Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та третя особа Парафіївське споживче товариство звернулися до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та КС «Гарантія-Кредит» про визнання правочину, договору застави майнової поруки, недійсним. Свої позовні вимоги позивачі мотивували тим, що вони є членами Парафіївського споживчого товариства Ічнянської райспоживспілки. Відповідно до ст. 47 Статуту товариства є суб’єктами права власності товариства, так як внесли вступні та пайові внески, передбачені даним статутом. 16 січня 2013 року [PERSON], будучи в.о. голови правління Парафіївського споживчого товариства, уклала кредитний договір з кредитною спілкою “Гарантія-Кредит”, в особі представника [PERSON] про відкриття кредитної лінії на суму 40000 гривень 00 копійок для організації власного бізнесу. В той же день [PERSON], головний бухгалтер Парафіївського споживчого товариства, для забезпечення виконання умов кредитного договору від 16 січня 2013 року, уклала з кредитною спілкою “Гарантія-Кредит” договір застави майнової поруки, предметом якого є рухоме майна (товари в обороті) на суму 53000 гривень 00 копійок. Даний договір, вказують позивачі в своїй позовній заяві, укладений з порушенням вимог ст. 6, 11 Закону України «Про заставу» та ст. 578 ЦК України, якими передбачено, що майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передане в заставу тільки за згодою всіх власників. Про укладення такого договору, як договір застави майнової поруки, членів Парафіївського споживчого товариства та власників майна не було повідомлено відповідачкою та не вирішувалось питання згоди надання в заставу рухомого майна (товарів з обігу) на суму 53000 гривень 00 копійок співвласниками майна. Крім того, виписка з протоколів зборів правління Парафіївського споживчого товариства № 1 від 15 січня 2013 року, на підставі чого був укладений договір застави майнової поруки, являється фіктивним, так як такі збори правління не проводились, в зв’язку з чим члени Парафіївського споживчого товариства, як співвласники, звернулись до правоохоронних органів про порушення кримінальної справи за підробку документів Парафіївського споживчого товариства. У відповідності до ст. 48 Статуту споживче товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном та реалізує права власника через свої органи управління і загальні збори членів Парафіївського споживчого товариства, правління у відповідності з компетенцією визначеного цим статутом, законодавством України та нормативними актами Укоопспілки, а тому відповідачці по справі [PERSON] для передачі майна Парафіївського споживчого товариства в заставу необхідно було провести загальні збори членів товариства або правління і таким чином отримати згоду всіх власників майна на його відчуження, але навіть якщо б таке рішення було прийняте, воно б суперечило ст. 49 Статуту в частині заборони відволікання майна Парафіївського споживчого товариства на цілі, не пов’язані з його статутною діяльністю. А тому договір укладений без додержання вимог, які необхідні для чинності правочину, повинен бути визнаний недійсним. Крім того, договір застави майнової поруки від 16 січня 2013 року, укладений [PERSON] – особою, яка не мала права на його укладення відповідно до ст. 35 Статуту, а такими повноваженнями її ніхто не наділяв. Тому просять визнати договір застави майнової поруки від 16 січня 2013 року, укладений між представником Парафіївського споживчого товариства [PERSON] і КС «Гарантія-Кредит», недійсним. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] свої позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити та визнати договір застави майнової поруки від 16 січня 2013 року, предметом застави якого є рухоме майно (товари в обороті) на суму 53000 гривень 00 копійок, недійсним та таким, що укладений з порушенням норми ст. 203 ЦК України та всупереч статуту Парафіївського споживчого товариства. Третя особа представник Парафіївського споживчого товариства [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачів підтримав та просив їх задовольнити, визнавши договір застави майнової поруки, укладений між представником Парафіївського споживчого товариства [PERSON] і КС «Гарантія-Кредит» від 16 січня 2013 року, недійсним, посилаючись на те, що договір застави укладений з порушенням норм чинного законодавства та інших нормативних актів та відповідно до ст. 215 ЦК України повинен бути визнаний недійсним. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з’явилась та надала заяву в якій просить справу розглянути без її участі. Відповідач, представник КС «Гарантія-Кредит» [PERSON] позовні вимоги позивачів не визнав та просив в позові останнім відмовити, посилаючись на те, що договір застави майнової поруки укладений 16 січня 2013 року між представником Парафіївського споживчого товариства та представником КС «Гарантія-Кредит» на підставі діючого законодавства, додержані всі вимоги при укладенні договору, які необхідні для чинного правочину. Вважає, що позивачі порушили правила підсудності звернення до суду, так як їх частки в спільному майні Парафіївського споживчого товариства не виділені і застава рухомого майна (товарів в обороті) на суму 53000 гривень 00 копійок являється власністю Парафіївського споживчого товариства, то останні повинні звертатись за вирішенням спору до господарського суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та проаналізувавши все в сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON], [PERSON] та третьої особи Парафіївське споживче товариство слід задовольнити повністю. Як встановлено в судовому засіданні 16 січня 2013 року між [PERSON] та кредитною спілкою “Гарантія-Кредит”, в особі [PERSON], був укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії на суму 40000 гривень 00 копійок для організації власного бізнесу (а.с.140-142). Для забезпечення виконання умов вищевказаного договору і у відповідності до ст. 584 ЦК України 16 січня 2013 року був укладений договір застави майнової поруки між кредитною спілкою “Гарантія-Кредит” та Парафіївським споживчим товариством, в особі головного бухгалтера [PERSON] (а.с.8-9), предметом якого є рухоме майно (товари в обороті) на суму 53000 гривень 00 копійок зі строком виконання до повного виконання зобов’язань позичальниками за кредитним договором від 16 січня 2013 року, укладеним між [PERSON] та кредитною спілкою “Гарантія-Кредит”. Відповідно до ст. 573 ЦК України заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Підставою виникнення застави у відповідності до ст. 574 ЦК України є договір, закон або рішення суду. Позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] у відповідності до ст. 47 Статуту Парафіївського споживчого товариства являються членами даного товариства та суб’єктами права власності Парафіївського споживчого товариства, частка яких у майні визначається статутом. Об’єкти права власності Парафіївського споживчого товариства відповідно до ст. 44 Статуту можуть перебувати у спільному володінні товариства, спілки споживчих товариств та фізичних осіб (членів споживчих товариств). Як видно з показів позивачів їх частка кожного із членів Парафіївського споживчого товариства не визначена, а тому все майно у відповідності до ст. 368 ЦК України на даний час перебуває у спільній сумісній власності співвласників та у відповідності до ст.48 Статуту Парафіївське споживче товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном та реалізує права власника через свої органи управління, загальні збори членів Парафіївського споживчого товариства та правління у відповідності з їх компетенцією. Договір застави, укладений між Парафіївським споживчим товариством в особі відповідача по справі [PERSON] та КС «Гарантія Кредит» не можна вважати чинним, так як він укладений без згоди членів Парафіївського споживчого товариства про передачу у заставу рухомого майна (товарів в обороті) на суму 53000 гривень 00 копійок, а відповідно до ст.. 578 ЦК України майно, що є спільною власністю, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Що стосується виписки з протоколу засідання правління Парафіївського споживчого товариства (а.с.10), суд не може взяти його до уваги, так як в судовому засіданні встановлено з показів свідка [PERSON], правління відбулось 15 січня 2013 року з її участю та з участю [PERSON], відповідачки по справі, підпис [PERSON], вона за її згодою виконала власноручно, а остання на правлінні була відсутня. Твердженням цього є довідка Ічнянського РВУ МВС України в Чернігівській області (а.с.131), що на даний час ведеться досудове слідство по факту підроблення документів Парафіївського споживчого товариства за ч. 1 ст. 358 КК України. Пункт 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” від 06 листопада 2009 року № 9 вказує, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. У відповідності до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнані судом недійсним за позовом за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. В даному випадку з матеріалів справи видно, що ніяких повноважень [PERSON], яка являється співвласником Парафіївського споживчого товариства, ані рішенням загальних зборів, ані правлінням щодо укладення такого договору не надавалося. Крім того, відповідно до Статуту Парафіївського споживчого товариства [PERSON] працювала головним бухгалтером, не мала права підпису будь-яких угод. Такі повноваження відповідно до статуту мала голова правління [PERSON] відповідно до ст. 35 даного Статуту. Згідно ст. 49 Статуту власність Парафіївського споживчого товариства є недоторканою, перебуває під захистом держави і охороняється нарівні з іншими формами власності. Забороняється відволікання майна Парафіївського споживчого товариства на цілі, не пов’язані з його статутною діяльністю. В даному випадку договір застави був укладений для забезпечення кредитного договору, укладеного між [PERSON] та кредитною спілкою “Гарантія-Кредит” для розвитку власного бізнесу, тобто не пов’язаного з статутною діяльністю товариства. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пґятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Положення ст. 230 ЦК України вказує, що правочин визнається недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. В даному випадку [PERSON] була надана фіктивна виписка з протоколу засідання правління про дозвіл співвласників на заставу майна (товарів в обороті) на суму 53000 гривень 00 копійок, що мало істотне значення для укладення даного договору і доказом якого є довідка Ічнянського РВУ МВС України в Чернігівській області, що на даний час ведеться досудове слідство по факту підроблення документів Парафіївського споживчого товариства за ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.131). Пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” від 06 листопада 2009 року № 9 вказує, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. З таких підстав враховуючи вищенаведене, договір застави від 16 січня 2013 року укладений між [PERSON] та кредитною спілкою «Гарантія-Кредит» слід визнати недійсним, так як в судовому засіданні з достовірністю і це знайшло своє відображення, встановлено, що договір укладений сторонами під впливом обману, що підтверджується матеріалами справи (а.с.131), особою, яка не мала на те повноважень та не маючи на те згоди співвласників Парафіївського споживчого товариства та на цілі не пов’язані із статутною діяльністю, а тому за таких обставин слід визнати даний договір застави майнової поруки недійсним. Судові витрати по справі стягнути з відповідачів солідарно.

Outcome: approved