Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивувала тим, що 15 листопада 2003 року був зареєстрований шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] та [PERSON]. Починаючи з 2012 року стосунки з відповідачем значно погіршилися, через втрату взаєморозуміння та взаємної поваги. Починаючи з літа 2014 року шлюбні стосунки між подружжям припинені. Діти знаходяться на повному утриманні позивача. Відповідач не надає матеріальної допомоги й не приймає участі в утриманні та вихованні дітей. Діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, тому вона й звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог щодо розірвання шлюбу не заперечував, щодо позовних вимог про стягнення аліментів визнав частково, а саме у сумі 1500,00 грн. на двох дітей. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає встановленими наступні обставини. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд повинен уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони перебувають в шлюбі з 15 листопада 2003 року, який зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис № 1828 (а.с. 4). З пояснень сторін вбачається, що їх сімя фактично розпалась, збереження шлюбу неможливе через через втрату взаєморозуміння та взаємної поваги. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сімєю з 2014 року та за різними адресами. Від можливості призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому кожен з них свідомо прийняв рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України (далі- СК України) шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сімя сторін розпалася і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ст. 108 СК України батьки зобовязанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається з пояснень сторін їх сімя фактично розпалася і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, тому шлюб необхідно розірвати. Вирішуючи спір в частині стягнення аліментів, судом встановлено, що від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] 03 червня 2005 року та [PERSON] [INFO] (а.с.6,7), які проживають з позивачкою. Витрати на їх навчання, зайняття спортом, в секціях та кружках, придбання одягу, предметів канцелярії, іграшки позивач несе самостійно. Відповідач не регулярно здійснює матеріальну допомогу. Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Позивач просить суд призначити розмір аліментів на утримання кожної дитини в твердій грошовій сумі по 1500 грн. 00 коп., тобто 3 000 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до довідки про доходи [PERSON], який працює у ТОВ «Фірма Техно-Сервіс-1» на посаді логіста і його дохід за період з травня 2015 року по жовтень 2015 року становить 10 200,00 грн. (а.с.43). Відповідач не заперечує свій обовязок щодо матеріального утримання дітей та погоджується сплачувати аліменти у розмірі 1500,00 грн. На підставі вищевикладеного суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення аліментів з відповідача є обґрунтованими. Однак враховуючи матеріальний стан відповідача, а саме те, що його заробіток за місяць значно перевищує загальний розмір стягнення аліментів на двох дітей, суд приходить до висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу позивачу на утримання дітей та вважає за необхідне визначити суму аліментів у розмірі 1/2 частини від усіх видів доходів але не меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що визначена частка аліментів є прийнятною як для позивача, так й відповідача. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial