Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

[PERSON] від імені та в інтересах якої діє [PERSON] звернулася до Бериславського районного суду Херсонської області з цивільним позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним: Позивачу, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно належить 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований її онук- [PERSON], [INFO], який фактично у будинку не проживає з 2000 року, не користується ним та участі в його утриманні не приймає. Реєстрація відповідача в данному будинку перешкоджає позивачу в повній мірі розпоряджатися належним їй майном. Просить суд позбавити [PERSON] права користування житловим будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 18.06.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник в судове засідання не прибули, від представника за довіреністю [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного вирішення справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Даний позов позивачем направлений до розгляду до Бериславського районного суду Херсонської області, оскільки відповідно до довідки Бериславської міської ради від 16.05.2018 року № 2411 (а.с. 8), [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Саме за цією адресою відповідачу судом направлялись виклики до суду. З повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що виклики до суду не були вручені, оскільки конверт з судовою повісткою повернуто до суду з відміткою «за зазначеною адресою не проживає». Тому виклик відповідача в судове засідання було здійснено через офіційний веб-портал судової влади, шляхом розмішення оголошення про виклик до суду. Зі згоди представника позивача у відповідності до ст.ст.223, 280 ЦПК України суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Положення ст.ст. 5, 10 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. У відповідності до ч.1 ст.81, ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу згідно витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 8695907 видане 20.10.2005 року Херсонським державним бюро технічної інвентаризації належить 3/4 житлового будинку [ADDRESS] на підставі сівдоцтва про право на спадщину / ВСС № 527472 / 13.07.2005 /за заповітом / посвідчене нотаріусом Бериславської держконтори за р.№ 1243.; свідоцтво про право власності /[NUMBER]/ посвідчене нотаріусом Бериславської держконтори за р.№ 1241. (а.с.7). Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї та інших осіб. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися з до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України, ст.9 ЖК України та ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Принципи здійснення права власності закріплені у статті 319 ЦК, де, зокрема, зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, дотримуючись при цьому моральних засад суспільства, а держава не втручається у здійснення власником своїх правомочностей щодо належного йому майна і забезпечує власникам рівні умови здійснення своїх прав. З довідки про склад сім'ї № 2411 від 16.05.2018 року виданою Бериславською міською радою у будинку за адресою, [ADDRESS] зареєстровані : власник - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.8). Відповідно до ст. 29 ЦК України (в поточній редакції від 02.09.2014 р.) «місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово». Згідно до абзацу 5 статті 3 Закону № 1382-IV термін «місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово». Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Позивачем в обрунтуванні позовної заяви зазначено, що відповідач не проживає в квартирі з 2000 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 17.05.2018 року № 2234 складеного за участю власника житла [PERSON] та представника міської ради, в якому зазначено, що у квартирі, яка розташована за адресою [ADDRESS] за адресою фактично проживає [PERSON], як власник житла, відомості, що проживання в даній квартирі інших осіб відсутні. В даному будинку зареєстрований онук [PERSON], який мешкає окремо з 200 року по теперішній час зі слів власника в Астрахані РФ. (а.с. 9). Судом встановлено, що [PERSON] у спірному будинку не проживає досить тривалий період часу. Вищенаведене свідчить про те, що [PERSON], не зважаючи не те, що він є рідним онуком позивача не користується спірним домоволодінням, а лише зареєстрований у ньому. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. [PERSON].є членом сім'ї власника будинку [PERSON], але фактично не проживає в ньому більше року, причини його відсутності суду не відомі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що сторони по справі не перебувають в договірних відносинах, договору найму жилого приміщення між ними не укладалося, в належній позивачу квартирі відповідач не проживає більше року, витрат на утримання будинку не здійснював, за таких обставин суд дійшов висновку що вимоги позивача є правомірними, його порушене право підлягає судовому захисту, шляхом позбавлення відповідача права користування чужим майном (спірною квартирою). Позивач при подачі позову до суду поніс витрати у розмірі сплаченого судового збору 704, 80 гривень. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» на підставі ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved