем, але не виготовив відповідної технічної документації та й меж не було визначено в натурі (на місцевості). Після смерті землекористувача його спадкоємці прийняли спадщину, а саме житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. Спадкоємці у встановленому законом порядку набули право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку. Спадкоємці померлого, в тому числі і позивач, набули право власності на житловий будинок разом із правом користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (спадкодавця), а саме у розмірі 0,98 га. Позивач починаючи з 01.01.2017 року відкрито та безперервно користується земельною ділянкою в розмірі 0,82 га по [ADDRESS] і сплачує за неї необхідні платежі, здійснює її обробку. На підставі звернення позивача від 10.08.2016 року Журавська сільська рада рішенням від 07.10.2016 року надала дозвіл на розробку проектної документації її землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка розташована за вищезгаданою адресою орієнтовною площею 0,82 га для ведення особистого селянського господарства. В процесі виготовлення проектної документації землевпорядна організація відмовилась від виконання замовлення, оскільки частина бажаної землі в розмірі 0,66 га починаючи з лютого 2018 року відноситься до державної форми власності. За таких обставин, позивач звернулась до компетентного органу державної влади із заявою від 18.09.2019 року про надання дозволу на проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення ОСГ, що на території села Журавка, включаючи частину земель у розмірі 0,66 га, яка не входить до складу цього району за адресою [ADDRESS] . Наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 09.10.2019 року за номером 23-4305/14-19-4 позивачеві було відмовлено у відведенні земельної ділянки орієнтовною площею 0,66 га., для ведення особистого селянського господарства у зв`язку з тим, що частина бажаної земельної ділянки перебуває у приватній власності, як стало відомо, [PERSON] , який 23.03.2018 року зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку. Враховуючи викладене, просила скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] , яку було здійснено 16.02.2018 року відділом у Городищенському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області в частині щодо 0,66 від загальної площі зареєстрованої землі; скасувати присвоєння кадастрового номера 7120383000:02:001:0817; скасувати державну реєстрацію права власності громадянина [PERSON] на земельну ділянку розміром 0,66 га від загальної площі, розташованої за адресою [ADDRESS] , яку проведено 23.03.2018 року державним реєстратором ВК Корсунь - Шевченківської міської ради Черкаської області. В судовому засіданні, представник позивача, посилаючись на підстави та обґрунтування, наведені в позовній заяві, вимоги підтримав. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, в судове засідання не з`явився, проте надіслав відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнав та просив у вимогах позивача, відмовити посилаючись на те, що рішенням Журавської сільської ради від 30.11.2009 року, спадкодавцю було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку площами 0,25 га та 0,73 га, які спадкодавець [PERSON] , на той час мав у користуванні та на які розповсюджувалась дія Декрету КМУ від 26.12.1992 року, №15-92. В наступному, [PERSON] , за життя, зазначене рішення сільської ради, не реалізував. Дане рішення є актом індивідуальної дії, і зі смертю [PERSON] , втратило свою чинність, а тому дане право померлого в силу приписів ст.1218 ЦК України, до складу спадщини, не ввійшло. В зв`язку зі змінами в земельному законодавстві, з 01.01.2013 року ГУ Держгеокадастру стало розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населеного пункту. Відповідно до проекту роздержавлення земель КСП ім. Горького, земельний масив, в який входить земельна ділянка площею 0,66 га віднесена до земель запасу з 1996 року та ніколи не була внесена у межі села Журавка. Згідно державної статистичної звітності, спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності (запас) в адміністративних межах Журавської сільської ради (за межами населеного пункту). Таким чином, рішення Журавської сільської ради від 07.10.2016 року, яким, позивачу був наданий дозвіл на розробку проектної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка розташована по [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,82 га для ведення особистого селянського господарства, винесене з перевищенням повноважень, які надані органу місцевого самоврядування. 11.01.2018 року до Головного управління надійшло клопотання учасника АТО [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га в адміністративних межах Журавської сільської ради Городищенського району (за межами населеного пункту). До клопотання було додано рішення Журавської сільської раді 22.12.2017 № 79 (7) «Про можливість надання дозволу на розробку документації із землеустрою для ведення особистого селянського господарства на території Журавської сільської ради Городищенського району» в якому виконавчий комітет Журавської сільської ради погодив надання дозволу на розроблення проекту землеустрою [PERSON] орієнтовною площею 2,0 га відповідно до наданої схеми розташування земельної ділянки. Таким чином, Журавська сільська рада погоджуючи надання дозволу на розроблення проекту землеустрою була обізнана, що земельна ділянка площею 2,0 га до якої входить і земельна ділянка площею 0,66 га відноситься до земель які знаходяться за межами населеного пункту. В наступному, згідно чинного законодавства, Наказом Головного управління від 06.03.2018року, № 23-1099/14-18-С, затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га з кадастровим номером 7120383000:02:001:0817 в адміністративних межах Журавської сільської ради Городищенського району.Також, просив при вирішенні даного спору застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] , посилаючись на підстави та обґрунтування, наведені у відзиві, позов не визнав. Зокрема, посилався на те, що належну йому земельну ділянку отримав на законним підставах, розташована вона в адміністративних межах Журавської сільської ради, за межами населеного пункту, а тому до земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] , на яку претендує позивач, відношення не має. При цьому зазначив про відсутність у позивача права на подання позову, оскільки доказів, що вона є спадкоємцем після [PERSON] , не має. Крім того, на весні 2018 року, після отримання ним Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за ним права власності на земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 7120383000:02:001:0817, він особисто повідомив про це власників суміжних земельних ділянок, в тому числі і [PERSON] , яка проживаєпо [ADDRESS] . В кінці 2018 року, під час виготовлення [PERSON] документів із землеустрою, щодо відведення їй земельної ділянки у приватну власність площею 0,25 га, що розташована по [ADDRESS] та межує з його ділянкою, при підписанні Акту погодження меж, від останньої, будь-яких претензій щодо його земельної ділянки, не було. Представник третьої особи, просила в позові відмовити посилаючись на те, що позивачем обраний невірний спосіб захисту свого порушеного права та на те, що рішенням Журавської сільської ради від 30.11.2009 року, [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку площами 0,25 га та 0,73 га, які фактично були у його користуванні. За життя, [PERSON] , зазначене рішення сільської ради, не реалізував. В зв`язку зі змінами в земельному законодавстві, з 01.01.2013 року ГУ Держгеокадастру стало розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населеного пункту. Після проведення топографо-геодезичних робіт на місцевості, рішенням Журавської сільської ради від 03.08.2018 року було внесено зміни до рішення Журавської сільської ради від 07.10.2016 року та надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,16 га, що перебувала у комунальній власності, разом з тим, надано роз`яснення щодо підпорядкування земель державної власності, зокрема 0,66 га, які фактично, за життя використовував батько позивача [PERSON] . Суд, вислухавши представника позивача, відповідача [PERSON] , представника третьої особи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає наступне. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, позивач, звернувшись до суду та посилаючись в позовній заяві на те, що вона є спадкоємцем [PERSON] , жодного належного доказу в підтвердження зазначеної обставини, суду не надала. Більш того, з доданого позивачем до позовної заяви Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого держаним нотаріусом Городищенської державної нотаріальної контори 16.12.2014 року, спадкоємцем майна [PERSON] , 1926 року народження, який помер [INFO] , яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] на земельній ділянці 0,25 га, державний акт на земельну ділянку не видавався, - є [PERSON] , тобто, інша особа. Ухвалу суду, постановлену в судовому засіданні, якою суд зобов`язав представника позивача надати докази прийняття та отримання позивачем спадщини після [PERSON] , представник не виконав, пославшись на те, що позивач є спадкоємцем згідно укладеного договору про поділ спадщини, проте копії цього договору, суду не надав. Інших доказів, які б підтверджували перехід права користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування від [PERSON] до [PERSON] , позивачем, до справи не додано. Беручи до уваги наведене та вищезазначені норми закону, суд вважає, що при вирішенні даного спору, підстав для застосування Книги шостої «Спадкове право» Цивільного Кодексу України, не має. В судовому засіданні, також встановлено, що рішенням Журавської сільської ради від 07.10.2016 року, №12-8/VІІ, позивачу був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка розташована по [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,82 га для ведення особистого селянського господарства. Згідно довідки Головного управління ДФС у Черкаській області від 10.07.2018 року, №5048/23-00-51-52-029, позивач, станом на 10.07.2019 року не має податкового боргу, недоїмки зі сплати земельного податку. Земельна ділянка в розмірі 0,82 га рахується за платником з 01.01.2017 року за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, Наказом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 06.03.2018 року, №23-1099/14-18-СГ, за погодженням з Журавською сільською радою, було затверджено проект землеустрою та надано у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га з кадастровим номером 7120383000:02:001:0817 в адміністративних межах Журавської сільської ради. Згідно довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (станом на 31.12.2015 року, виданої Відділом у Городищенському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області 04.01.2018 року, №6/161-18, місце розташування земельної ділянки, наданої у власність відповідача [PERSON] , Городищенський район, в адміністративних межах Журавської сільської ради (за межами населеного пункту), орієнтовна площа ділянки, 2,00 га, земельна ділянка (землі) державної власності (запас), категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, обмеження відсутні. Крім того, згідно довідки виданої Відділом у Городищенському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області 31.05.2019 року, №18-23-0.230-117/101-19 на адресу виконавчого комітету Журавської сільської ради, відповідно до Національної кадастрової системи, земельна ділянка з кадастровим номером 7120383000:02:001:0817 відноситься до земель державної власності. Відповідно до пункту «б» ч.1 ст.12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. За правилами ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі, для ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Отже, наведеними нормами права встановлено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та визначені органи, уповноважені розглядати ці питання. Так, відповідно до ч.1 та ч.4 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, а центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Таким чином, і Журавська сільська рада, при наданні дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка розташована по [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,82 га для ведення особистого селянського господарства, і Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області видавши наказ про затвердження проекту землеустрою та надання у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га з кадастровим номером 7120383000:02:001:0817 в адміністративних межах Журавської сільської ради, діяли на підставі наведених норм закону. Проте, в судовому засіданні встановлено, що Журавська сільська рада в своєму рішенні від 07.10.2016 року, №12-8/VІІ, два рази вирішила питання щодо надання позивачу дозволу: 1) «… на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність орієнтовною площею 0,16 га в [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства (рілля), яка знаходиться у фактичному користуванні відповідно до поданої заяви…» і 2) «...на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка розташована по [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,82 га для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, рішенням Журавської сільської ради від 03.08.2018 року, №30-13/7, в зв`язку з проведенням обміру земельної ділянки та встановлення факту розташування площі 0,66 га із загальної площі земельної ділянки 0,82 га за межами населеного пункту, були внесені зміни в рішення Журавської сільської ради від 07.10.2016 року, №12-8/VІІ, згідно яких, позивачу, з врахуванням всіх обтяжень, був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність у межах с.Журавка, яка знаходиться у фактичному користуванні 0,16 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджуються витягом з рішення Журавської сільської ради від 07.10.2016 року, №12-8/VІІ, наданим представником позивача, та копіями рішень Журавської сільської ради від 07.10.2016 року, №12-8/VІІ та від 03.08.2018 року, №30-13/7, наданими представником третьої особи. Виходячи з аналізу даних доказів, суд вважає, що Журавській сільській раді, на час прийняття цих рішень, достеменно було відомо, що частина земельної ділянки площею 0,66 га із загальної площі в розмірі 0,82 га, якою, згідно пояснень представників позивача та третьої особи, раніше користувався, померлий [INFO] ,батько позивача, розташована за межами с. Журавка та перебуває в державній формі власності. Дані обставини, також, підтверджуються рішенням Журавської сільської ради від 22.12.2017 року, №79 (7), яким остання погоджувала надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для ведення особистого селянського господарства відповідачу [PERSON] . За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Враховуючи наведене, суд вважає, що Журавська сільська рада, при наданні дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка розташована по [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,82 га для ведення особистого селянського господарства із якої 0,66 га земельної ділянки знаходилося в державні формі власності, діяла з перевищенням повноважень, наданих їй законом. Крім того, на думку суду, отримання позивачем дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття, що узгоджується з висновком Великої палати Верховного суду, наведеного в постанові від 28.11.2018 року в справі №826/5735/16. Щодо посилання представника позивача як на доказ своїх вимог на те, що позивач з 01.01.2017 року користувався спірною земельною ділянкою та сплачував земельний податок, то суд не бере його до уваги, оскільки сплата податку не свідчить про правомірність користування спірною земельною ділянкою та не підтверджує сам факт користування. При цьому, суд вважає, що відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області видавши наказ про затвердження проекту землеустрою та надання у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га з кадастровим номером 7120383000:02:001:0817 в адміністративних межах Журавської сільської ради, діяло в межах повноважень, визначених законом. Виходячи з аналізу положень ст.ст.4, 5 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що представником позивача у позовній заяві та в судовому засіданні, не доведено факт порушення відповідачами цивільного права позивача, а тому позов є необґрунтованим і в його задоволенні слід відмовити. Щодо судових витрат, то відповідно до ч.1 та п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Враховуючи наведене та те, що суд прийшов до переконання, що в позові слід відмовити, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed