Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

[PERSON] 19 травня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення, виселення та зобов'язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а її представник в ході судового засідання посилалися на те, що [PERSON] відповідно до договору дарування від 14 жовтня 2008 року є єдиним власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. В цій квартирі з її (позивача) дозволу мешкають і зареєстрованими залишилися з моменту дарування її син, відповідач, його дружина, відповідачка та двоє їх неповнолітніх дітей. Через розлучення з чоловіком у позивачки з березня 2015 року виникла необхідність мешкати у своєму вказаному житлі, оскільки мешкати з бувшим чоловіком мешкати в одній квартирі в м. Дніпродзержинську не може. Крім того, вона є опікуном свого іншого сина, який страждає на психічну хворобу, позбавлений дієздатності і потребує постійного нагляду з її боку і їм потрібне окреме житло. Позивачка письмово повідомила відповідачів про те, що вона бажає мешкати у вказаній своїй квартирі і що хоче зробити це добровільно та щоб відповідачі виселилися з цього житла. Під час вселення виникла суперечка, конфлікт, викликали швидку допомогу і міліцію. Позивачка так і не змогла належним чином вселитися в своє житло, оскільки відповідачі чинять їй перешкоди і фактично заважають мешкати їй в своїй же квартирі, тому вона вимушено через це зараз не мешкає у вказаному спірному житлі, вимушена доглядати за іншим сином в поганих умовах. Тобто позивач вимушено не мешкає у вказаному житлі, вважає, що неправомірні дії відповідачів перешкоджають їй там жити і користуватися вказаним житлом, цими протиправними діями відповідачів їй завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено. Позивач просила усунення для неї перешкод з боку відповідачів в користуванні будинком шляхом їх вселення в цю квартиру, зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкоди в користуванні вказаним житлом, виселити відповідачку з цієї квартири і стягнути судові витрати, задовольнивши позови в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнали повністю, пояснивши, що вказане спірне житло для нього, [PERSON], придбав батько за свої кошти і він там мешкав та був зареєстрований спочатку сам, а потім і разом зі своєю сім'єю. Позивачки втручалася в їх з дружиною подружнє життя і поставила вимоги, що залишить їх в спокої, коли він перепише цю спірну квартиру на неї (свою матір). З метою уникнення конфлікту і добровільного вирішення спорів він в 2008 році шляхом укладання договору дарування переписав це житло на позивачку, але мешкати і бути зареєстрованими вони і їх діти там залишилися до цього часу. Позивачка сама не мешкала там і не вселялася, перешкод в користуванні квартирою позивачці не чинять і не чинили, ключі від замка вхідних дверей у позивача були, але зараз позивачка бажає там мешкати і фактично виганяє їх з дітьми на вулицю, вони заперечують проти цього, оскільки іншого житла не мають, відповідачка не працює, а знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Позивач сам мешкає окремо і має своє інше окреме постійне житло і часто сама веде себе протиправно по відношенню до них і своїх онуків, про що є докази, погрожує їм і конфліктує, шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача і відповідачів, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з'ясовано, що [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі і від цього шлюбу та спільного мешкання мають двох дітей: сина (старший) [PERSON] і [PERSON]. Останній хворіє психічними розладами і рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 липня 2007 року [PERSON] визнано недієздатним, а ухвалою цього ж суду від 08 квітня 2008 року над недієздатним [PERSON] встановлено опіку і опікуном призначено [PERSON] (його мати - позивачка за цим позовом). [PERSON] в 2001 році придбав однокімнатну квартири [ADDRESS] і за договором дарування оформив її на свого старшого сина - [PERSON] (відповідач). Останній одружився та з дружиною (відповідачка) поселився у вказаній квартирі, вони там зареєстровані і мешкали постійно, в них народилося двоє дітей, які також зареєстровані і мешкають в цьому житлі. За взаємною вгодою сторін [PERSON] переписав вказану квартиру на свою матір і [PERSON] відповідно до договору дарування від 14 жовтня 2008 року є єдиним власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. В цій квартирі з її (позивача) дозволу мешкають і зареєстрованими залишилися з моменту дарування її син, відповідач, його дружина, відповідачка та двоє їх неповнолітніх дітей. Через розлучення з чоловіком у позивачки з березня 2015 року виникла необхідність мешкати у своєму вказаному житлі, оскільки мешкати з бувшим чоловіком мешкати в одній квартирі в м. Дніпродзержинську, з її слів, не може. Крім того, вона є опікуном свого іншого сина, який страждає на психічну хворобу, позбавлений дієздатності і потребує постійного нагляду з її боку і їм потрібне окреме житло. Позивачка письмово повідомила відповідачів про те, що вона бажає мешкати у вказаній своїй квартирі і що хоче зробити це добровільно та щоб відповідачі виселилися з цього житла. Під час вселення виникла суперечка, конфлікт, викликали швидку допомогу і міліцію. Позивачка так і не змогла належним чином вселитися в своє житло, оскільки, на її думку, відповідачі чинять їй перешкоди і фактично заважають мешкати їй в своїй же квартирі, тому вона вимушено через це зараз не мешкає у вказаному спірному житлі, вимушена доглядати за іншим сином в поганих умовах. Позивач вважає, що неправомірні дії відповідачів перешкоджають їй там жити і користуватися вказаним житлом, цими протиправними діями відповідачів їй завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні заяви підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні з пояснень сторін і матеріалів справи з'ясовано, що дійсно [PERSON] відповідно до договору дарування від 14 жовтня 2008 року є єдиним власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. В цій квартирі з її (позивача) дозволу мешкають і зареєстрованими залишилися з моменту дарування її син, відповідач, його дружина, відповідачка та двоє їх неповнолітніх дітей. Через розлучення з чоловіком у позивачки з березня 2015 року виникла необхідність мешкати у своєму вказаному житлі, оскільки мешкати з бувшим чоловіком мешкати в одній квартирі в м. Дніпродзержинську, з її слів, не може. Крім того, вона є опікуном свого іншого сина, який страждає на психічну хворобу, позбавлений дієздатності і потребує постійного нагляду з її боку і їм потрібне окреме житло. Позивачка письмово повідомила відповідачів про те, що вона бажає мешкати у вказаній своїй квартирі і що хоче зробити це добровільно та щоб відповідачі виселилися з цього житла. Під час вселення виникла суперечка, конфлікт, викликали швидку допомогу і міліцію. Факт конфліктності сторін і протиправна поведінка відповідачів по перешкоджанню позивачці в мешканні у вказаній квартирі підтверджується, крім вищезазначеного, їх зверненнями до міліції про протиправні дії відповідачів, де вказано, що відповідачі вчиняють протиправні дії стосовно позивачки, своєї матері. При цьому, певного і конкретного порядку користування вказаним спірним житлом сторони не визначали, угоди стосовно цього не укладали. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Приймаючи до уваги вказане, суд не може допустити порушення прав хоча б однієї із сторін, відповідачі проти такого порядку користування квартирою заперечують і пропонують інші варіанти, проти яких заперечує позивач. Не може суд прийняти до уваги твердження відповідачів в ході судового засідання про те, що у позивачки є своє інше постійне житло в м. Дніпродзержинську, де вона зараз фактично і зареєстрована, оскільки вказане житло згідно наданих документів не належить чотирьом співвласникам, в тому числі і бувшому чоловіку, мешкати з яким вона не має можливості, крім того, вона є опікуном недієздатного сина, за яким потрібен постійний сторонній догляд, а допомогу в цьому їй ніхто не надає, а також цей варіант (мешкання з бувшим чоловіком) буде, на думку позивача, призводити до того, що будуть порушені права власника і користувача спірного житла і знову призведе до конфліктів і не вирішеності питання. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Судом встановлено, що фактично відповідачі перешкоджають позивачу в користування спірним житлом, докази про це суду надано, сам позивач ставить питання про своє вселення з метою користування своїм житлом і виселення лише відповідачки. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Позивач як мешканець житла не порушує прав фізичних та юридичних осіб (відповідачів), не мешкає в спірному житлі тимчасово і вимушено через неприязні стосунки з відповідачами і їх перешкоджання їх мешканню у вказаному житлі, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Крім того, відповідачами на цей час не оскаржено в передбаченому законом порядку договір дарування, на підставі якого позивачка є єдиною власницею спірного житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачками до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачами цього зроблено не було. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов'язання (крім передбачених законом) стосовно відповідачів про мешкання в спірному житлі, перешкоди, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та усунути для [PERSON] перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS], яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 14 жовтня 2008 року, виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] і [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні власністю - квартирою [ADDRESS], в тому числі шляхом реалізації нею права на вселення в передбаченому законом порядку у цю квартиру інших осіб, а також стягнути з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в вигляді судового збору в сумі по 121 грн. 80 коп. з кожного (всього 243 грн. 60 коп.). Таким чином суд вважає обставини позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення, зобов'язання вчинити певні дії і вселення доведеними, позови в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved