Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - Відповідач) про виділ в натурі частки житлового будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності в якому з врахуванням уточнених позовних вимог /а.с.63-64/ вказує, що вони з Відповідачем з 04 серпня 1984 року перебували в зареєстрованому шлюбі та рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 04 вересня 2018 року позов між ними було розірвано. У період шлюбу, а саме 27 серпня 2009 року за договором купівлі - продажу сторонами було придбано житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано на Відповідача. Позивач зазначає, що житловий будинок було придбано сторонами за перебування у шлюбі, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Шлюбний договір між ними не укладався, взаємної згоди щодо порядку поділу майна між ними не досягнуто, а тому Позивач має право на виділення в натурі 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. На підставі вищевикладеного, Позивач просить виділити в натурі йому - [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , як на частку у спільному сумісному майні подружжя. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили провести розподіл згідно варіанту № 1 в Додатку № 1 до Висновку експерта № 902/04.20 від 01 квітня 2020 року. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали, заперечували проти розподілу житлового будинку згідно варіанту № 1 в Додатку № 1 до Висновку експерта, просили провести розподіл житлового будинку згідно варіанту № 2 в Додатку № 2 до Висновку експерта № 902/04.20 від 01 квітня 2020 року. Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши інвентаризаційну справу № 957, реєстраційну справу та матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 04 серпня 1984 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб. /а.с.6/ Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 04 вересня 2018 року в справі № 288/1025/18, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . /а.с.7-8/ В Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 липня 2019 року та Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 липня 2019 року зазначено, що [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 27 серпня 2009 року є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, площею 0.1295 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . /а.с.9-11, 114-115/ Рішенням 56 сесії VІ скликання Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 16 жовтня 2015 року, перейменовано назву [ADDRESS] . /а.с.12/ Приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області Пилипчук А.Я. 10 вересня 2019 року було надано копію договору купівлі - продажу житлового будинку від 27 серпня 2009 року за реєстровий номером 1346 з якого вбачається, що Продавець - [PERSON] продав, а Покупець - [PERSON] прийняла у власність житловий будинок господарськими будівлями [ADDRESS] . /а.с.31-32/ До матеріалів даного договору купівлі - продажу додано також Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 27 серпня 2009 року, Свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 травня 2008 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 липня 2008 року, Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 серпня 2009 року, довідку виконавчого комітету Попільнянської селищної ради № 2233, Витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 27 серпня 2009 року, Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 27 серпня 2009 року, Витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27 серпня 2009 року та долучено згоду на купівлю нерухомості від 27 серпня 2009 року, в якій [PERSON] надав згоду на укладання його дружиною [PERSON] договору на придбавання житлового будинку за адресою [ADDRESS] . /а.с.33-43/ В порядку розгляду вказаної справи проведено судову будівельно - технічну експертизу та до суду надійшов Висновок експерта за результатами проведення судової оціночно - будівельної та будівельно - технічної експертизи від 01 квітня 2020 року № 902/04.20 та зазначено, що: 1. Технічна можливість розділити будинок [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до часток співвласників (по 1/2 частці за кожним) та відповідно до вимог нормативно правових актів у галузі будівництва - існує; 2. На розгляд суду пропонуються варіанти виділення 1/2 житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до часток співвласників та вимог нормативно - правових актів, які надані в таблицях дослідницької частини та зображені схематично в Додатку № 1, № 2 до даного Висновку, а також визначена грошова компенсація власнику, частка якого в натурі після поділу змінилась; 3. Дійсна ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] на час проведення експертизи, складає: 363000.00 гривень. /а.с.71-100/ 25 березня 2019 року за вих. № 658 Попільнянською селищною радою видано довідку на підставі акта депутата від 25 березня 2019 року та зазначено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою. /а.с.110-111/ 02 жовтня 2019 року за вих. № 2828 Попільнянською селищною радою видано довідку на підставі акта депутата від 01 жовтня 2019 року та зазначено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою та не веде господарство. /а.с.112-113/ [PERSON] проводилася сплата послуг за спожитий газ в період з січня 2019 року по квітень 2020 року за адресою [ADDRESS] , що підтверджується наданими рахунками та квитанціями. /а.с.119-130/ В розписці від 30 січня 2019 року [PERSON] підтвердила, що всі комунальні послуги, які нараховуються, вони сплачують разом з [PERSON] /а.с.140/ 25 липня 2019 року [PERSON] звернувся з заявою до начальника Попільнянського ВП в якій просив прийняти міри до його колишньої дружини [PERSON] , яка вчиняє перешкоди щодо його вільного доступу до будинку за адресою [ADDRESS] . /а.с.141/ Відповідно до довідки про результати розгляду звернення [PERSON] від 12 серпня 2019 року, по факту звернення [PERSON] від 25 липня 2019 року кримінального правопорушення не встановлено, а вбачаються цивільно - правові відносини. /а.с.142-143/ Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 травня 2020 року за пошуковим запитом по РНОКПП - [NUMBER] ( [PERSON] ) - відсутні відомості про наявне нерухоме майно. /а.с.144/ Також, судом було витребувано в КП «Бердичівське МБТІ» та досліджено в судовому засіданні інвентаризаційну справу № 957 та матеріали реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] . Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. (частина перша статті 65 СК України) Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова № 11), поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). В пункті 23 Постанови № 11 роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно частини першої статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У відповідності до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом встановлено, що спірне майно було придбано за договором купівлі - продажу, право власності на дане нерухоме майно зареєстровано за Відповідачем, якою не доведено наявність підстав для спростування презумпції спільності майна подружжя, що підлягає застосуванню до визначення правового режиму нерухомого та рухомого майна, яке є предметом спору у цій справі, в зв`язку з чим заявлені Позивачем позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню. Положенням статті 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною третьою статті 364 цього Кодексу визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Разом з тим, статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За таких обставин, оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ спільного майна та/або виділ у натурі частки із спільного майна, що призвело до не можливості вчинити укладення відповідного правочину в порядку передбаченому статей 364, 367 ЦК України, Позивач має право на звернення до суду за захистом свого права, шляхом виділу у натурі своєї частки із майна, що є у спільній частковій власності. Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (стаття 183 ЦК України). Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 152 ЖК України врегульовано, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. У постанові Верховного Суду України 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно». Під час розгляду справи проведено судову оціночно - будівельну та будівельно - технічну експертизу від 01 квітня 2020 року № 902/04.20 та експертом запропоновано два варіанти поділу спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до часток співвласників (по 1/2 частці за кожним). За змістом роз`яснень Пленуму Верховного Суду України наведених в пункті 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», об`єкт нерухомого майна, який є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі (виділу частки з нього), якщо можливо виділити сторонам ізольовані приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі приміщення або які можна переобладнати в такі. У відповідності до пункту 1.2. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1) або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (додаток 2). Виходячи з положень статей 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених в пунктах 6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» зазначено, що виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. В пункті 8 Постанови № 7 визначено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 03 квітня 2013 року по справі № 6-12цс13, аналізуючи зміст норм статей 183, 358, 364 Цивільного кодексу України зробила висновок, що виділ часток (поділ) майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину майна із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання такого майна в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). Позивач має право на виділ у натурі його частки із спільного майна та обираючи варіант поділу будинку в натурі за варіантом № 2 до Додатку № 2, відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової оціночно - будівельної та будівельно - технічної експертизи від 01 квітня 2020 року № 902/04.20, суд виходить з того, що такий варіант поділу найбільш наближений до фактичного порядку користування будинком сторонами на даний час. Крім того, суд враховує, що вказаний варіант розподілу є найбільш наближеним до розміру ідеальних часток домоволодіння серед інших запропонованих варіантів у Висновку експерта № 902/04.20 від 01 квітня 2020 року та сума компенсації при відступленні від ідеальних часток є найменшою (2989.00 гривень). Сторони в добровільному порядку не дійшли згоди щодо запропонованих варіантів та вказаний варіант № 2 розподілу житлового будинку передбачає відступ від ідеальних часток, проте враховує можливість виділити кожному співвласнику відокремлену частину будинку із самостійним виходом, а також технічну можливість переобладнати приміщення в ізольовані квартири та враховує фактичне користування співвласників. Також, у зв`язку із тим, що в результаті виділу за варіантом № 2 в Додатку № 2 Позивачу передається частина житлового будинку та господарських споруд з відступом на 2989.00 гривень від ідеальної частки, Відповідач зобов`язана компенсувати Позивачу відступ від ідеальної частки у вказаному розмірі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки вищезазначеним виділом частки з майна будуть реалізовані відповідні права співвласника. Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем [PERSON] при поданні до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 768.40 гривень /а.с.1/, який підлягає стягненню з Відповідача на його користь. Також, Позивачем додано квитанцію про оплату ним витрат на проведення експертизи /а.с.70/, а саме: - проведення судової будівельної технічної експертизи в розмірі - 7000.00 гривень, які на підставі пункту 2 частини другої статті 133 ЦПК України відносяться до витрат пов`язаних із проведенням експертизи та підлягають стягненню з Відповідача в повному обсязі на користь Позивача.

Outcome: approved