Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідач), вказавши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т., (далі - треті особи), в якому зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на земельну ділянку [ADDRESS] . При оформленні спадкових прав йому стало відомо, що за життя батько склав заповіт, згідно якого вказану вище земельну ділянку заповів [PERSON] . Вказаний заповіт через хворобу заповідача за його дорученням був уголос прочитаний свідками та підписаний іншою особою через хворобу заповідача. Позивач вважає, що у порушення ст.ст. 1247, 207 ЦК України безпідставно підписаний іншою особою, а не заповідачем, оскільки він не мав хвороб, які би унеможливлювали підписання ним заповіту. Також позивач вказує, що заповідач неодноразово особисто підписував інші документи після складення заповіту, що також спростовує неможливість ним підписати власний заповіт. Враховуючи викладене, позивач просив суд встановити нікчемність заповіту, складеного 14.10.2017 року від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О., зареєстрованим у реєстрі за №61385398. Відповідач, подавши у встановленому порядку та у встановлені судом строки відзив на позов, у якому проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач вказав, що заповіт [PERSON] підписаний у відповідності до вимог ст.ст. 204, 207, 1247 ЦК України іншою особою, оскільки на момент його підписання він мав ряд захворювань, через що у нього трусилися руки і він не міг самостійно підписати документ. Зміст заповіту відповідав волі заповідача. Нотаріусом дотримано вимог законодавства при посвідченні заповіту. Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався. Ухвалою суду від 03.10.2018 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, яке неодноразово відкладалося. Ухвалою суду від 19.02.2019 року від приватного нотаріуса КМНО Устименко В.Т., витребувано копію спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] , яка надана суду і приєднана до матеріалів справи. Ухвалою суду від 22.03.2019 року до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено приватного нотаріуса КМНО Чібісова Г.О. Також ухвалою суду того ж дня прийнято зустрічний позов [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко Вікторія Тимофіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чібісов Геннадій Олександрович про усунення від права спадкування за законом до спільного розгляду із первісним позовом. Ухвалою суду того ж дня ухвалено витребувати від УПФУ у Святошинському районі м. Києва докази, які надані суду та приєднані до матеріалів справи. Ухвалою суду від 03.10.2019 року від приватного нотаріуса КМНО Баранець А.М., витребувано докази, які надійшли до суду та приєднані до матеріалів справи. Ухвалою суду від 21.01.2020 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою судді від 02.06.2021 року відмовлено у задоволенні відводу судді Макарівського районного суду Київської області Мазки Н.Б., від розгляду даної справи. Ухвалою суду від 26.07.2021 року задоволено заяву головуючого судді Мазки Н.Б., про самовідвід, а справу передано на розгляд іншого судді. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2021 року, дана справа передана на розгляд судді Макарівського районного суду Київської області Тандира О.В. Ухвалою суду від 31.08.2021 року ухвалено розпочати розгляд справи спочатку з підготовчого засідання, і в подальшому, ухвалою суду того ж дня закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.09.2021 року. Ухвалою суду від 29.09.2021 року зустрічний позов [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чібісов Г.О., про усунення від права спадкування за законом залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України. Також було ухвалено оголосити перерву в судовому засіданні до 11.10.2021 року, яке в подальшому через неявку учасників справи було відкладено на 02.11.2021 року. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги за позовом підтримали та просили його задовольнити із підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представники у судове засідання 02.11.2021 року вдруге не з`явилися. Як вказав представник відповідача [PERSON] , відповідач [PERSON] , не здійснювала вакцинацію від Ковід-19, а тому, враховуючи особливий режим роботи суду, запроваджений наказом голови суду, вона не має змоги взяти участь у судовому засіданні, у зв`язку із чим просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату. Суд вказане клопотання відхиляє як необґрунтоване, оскільки відповідач та її представники вдруге не прибули у судове засідання, доказів поважності причин неприбуття їх у судове засідання суду не надано, враховуючи, що відповідач не позбавлена взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, а також має двох представників, через яких також мала змогу взяти участь у засіданні. Крім того, встановлений головою суду особливий режим роботи з метою запобігання поширення гострої респіраторної хвороби Ковід-19 не забороняє відповідачеві бути присутній у судовому засіданні. Відтак, причини неявки відповідача та її представників суд визнає неповажними, та такими, що мають зумовити відкладення розгляду справи відповідно до ст. 223 ЦПК України, враховуючи розумні строки її розгляду згідно ЦПК України. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, письмово повідомили суд про можливість її розгляду за їх відсутності. Заслухавши учасників справи, дослідивши її матеріали, суд встановив наступне. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11) та свідоцтва про народження позивача (т. 1 а.с. 10). Після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина, зокрема на земельну ділянку площею 0,119 га для ведення садівництва на території Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, що підтверджується копією відповідного державного акта (т. 1 а.с. 72). За життя [PERSON] , склав заповіт, згідно якого вказану вище земельну ділянку заповів [PERSON] . Вказаний заповіт у зв`язку із тим, що [PERSON] , через хворобу не може особисто прочитати та підписати заповіт, за його дорученням підписано [PERSON] , а текст заповіту до його підписання уголос зачитаний запрошеними заповідачем свідками [PERSON] , [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чібісовим Г.О., 14.10.2017 року, та зареєстровано у реєстрі за № 835, 836 (т. 1 а.с. 66). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , підтвердив, що у встановлений у заповіті час та місці він підписав заповіт від імені [PERSON] , який був прочитаний уголос свідками [PERSON] , [PERSON] , оскільки [PERSON] , не міг особисто прочитати заповіт та його підписати. Жодного примусу до [PERSON] , не застосовувалося, а зміст заповіту відповідає його волі. 26.03.2018 року відповідач спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , прийняла, подавши нотаріусу відповідну заяву (т. 1 а.с. 62). 04.04.2018 року позивач спадщину після смерті батька прийняв як спадкоємець першої черги спадкування за законом, подавши нотаріусу відповідну заяву (т. 1 а.с. 82). Судом також встановлено, що 27.04.2016 року [PERSON] , було укладено договір довічного утримання, який ним було підписано особисто (т. 1 а.с. 198). Крім того, 19.10.2017 року [PERSON] , подавав до УПФУ у м. Києві заяву про доставку пенсії на домашню адресу, на якій міститься підпис заявника (т. 1 а.с. 159). Також підписи [PERSON] , містяться у записах лікаря приймального відділення та письмових згодах пацієнта на проведення лікування від 23.10.2017 року, 17.04.2017 року, 23.09.2016 року (т. 1 а.с. 27-32). Як вбачається з медичної документації [PERSON] , наданих Київською міською клінічною лікарнею №7, [PERSON] , мав ряд хронічних захворювань, в тому числі і органів зору (т. 1 а.с. 18-24). В свою чергу, з виписки з історії [PERSON] , наданої Філією №3 Святошинського району м. Києва КНП «Консультативно-діагностичний центр» у вересені 2019 року, [PERSON] , протягом 2014 - 2017 років вад зору, що заважають читати не виявлено; хвороб, які заважають ставити підпис, не виявлено (т. 1 а.с. 178-180). Вирішуючи вимоги за позовом суд керується наступним. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст. 1234 ЦК України). Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 1247 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Із системного аналізу наведених норм можна дійти висновку, що якщо заповідач має хворобу або фізичні вади, які позбавляють його можливості прочитати та підписати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках, а підписується заповіт іншою особою за дорученням заповідача. Недотримання вказаних вимог щодо форми заповіту та його посвідчення відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту. Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 року в справі №674/461/16-ц (провадження №61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 року у справі №759/2328/16-ц (провадження №61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18) вказано, що: визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц (провадження №61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1257 ЦК України та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долі спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30.09.2021 року у справі №739/516/20 (провадження №61-5613ск21). За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, звертаючись до суду із даним позовом, позивач обрав спосіб захисту порушених спадкових прав шляхом встановлення нікчемності заповіту батька, згідно якого він заповів [PERSON] , земельну ділянку. Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зроблено висновок, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Щодо наявності порушеного права позивача слід зазначити наступне. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Так, позивачем суду не надано доказів звернення його як спадкоємця за законом першої черги спадкування до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, яка належала його батькові, яку останній заповів відповідачеві, відповідно не надано доказів і відмови нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину, що свідчило б про порушення права позивача на спадкування вказаної земельної ділянки. У такому разі позивач мав би у порядку позовного провадження звернутися до суду з вимогою про визнання права власності на спірну земельну ділянку та доводити право на її спадкування, обґрунтовуючи свої вимоги в тому числі наявністю обставин нікчемності заповіту. Відтак суд приходить до висновку, що права позивача щодо спадкування спірної земельної ділянки не порушено, що є підставою для відмови у позові. Судові витрати по оплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed