Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

[PERSON] 03 червня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном і визнання особи втратившою право користування приміщенням, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. 17 червня 2016 року [PERSON] заявила зустрічний позов про визнання права власності і зобовязання вчинити певні дії, ухвалою суду вказані позови були обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах посилається на те, що 01 лютого 2016 року між позивачем як підрядником та відповідачем як замовником укладено договір підряду, відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов'язується на свій ризик виконати роботи за завданням замовника з використанням матеріалів замовника та власного устаткування, а замовник зобов'язується надати підряднику матеріал, прийняти і оплатити виконані роботи. Відповідно до п. 1.2., 1.3. позивач мав виконати певні роботи (демонтаж кахелю на підлозі, заміна стяжки підлоги, утеплювання підлоги, укладка кахелю на підлозі, вивезення будівельного сміття) у прим. 17 поз. 22, 23 в підвалі буд. № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську. Всі ремонтні роботи були виконанні ним належним чином в строки передбачені договором. Проте, як він дізнався під час проведення ремонтних робіт, [PERSON] не є власником приміщень, в яких він проводив ремонт. Вказані приміщення нікому не належать, а відповідач користується ними з 2005 року. Відповідно до п 5.1.5. підрядник зобов'язаний в 10-денний строк після підписання Акта приймання-передачі виконаних робіт вивезти з місця виконання робіт майно, що йому належить, за власний рахунок. Так як [PERSON] не має зареєстрованого права власності на вказані приміщення, то позивач вважає, що правові підстави вимагати від нього вивезення майна з приміщень відсутні. Зважаючи, що вказані нежитлові приміщення відповідачу не належать, а наразі в приміщеннях проведені ремонтні роботи зі зміни підлогового покриття і в них зберігається його майно, то, на думку позивача, він має право на користування цими приміщеннями, оскільки це не порушує прав та інтересів інших осіб. Позивач посилається і на те, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже позивач вважає, що відповідач неналежним чином не виконала зобовязання, а ним все нею зроблено правильно і згідно закону. Просив усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи відповідача втратившою право користування вказаними приміщеннями, задовольнивши позов в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, вважає його безпідставним і просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду первісні позовні вимоги не визнала, вважаючи їх безпідставними і не обґрунтованими та просила в задоволенні цього позову відмовити; зустрічний позов підтримала, наполягала на ньому, посилаючись на ті ж обставини, які вказує позивач [PERSON], а також зазначаючи, що ще у липні 2005 року дійшла згоди з комунальним житлово-експлуатаційним підприємством, що обслуговує будинок № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську, що вона проведене ремонтні роботи та буде підтримувати у нормальному стані в підвальному приміщенні № 17 будинку кімнати поз. № 22, № 23, та натомість зможе вільно користуватися ними у разі, якщо це не буде порушувати прав та законних інтересів мешканців будинку. 22 березня 2010 року [PERSON] уклала договір підряду з ТОВ «Буд-Центр», відповідно до умов якого останній провів за рахунок замовника ремонтні роботи з шпаклювання, штукатурки та фарбування стін у приміщеннях. Згодом, 24 квітня 2013 року між ТОВ «ВКФ «ГОР» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1080, відповідно до якого [PERSON] набула права власності на сусідні приміщення. Таким чином, [PERSON] вважає, що у 2005 році добросовісно заволоділа чужими приміщеннями і продовжує відкрито, безперервно володіти ними понад 11 років, підтримує приміщення в належному стані, справно оплачує комунальні послуги з утримання будинку, за теплову енергію, послуги звязку, електроенергію, а отже має право на набуття права власності на спірні приміщення за набувальною давністю. Також, просить зобовязати органи юстиції, органи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державних реєстраторів прав на нерухоме майно та/або нотаріусів зареєструвати за нею право власності на нерухоме майно, а саме: поз. № 22, площею 18.9 кв. м. та поз. № 23, площею 24.4 кв. м., що розташовані у приміщенні № XVII, що знаходиться у підвалі буд. № 1 по вул. Гоголя в м. Дніпро (м. Дніпропетровськ). Вважає свій позов правильним і законним та просила його задовольнити, справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону і справу слухати без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, всі позовні вимоги не визнали, вважаючи їх безпідставними і не обґрунтованими та просили в задоволенні позовів відмовити, можливо справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону і справу слухати без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає зустрічні позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що у липні 2005 року [PERSON] за погодженням з комунальним житлово-експлуатаційним підприємством, що обслуговує будинок № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську, почала користуватися кімнатами поз. № 22 та поз. № 23 в підвальному приміщенні № 17 будинку № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську. 22 березня 2010 року між [PERSON] та ТОВ «Буд-Центр» укладений договір підряду, відповідно до умов якого останній провів за рахунок замовника ремонтні роботи з шпаклювання, штукатурки та фарбування стін у приміщені № 17, поз. 22, 23, що знаходяться в підвалі буд. № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську. Це підтверджується наявними в матеріалах справи договором підряду від 22 березня 2010 року та актом виконаних робіт до нього від 16 квітня 2010 року. Суду наданий договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24 квітня 2013 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ГОР» та [PERSON], нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1080, відповідно до якого [PERSON] набула права власності на нерухоме майно, що складається з: нежитлове приміщення ХVII в підвалі житлового будинку (поз. 1-21), загальною площею 166.1 кв. м., а вхід в підвал; у загальному користуванні приміщення VI-1 площею 5.5 кв. м. на І поверсі, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 1. 01 лютого 2016 року між [PERSON] як підрядником та [PERSON] як замовником укладено договір підряду, відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов'язується на свій ризик виконати роботи за завданням Замовника з використанням матеріалів замовника та власного устаткування, а замовник зобов'язується надати підряднику матеріал, прийняти і оплатити виконані роботи. Відповідно до п. 1.2. договору перелік робіт: демонтаж кахлю на підлозі, заміна стяжки підлоги, утеплювання підлоги, укладка кахлю на підлозі, вивезення будівельного сміття. Адресою виконання робіт відповідно до п. 1.3. договору є: прим. 17 поз. 22, 23 в підвалі буд. № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську. 30 березня 2016 року сторонами підписаний акт приймання - передачі виконаних робіт. Відповідно до п 5.1.5. підрядник зобов'язаний в 10-денний строк після підписання акта приймання-передачі виконаних робіт вивезти з місця виконання робіт майно, що йому належить, за власний рахунок. Позивач [PERSON] вважає, що відповідач неналежним чином не виконала зобовязання, а ним все нею зроблено правильно і згідно закону. Просив усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи відповідача втратившою право користування вказаними приміщеннями. [PERSON] вважає свій позов правильним і законним та просила його задовольнити, справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону. Звернення до органів місцевого самоврядування ні до чого не призвели. З огляду на вказане вимушені були звернутися до суду з своїми вимогами, вважаючи саме їх правильним і законним та просили їх задовольнити. Отже, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і сторони вимушені були звернутися до суду з позовами. Суд вважає зустрічні позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні зясовано, що дійсно у липні 2005 року [PERSON] за погодженням з комунальним житлово-експлуатаційним підприємством, що обслуговує будинок № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську, почала користуватися кімнатами поз. № 22 та поз. № 23 в підвальному приміщенні № 17 будинку № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську. 22 березня 2010 року між [PERSON] та ТОВ «Буд-Центр» укладений договір підряду, відповідно до умов якого останній провів за рахунок замовника ремонтні роботи з шпаклювання, штукатурки та фарбування стін у приміщені № 17, поз. 22, 23, що знаходяться в підвалі буд. № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську. Це підтверджується наявними в матеріалах справи договором підряду від 22 березня 2010 року та актом виконаних робіт до нього від 16 квітня 2010 року. Наданий договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24 квітня 2013 року, укладений між ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ГОР» та [PERSON], нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1080, відповідно до якого [PERSON] набула права власності на нерухоме майно, що складається з: нежитлове приміщення ХVII в підвалі житлового будинку (поз. 1-21), загальною площею 166.1 кв. м., а вхід в підвал; у загальному користуванні приміщення VI-1 площею 5.5 кв. м. на І поверсі, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 1. 01 лютого 2016 року між [PERSON] як підрядником та [PERSON] як замовником укладено договір підряду, відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов'язується на свій ризик виконати роботи за завданням Замовника з використанням матеріалів замовника та власного устаткування, а замовник зобов'язується надати підряднику матеріал, прийняти і оплатити виконані роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Проте, як зазначено в позовних заявах, [PERSON] не вивіз з приміщень, в яких проводились ремонтні роботи будівельні інструменти та обладнання, що йому належать, а отже не виконав п. 5.1.5. Жодних правових підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування нежитловими приміщенням законодавством не встановлено, а отже позов [PERSON] підлягає відхиленню. Також, судом встановлено, що згідно листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 12 травня 2015 року № 4884 право власності на спірні приміщення ні за ким на той час не зареєстроване. Окрім того, [PERSON] як користувач та власник приміщень у буд. № 1 по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську оплачує комунальні послуги з утримання будинку, за теплову енергію, послуги звязку, електроенергію. Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи та дослідженими судом копіями квитанцій та довідкою КВЖРЕП Жовтневого району від 27 травня 2016 року № 20. Зазначені обставини свідчать про те, що [PERSON] у 2005 році добросовісно заволоділа чужими приміщеннями і продовжує відкрито, безперервно володіти ними понад 11 років, вона несе тягар утримання приміщень в належному стані. Наведених вище обставин позивач [PERSON] не спростував, будь-який заперечень, у тому числі письмових суду не надав. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, а саме: поз. № 22, площею 18,9 кв.м. та поз. № 23, площею 24,4 кв.м., що розташовані у приміщенні № XVII, що знаходиться у підвалі буд. № 1 по вул. Гоголя в м. Дніпро (м. Дніпропетровськ) за набувальною давністю підлягає задоволенню. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення\~ суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином, позовна вимога [PERSON] про зобовязання органи юстиції, органи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державних реєстраторів прав на нерухоме майно та/або нотаріусів зареєструвати право власності нерухоме майно ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Відповідно до приписів\~статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: судовий захист цивільного права та інтересу. У свою чергу, ч. 5\~статті 11 ЦК України\~передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права можуть виникати з рішення суду. Так, за рішенням суду за особою, яка звернулася за його (цивільним (майновим) правом) захистом, може бути визнано право, у тому числі, право власності на майно. Даний спосіб захисту судом цивільного права цілком відповідає загальним засадам цивільного законодавства і прямо передбачений\~статтею 16 ЦК України. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. . Згідно ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, у тому числі є договори та інші правочини. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У той же час, ст. 615 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом. Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону. З викладеного вбачається, що здійснивши користування цим майном позивач здійснила лише розпорядження своєю власністю за власним розсудом і ніяким чином не порушила прав та інтересів будь-яких фізичних чи юридичних осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 331 ЦК України\~право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під державною реєстрацією речових прав розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Рішення суду про визнання права власності є правовстановлюючим документом, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, що регулює відносини, повязані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, до правовстановлюючих документів на нерухоме майно відносяться судові рішення, що набрали законної сили. Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Постанови КМУ «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 17 жовтня 2013 року № 868, рішення судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на таке майно. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають обєктивні підстави вважати, що зустрічний позов підлягає задоволенню повністю. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач за зустрічним позовом або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивачів. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача за зустрічним позовом стосовно не згоди з деякими положеннями вказаних позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном і визнання особи втратившою право користування приміщенням відмовити, визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме: поз. № 22 площею 18.9 кв. м. та поз. № 23 площею 24.4 кв. м., що розташовані у приміщенні № ХVII, що знаходиться у підвалі будинку № 1 по вул. Гоголя м. Дніпро (Дніпропетровськ) за набувальною давністю та зобовязати органи юстиції, органи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державних реєстраторів прав на нерухоме майно та/або нотаріусів зареєструвати право власності [PERSON] на нерухоме майно, а саме: поз. № 22 площею 18.9 кв. м. та поз. № 23 площею 24.4 кв. м., що розташовані у приміщенні № ХVII, що знаходиться у підвалі будинку № 1 по вул. Гоголя м. Дніпро (Дніпропетровськ). Таким чином суд вважає, що зустрічні позовні вимоги про визнання права власності і зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, а первісні вимоги не обґрунтовані, не доведені і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed