Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

[PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів. Своїй вимоги обґрунтовує тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 15.10.1993 року по 04.07.2013 року. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем та знаходяться на її повному утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Позивач має намір разом із [PERSON] в період з 22.09.2015 року по 22.10.2015 року виїхати до Італії, регіон Пьємонт, провінція Верчелі Роаціо. Однак, відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством порядок дозвіл на виїзд дитини разом із позивачем за кордон для відпочинку оздоровлення, підвищення духовного та інтелектуального розвитку, морального зміцнення, вивченню мов і розширення його кругозору. На підставі наведеного просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] за межі України без дозволу та супроводу батька [PERSON] на період з 22.09.2015 року по 22.10.2015 року до Італії, а також надати дозвіл для оформлення необхідних документів без згоди батька, щодо виїзду дитини за кордон на вказаний період. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву відповідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглянути у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав заяву якою позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову у повному обсязі та просить справу розглянути у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] народився 12.10.2000 року, а його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-МИ №282161 від 03.11.2000 року (а.с. 5). Відповідно до рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04.07.2013 року був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної [PERSON] РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України»від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч.2 п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №932 від 27.01.1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі предявлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивачка [PERSON] має намір виїхати разом неповнолітнім сином [PERSON] за кордон, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може, як і не може оформити необхідні документи. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги, що батько дитини відмовлявся надати такий дозвіл, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати дозвіл [PERSON] на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача, та на оформлення необхідних для виїзду за кордон документів.

Outcome: approved