Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

[INFO] помер [PERSON], який за життя склав заповіт, яким заповів позивачці все своє майно, де б воно не знаходилося б і з чого б воно не складалося. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входять: житловий будинок з господарськми будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1277 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована по [ADDRESS]. 27 грудня 2016 року позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], але нотаріусом їй було відмовлено, у зв'язку з тим, що договір дарування повністю порваний, неможливо встановити відповідність спадкового майна, виправлення в державних актах на право власності на земельну ділянку, тому просить визнати за нею право власності на вищевказане майно. [PERSON] згідно заяви просить слухати справу без її участі, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи - Криничанська державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явився, згідно заяви просить розглянути справу без участі представника. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що позивачка є спадкоємицею, померлого [INFO] [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, актовий запис № 42, якому на праві приватної власності належать: земельна ділянка площею 0,1277 га, кадастровий номер [NUMBER], яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована по [ADDRESS], згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 27 липня 2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Аульської селищної ради №26 від 10 квітня 2003 року, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER]; житловий будинок [ADDRESS], на підставі договору дарування виданого 11 серпня 1970 року державним нотаріусом Криничанської державної нотаріальної контори Криничанського району Дніпропетровської області, зареєстрованого за реєстровим номером [NUMBER]. Вищезгадане майно [PERSON] заповів [PERSON], про що свідчить заповіт від 11 серпня 2015 року, який посвідчений заступником Аульської селищної ради, зареєстрований в реєстрі за № 86. Але у встановленому законом порядку позивачка не може успадкувати вказане майно, оскільки договір дарування повністю порваний, неможливо встановити відповідність спадкового майна, виправлення в державних актах на право власності на земельну ділянку. Згідно заяви №1000 від 16 вересня 2015 року, засвідченої державним нотаріусом Криничанської державної нотаріальної контори у спадкодавця є інша спадкоємка за законом, яка відповідно до заяв №1272 від 27 листопада 2015 року відмовляється від належної їй частки спадщини за законом. Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною 1 статтею 1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У відповідності до ст.ст.1235, 1261 ЦК України суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON]. Враховуючи викладене,

Outcome: approved