Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися в червні 2014 року в суд з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО Біланюк С.М. про визнання заповіту 06.10.2010 року на користь [PERSON] недійсним. В позовній заяві зазначено, що позивачі спільно з померлим [PERSON] (чоловіком позивача 1 та батьком позивача2) мають на праві власності квартиру [ADDRESS]. [PERSON], яка є дочкою двоюрідної сестри позивача 1, вимагає від позивачів нотаріального оформлення частки квартири, яку за заповітом оформив на неї покійний [PERSON] При цьому покійний [PERSON] не міг оформити заповіт на [PERSON], так як протягом останніх років він був паралізований та майже нічого не бачив. Тому, просять визнати недійсним складений та посвідчений заповіт на користь [PERSON]. 19.01.2016 року в зв'язку з закінченням п'ятирічного строку призначення судді Бойчука О.В., дана справа прийнята до провадження іншого складу суду (суддя Польська М.В.) В судовому засіданні позивачі вимоги поданої позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач 1 [PERSON] не визнаючи позовні вимоги щодо недійсності заповіту через наявність вільного волевиявлення [PERSON] щодо складання заповіту під час його життя, вказала на те, що вона вкотре підтверджує небажання оформляти за собою Свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом (на час розгляду справи вона так і не отримувала таке свідоцтво), так як не претендує на дану частку квартири, однак позивачі відмовляються нести витрати по переоформленню на них чи іншу вказану ними особу (дочку позивача 2 та онуку позивача 1) даної частки квартири. При цьому, сама ж позивач 1 після смерті її чоловіка [PERSON] у встановлений строк відмовилась від обов'язкової частки на спадщину за заповітом, як дружина покійного. Відповідач 2 приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. заперечила позовні вимоги, вказавши на те, що [PERSON] була клієнтом нотаріуса, нотаріальна контора знаходиться в сусідньому будинку сім'ї позивача [ADDRESS]). Сама позивач 1 викликала її в 2010 році до чоловіка [PERSON] по місцю проживання для складання заповіту, в той же день вона ж ([PERSON]) в нотаріальній конторі склала та посвідчила також заповіт на племінницю [PERSON] - відповідача 1, який в подальшому анулювала. Померлий при посвідченні заповіту дійсно був лежачий, погано бачив, однак він вільно керував своїми діями і усвідомлював їх, він не хворів хворобами, які позбавляли його вчиняти такі дії, усвідомлюючи наслідки таких дій, спілкувався з нотаріусом. При посвідченні заповіту була також і позивач 1, зазначивши небажання посвідчувати заповіт на свого сина [PERSON] (позивача 2), оскільки той зловживав алкоголем. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 24.05.1993 року виданого Агенстовм по приватизації державного житлового фонду, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.6, 5). [INFO] року [PERSON] помер (а.с.4). За життя [PERSON] заповів 06.10.2010 року належну 1/3 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] та зобов'язав її надати право по життєвого проживання в цій квартирі [PERSON], який складено та посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Біланюк С.М. 06.10.2010 року, зареєстрований за №1560, номер у спадковому реєстрі 50063291 (а.с.69зв,70,70зв.). Після смерті [PERSON], 21.01.2012 року до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом подала [PERSON] (а.с.66), а також нотаріусу була подана заява [PERSON] 24.01.2012р. про відмову від обов'язкової частки у спадщині на 1/3 частки квартири, на яку є заповіт посвідчений 06.10.2010р. на імя [PERSON] (а.с.89). В подальшому, 12.11.2013 року була подана заява [PERSON] про видачу Свідоцтва про право на спадщину на обов'язкову долю після померлого чоловіка (а.с.93). За статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом (стаття 66). Право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Законодавство не встановлює спеціальних строків давності за позовами про визнання заповіту недійсним, тому до них слід застосовувати загальний трирічний строк позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК, отже строк давності позивачем 1 пропущено, оскільки вона знала про заповіт в день його складення, а позивач 2 дізнався про наявність оспорюваного заповіту як він стверджує в 2012 році, тобто строк давності ним не пропущено. Однак суд відмовляє в задоволенні позову з підставнедоведеності вимог. Статтею 1257 ЦК визначено підстави недійсності заповіту. Так, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК, на яку посилаються позивачі, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. З пояснень позивачів та наявних матеріалів справи, судом встановлено, що [PERSON], [INFO], протягом 2010-2011 років лікувався в поліклініці №2 (35 днів з перервами, решта часу на дому), мав встановлений діагноз: гіпертонічної хвороби ІІІст., залишкові явища перенесених ішемічних інсультів (2004,2007р.), рак лівої нирки (а.с.28-31,57,140). Опіка над ним не призначалась, недієздатним не визнавався (а.с.105,117,118). В матеріалах справи міститься клопотання позивача 1 на призначення судової посмертної комплексної психолого-психіатричної експертизи від 16.10.2014р. (а.с.45-46), однак при розгляді справи новим складом суду та з'ясування підтримання такого клопотання з уточненням покладення витрат на експертизу на особу, що клопоче по призначенні експертизи, позивачі заперечили щодо підтримання такого клопотання та бажання на призначення даної експертизи, як і понесення витрат за неї. При цьому, [PERSON] в позасудовому порядку направляла [PERSON] листа від 13.02.2014р. про відмову на спадщину за заповітом, та з проханням припинити образи та наклепи на неї та її родину (а.с.33). Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Зважаючи на те, що позивачі не довели суду факт не усвідомлення значення дій та керування ними [PERSON] на момент складання та посвідчення заповіту, не бажали призначення судової посмертної експертизи в даній справі, інших доказів на підтвердження доводів позову суду не надали, суд приходить до переконання про відмову у позовних вимогах за недоведеністю. На підставі наведеного, відповідно до ст. 16, 225, 1257 ЦК України,

Outcome: dismissed