Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON] 18.11.2014р. звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору [PERSON], про стягнення з [PERSON] понесених збитків в сумі 32 687 грн. 65коп., сплачених в наслідок вчинення нікчемних правочинів (з урахуванням доповнення до позовних вимог 23.04.2015р. - а.с. № 83-85). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.12.2009р. на Товарній біржі «Український Земельно-промисловий Інвестиційний Ресурс» укладено дві біржові угоди купівлі-продажу майна збанкрутілого Сільськогосподарського кооперативу «Мир»: біржовий договір №17/12, згідно якого він придбав за 8 000 грн. приміщення складу для зерна, площею 600 кв.м., розташованого по [ADDRESS], а також договір купівлі-продажу майна № 016/12, згідно якого він придбав за 19 000 грн. будівлю колишнього гаражу вантажних автомобілів, площею 590 кв.м., розташованого в [ADDRESS]. Продаж здійснювався від імені СК «Мир» арбітражним керуючим [PERSON], який діяв на підставі ліцензії [NUMBER] та згідно ухвали Господарського суду Дніпропетровської області у справі №Б15/178-08 від 04.08.2008р. про банкрутство. Майно передано за актами прийому передачі. Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2011р., залишеним без змін в частині його вимог рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.09.2011р. відмовлено у визнанні правочинів недійсними. Проте, під час укладення цих правочинів відповідач ввів його в оману з метою особистого збагачення, повідомивши хибні відомостей про обставини правочину, зокрема, про анулювання ліцензії арбітражного керуючого. Отже відповідач умисно діяв без відповідних повноважень продавця, що призвело до укладення нікчемного правочину, внаслідок чого він поніс збитки у вигляді сплати арбітражному керуючому [PERSON] 8 000 грн. та 19 000 грн. за договорами купівлі-продажу, а також у вигляді витрат в сумі 3 050 грн. біржового збору та витрат в сумі 2 637,65 грн. за виготовлення технічної документації. Всього збитки становлять 32 687,65 грн., які позивач, посилаючись на норми ст.ст. 22 , 215, 2016, 230, 258, ст. 98 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», просить стягнути із відповідача як кошти за нікчемним правочином, укладеним під введенням в оману відповідачем. Представник - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 01.11.2014р. - а.с. № 68), в судове засідання 04.06.2015р. надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала з урахуванням їх уточнень від 23.04.2015р., просила суд їх задовольнити, прийняв до уваги поряд з іншими обставинами по справі їх важке матеріальне становище (а.с. № 95-100). Відповідач [PERSON] в судове засідання по справі, яке було призначено на 04.06.2015р. не з,явився,своєю заявою від 03.06.2015р. втретє просив розгляд справи відкласти у зв,язку з находження у відрядженні у м. Харкові. Раніше суду надав письмові заперечення (а.с. № 62 - 64), в яких відзначив, що правовідносини між сторонами витікають з процедури банкрутства та регулюються нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992р. № 2343-ХІІ. Із вимогами про відшкодування збитків в сумі 32 687грн.65коп., позивач мав право звернутися на підставі абз.1-3 п.9 ст.13 даного Закону із заявою про свої кредиторські вимоги до ліквідатора СК «Мир», а у разі відмови визнати у їх прийнятті - до господарського суду Дніпропетровської області із заявою про їх визнання. Позивач із такими вимогами не звертався, тому вони не включені до реєстру вимог кредиторів відповідно до п.5 ст. 31 Закону і вважаються погашеними. Ухвалою господарського суду від 01.03.2012р. банкрут СК «Мир» за рахунок ліквідаційної маси задовольнив заявлені вимоги кредиторів, активів більше не залишилось, тому процедура ліквідації закінчена. СК «Мир» за ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2012р. виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Вказує, що на справді мав факт зміни номеру ліцензій арбітражного керуючого, але це не свідчить про відсутність повноважень ліквідатора СК «Мир», оскільки повноваження на призначення підтверджуються відповідною ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2008р. у справі № Б15/178-08 про банкрутство. Сам позивач був зобов'язаний здійснити за власний рахунок нотаріальне посвідчення договорів, провести технічну інвентаризацію придбаних об'єктів та здійснити їх державну реєстрацію, але цього не зробив вчасно. Крім того, звертає увагу на пропущення позивачем строків позовної давності і просить суд застосувати його наслідки у вигляді відмови у задоволенні позову. Суд, під час розгляду справи 04.06.2015р., ухвалою без виходу до нарадчої кімнати, відмовив у відкладенні судового засідання, оскільки це вже третє поспіль клопотання, раніше 16.03.2015р. та 23.04.2015р. відповідач також просив відкласти розгляд справи. При прийнятті такого рішення, судом враховано те, що відповідач надав суду письмові пояснення, які суд врахує при розгляді справи. Крім того, позивачка в своїй заяві до суду від 04.06.2015р. заперечувала проти відкладення слухання справи ще один раз (а.с. № 95). Третя особа - [PERSON], який був арбітражним керуючим на СК «Мир», також в судове засідання 04.06.2015р. надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти позову заперечував (а.с. № 101), раніше також надав суду письмові заперечення (а.с. № 61, 101), в яких виклав аналогічну позицію з позицією відповідача. В тім додатково зазначив, що в своєму позові позивач посилається на редакцію Закону, яка вступила в силу вже після завершення процедури банкротства СК «Мир». Нова редакція Закону вступила в дію з 18.01.2013р. Зазначив, що ліквідація СК «Мир» була здійснена згідно ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2012р. по справі № Б15/178-08, отже це підприємство виключено з реєстру та припинило своє існування як юридична особа. Ліквідатор в особі арбітражного керуючого є керівником юридичної особи та по вимогам кредиторів до банкрота не несе самостійної відповідальності після ліквідації. Просив в задоволенні позову відмовити. Відкладати розгляд справи також вважав не доцільним. За таких обставин суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності сторін по справі на підставі ст. 169 ЦПК України та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України, оскільки позиція відповідача та третьої особи щодо невизнання ними позовних вимог суду відома з їх письмових заперечень та буде врахована судом при розгляді справи. Розгляд справи відбувався за правилами ч.2 ст. 197 ЦПК України без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, позивачем 15.12.2009р. на Товарній біржі «Український Земельно-промисловий Інвестиційний Ресурс» укладено дві біржові угоди купівлі-продажу майна збанкрутілого Сільськогосподарського кооперативу «Мир»: біржовий договір №17/12, згідно якого він придбав за 8 000 грн. приміщення складу для зерна, площею 600 кв.м., розташованого по [ADDRESS], а також договір купівлі-продажу майна № 016/12, згідно якого він придбав за 19 000 грн. будівлю колишнього гаражу вантажних автомобілів, площею 590 кв.м., розташованого в [ADDRESS] (а.с. № 15, 19). Майно передано за актами прийому передачі (а.с. № 16, 20). Як видно з даних договорів, продаж здійснювався від імені СК «Мир» арбітражним керуючим [PERSON], який діяв на підставі ліцензії [NUMBER], згідно ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2008р. у справі №Б15/178-08 про банкрутство та протоколу загальних зборів кредиторів СК «Мир». Водночас, рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2011р. (а.с. № 41 - 46) [PERSON] було відмовлено у визнанні вказаних договорів купівлі-продажу недійсними, визнанні права власності на придбане майно. Позивач посилався на те, що [PERSON] не мав необхідних документів та повноважень на продаж майна: свідоцтва про право власності, витягів, реєстраційних документів. Судом у даній справі встановлені були такі обставини щодо повноважень арбітражного керуючого. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області у справі №Б15/178-08 про банкрутство СК «Мир» повноваження арбітражного керуючого [PERSON] підтверджені ліцензією АВ №482011, яка продовжена до 04.02.2010р. Однак, в біржових договорах вказана ліцензія арбітражного керуючого [PERSON] [NUMBER], яка згідно наказу Державного департаменту з питань банкрутства Мінекономіки України від 26.06.2009р. № 87 анульована. Тобто, при оформленні біржового договору повноваження продавця (арбітражного керуючого) не підтверджені належним чином. Оцінюючи обставини у даній справі суд дійшов висновку, що продаж майна СК «Мир» відбувся не у відповідності із вимогами Законів України «Про товарну біржу», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Тому ці договори згідно ст. 220 ЦК України є нікчемним. При розгляді даної справи не підтвердилися доводи [PERSON], що ним виконані всі обов'язки покупця, а [PERSON] передано йому нерухоме майно, але останній ухиляється від нотаріального посвідчення спірних договорів, оскільки спростувалися Угодою про поновлення договору оренди землі від 22.06.2006р., укладеною Павлівською сільською радою Васильківського району як орендодавцем та СФГ «Вихрь» як орендарем та актом від 22.07.2010р. про використання цих споруд СФГ «Вихрь» з 2000р. Отже, спірне майно продавцем - арбітражним керуючим [PERSON] покупцеві [PERSON] фактично не передавалось, а акти прийому передачі майна не відповідають дійсності. Васильківський районний суд Дніпропетровської області, посилаючись на п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, своїм рішенням від 12.05.2011р. відмовив у задоволенні позову [PERSON] (а.с. № 41-46). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.09.2011р. (а.с. № 47, 48) рішення суду першої інстанції в частині вимог [PERSON] про визнання спірних договорів недійсними, визнання права власності залишено без змін. Згідно із ч. ст. 60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Щодо посилань позивача про введення його в оману відповідачем з метою збагачення під час укладення правочинів, що на його думку зумовлює визнання їх недійсними на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно Висновків Верховного Суду України, викладених у рішенні, прийнятому за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення (постанова Верховного Суду України від 29.04.2014р. у справі № 3-11гс14), обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Відповідно до роз'яснення, що міститься в п.20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність зазначених обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, позивач повинен довести наявність умислу у діях відповідача, істотність зазначених обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Суд зазначає, що обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є свідомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Суд не погоджується із думкою позивача про те, що в даному випадку має місце умисне введення в оману позивача з метою спонукання до укладення угоди, що виражається в замовченні арбітражним керуючим факту анулювання його ліцензії. Позивач у відповідності до статей 58, 59 ЦПК України не надав суду ніяких доказів, які б свідчили про наявність у відповідача умислу ввести в оману позивача, щоб спонукати його до укладення правочину з метою власного збагачення, зокрема, доказів привласнення коштів відповідачем. Не встановлення судом самого факту навмисного обману позивача відповідачем, що свідчить про відсутність підстав для застосування судом норми ст.230 ЦК України і її наслідків. Крім того, позивач, посилаючись на недійсність правочину з підстав ст. 230 ЦК України, фактично вказує обставину його нікчемності - укладення правочину без відповідних повноважень представника СК «Мир». Так, відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992р. № 2343-ХІІ арбітражним керуючим - є фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України. Відповідно до ч. 2 ст. 4 даного Закону арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) з моменту винесення ухвали (постанови) про призначення його арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) до моменту припинення здійснення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства - боржника. Розпорядник майна не є посадовою особою підприємства, проте законодавець наділив його спеціальними функціями, які притаманні посадовим особам боржника або його органам управління. Арбітражний керуючий - як службова особа є особою, яка призначена судом і обіймає на підприємстві посаду, пов'язану із виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських функцій. При виконанні функцій розпорядника майна арбітражний керуючий має особисті повноваження, спільні повноваження та повноваження по здійсненню контролю за діями органів управління боржника. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону на розпорядника майна покладені чисельні обов'язки, в ході виконання яких він має право укладати правочини. Він, як службова особа, в силу ч. 4 ст. 22 Закону несе відповідальність відповідно до діючого законодавства України. Як вбачається зі спірних угод, вони укладені позивачем не з самим арбітражним керуючим, а з СК «Мир», від імені якого діяв арбітражний керуючий, призначений ухвалою господарського суду як службова особа підприємства. Отже, сторонами угод є позивач [PERSON] і СК «Мир», а не арбітражний керуючий [PERSON], до якого заявлені вимоги про відшкодування збитків. Як визначено у п. 3 спірних договорів, плата за продане майно перераховується на розрахунковий рахунок продавця або готівкою в касу продавця в розмірі 100%. Продавцем майна є не арбітражний керуючий, а СК «Мир». Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру від 15.12.2009р. (а.с. № 23, 24) кошти в сумі 8 000 грн. та 19 000 грн. передані позивачем до каси СК «Мир». На договорах та квитанціях містяться печатки даного підприємства. Загальним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами ст. 216 ЦК України. Додаткові майнові наслідки передбачені п. 2 статті, в силу якої потерпілому відшкодовуються збитки в подвійному розмірі та моральна шкода, що завдані у зв'язку із вчиненням такого правочину (ст. 22 - 23 ЦК України). Загальним наслідком визнання недійсним правочину укладеного внаслідок обману двостороння реституція повернення обох сторін у первісне становище яке існувало до моменту укладення правочину. Зважаючи на те, що правочини укладені із СК «Мир», то й застосувати реституцію можна лише щодо сторін правочинів - позивача та підприємства СК «Мир», а не арбітражного керуючого [PERSON] Крім того, слід зазначити, що позивачем невірно розуміється поняття понесених збитків, якими відповідно до ст. 22 ЦК України є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Позивач вважає, що його збитками є не тільки кошти, сплачені за біржовими угодами, а й кошти в сумі 3 050 грн. на оплату біржового збору та витрати в сумі 2 637 грн.65коп. за виготовлення технічної документації. Однак, витрати на оплату біржового збору сплачені ним на підставі вимог закону, а витрати за виготовлення технічної документації є добровільними витратами та не спрямовані на відновлення свого порушеного права, тому не є збитками в розумінні вимог ст. 22 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України право на відшкодування збитків здійснюється лише внаслідок порушення права. Зважаючи на те, що судом не встановлено винних дій з боку відповідача, враховуючи відсутність підстав застосування реституції за правилами ст. 216 ЦК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. При прийнятті такого рішення, судом також враховані і ті обставини, що згідно ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2012р. по справі № Б15/178-08 відбулася ліквідація СК «Мир», отже воно виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (а.с. № 102-103). Із вимогами про відшкодування збитків в сумі 32 687грн.65коп., позивач мав право звернутися на підставі абз.1-3 п.9 ст.13 даного Закону із заявою про свої кредиторські вимоги до ліквідатора СК «Мир», а у разі відмови визнати - до господарського суду Дніпропетровської області із заявою про їх визнання. Позивач із такими вимогами не звертався, тому вони не включені до реєстру вимог кредиторів відповідно до п.5 ст. 31 Закону і вважаються погашеними. Ухвалою господарського суду від 01.03.2012р. банкрут СК «Мир» за рахунок ліквідаційної маси задовольнив заявлені вимоги кредиторів, активів більше не залишилось, тому процедура ліквідації і була закінчена. Крім того, суд критично оцінює, що в своєму позові позивач посилається на редакцію Закону, яка вступила в силу вже після завершення процедури банкротства СК «Мир», оскільки нова редакція Закону вступила в дію з 18.01.2013р. Суд не обговорює питання строків позовної давності, оскільки прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Для правильного вирішення спору не мають значення ті обставини, що у позивача важке матеріальне становище та він має 4-х дітей та 7-х онуків, сам є інвалідом 3-ї групи (а.с. № 95, 98). Обговорюючи питання про розподіл судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України та приймаючи до уваги те, що в задоволені позовних вимог відмовлено, суд не находить підстав для відшкодування судових витрат в сумі 326грн. 88коп. позивачу за рахунок відповідача (а.с. № 1). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed