Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-20 00:00:00

[PERSON] , в особі представника - адвоката Саєнка Олександра Миколайовича, звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 18.03.2020 року, з вини водія-інкасатора Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - [PERSON] , що керував транспортним засобом Volkswagen Transporter (реєстраційний державний номер [NUMBER] ), у м. Торецьк Донецької області по вул. Дружби, відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача Chevrolet Aveo (реєстраційний державний номер [NUMBER] ), яким керувала [PERSON] . Виплаченого позивачеві Приватним акціонерним товариством «Страхова Група «ТАС» (страховик) страхового відшкодування цивільної відповідальності виявилось недостатньо для покриття витрат, понесених нею на відновлення транспортного засобу. Окрім того, позивач наполягає на необхідності матеріальної компенсації їй моральних страждань та судових витрат у справі, у тому числі витрат на правничу допомогу. Ухвалами від 09.06.2020 року та, відповідно, від 09.07.2020 року, було відкрито провадження у справі, а також, згідно вимог ч.ч. 6, 7 ст. 84 ЦПК України, за клопотанням відповідача витребувано додаткові докази. На виконання зазначеної вище ухвали суду Приватним акціонерним товариством «Страхова Група «ТАС» надано матеріали службової перевірки страхового випадку внаслідок ДТП від 18.02.2020 року згідно полісу ОСЦВ № АО 5412390 від 14.03.2019 року, за результатами якої позивачеві було сплачено 43 576,65 грн. страхового відшкодування. Належно повідомлений про час та місце розгляду справи представник позивача в судовому засіданні присутній не був, причини відсутності не сповістив. Представник відповідача в судовому засіданні 09.07.2020 року присутній не був, звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів у справі та проведення судового засідання 09.07.2020 року за його відсутності. Ухвалу суду від 09.07.2020 року щодо задоволення клопотання про витребування доказів та відкладення судового засідання до 13.08.2020 року отримав своєчасно, 21.07.2020 року, про що свідчить штамп відповідача на поштовому відправленні. Причини своєї відсутності не сповістив, відзив на позов не надав. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила, відзив на позов не надала. З огляду на повторну неявку належно повідомлених учасників судового процесу, наявність в матеріалах справи достатніх доказів для вирішення справи по суті, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності сторін та третьоїх особи. Дослідивши та надавши правову оцінку наявним у справі доказам, судом встановлено наступне: 18.03.2020 року, з вини водія-інкасатора Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - [PERSON] , що керував транспортним засобом Volkswagen Transporter (реєстраційний державний номер [NUMBER] ), у м. Торецьк Донецької області по вул. Дружби, відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача Chevrolet Aveo (реєстраційний державний номер [NUMBER] ), яким керувала [PERSON] . Постановою Краматорського міськрайонного суду Донецької області від 29.04.2020 року у справі № 234/5827/20, що набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Згідно з п. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні ДТП, внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб позивача - Chevrolet Aveo (реєстраційний державний номер [NUMBER] ), а також, обставини даної дорожньо-транспортної пригоди, є встановленими та не потребують доказування. Доказів на спростування зазначених вище фактів відповідачем суду не надано. Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО 5412390 від 14.03.2019 року, обов`язкова цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Volkswagen Transporter (реєстраційний державний номер [NUMBER] ), яким є АТ КБ «ПриватБанк», застрахована в Приватним акціонерним товариством «Страхова Група «ТАС». 20.03.2020 року, з метою повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та отримання страхового відшкодування, позивач звернулась до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» згідно вимог ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З наданих страховиком на вимогу суду матеріалів службового розслідування страхового випадку, а саме, Страхового акту № 07998/01/920 від 10.04.2020 року та додатку № 1 до нього вбачається, що розрахунок матеріальних збитків та, відповідно суми страхового відшкодування, що підлягає виплаті, здійснений на підставі експертизи згідно Звіту №30/20, ФОП [PERSON] , без ПДВ на запчастини та складає 43 576,65 грн. За допомогою платіжного доручення № 193 від 14.04.2020 року, Приватним акціонерним товариством «Страхова Група «ТАС» (страховик) було сплачено позивачеві 43 576,65 грн. страхового відшкодування. Даний факт підтверджений також випискою з рахунку позивача (довідка АТ «Альфа-Банк» від 23.04.2020 року №36787-23.1). Даний факт сторонами у справі не оспорюється. Однак, згідно звіту про експертну оцінку колісного транспортного засобу (далі КТЗ) №40520-001, виконаного позивачем 04.05.2020 року у ФОП [PERSON] (сертифікат Фонду державного Майна України № 962/19 від 16.12.2019 року), вартість відновлювального ремонту в результаті аварійних пошкоджень КТЗ марки - Chevrolet Aveo (реєстраційний державний номер [NUMBER] ), номер шасі (кузова, рами, коляски) vehicle identification number №- [NUMBER] , рік випуску 2008, об`єм двигуна № - 1598 (В) складає 84 323,41 грн. (вісімдесят чотири тисячі триста двадцять три гривні 41 копійка). На час звернення з позовом, транспортний засіб Chevrolet Aveo (реєстраційний державний номер [NUMBER] ) повністю відремонтовано за рахунок позивача - власника транспортного засобу. При цьому, загальна вартість ремонту склала 83 900,50 грн. (вісімдесят три тисячі дев`ятсот гривень 50 копійок), що підтверджується долученими до матеріалів справи документами, а саме: -актом виконаних робіт від 22.05.2020 року до замовлення № 237 від 26.03.2020 року; -квитанцією ФОП [PERSON] до прибуткового касового ордеру № 12 від 15.04.2020 року про сплату [PERSON] передплати за виконання робіт в сумі 43 000,00 грн. (сорок три тисячі гривень 00 копійок); -квитанцією ФОП [PERSON] до прибуткового касового ордеру № 18 від 22.05.2020 року про здійснення [PERSON] оплати за виконані роботи відповідно до акту виконаних робіт від 22.05.2020 року в сумі 40 900,50 гри. (сорок тисяч дев`ятсот гривень 50 копійок). Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: ст.ст. 76, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до п. 1 ч. 2 цієї статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Отже, за завдану позивачці шкоду повинна відповідати юридична особа, яка є власником транспортного засобу марки Volkswagen Transporter (реєстраційний державний номер [NUMBER] ) та роботодавцем [PERSON] , [INFO] , який на момент ДТП керував вказаним транспортним засобом, якою є АТ КБ «ПриватБанк». Даний факт встановлений постановою Краматорського міськрайонного суду Донецької області від 29.04.2020 року у справі № 234/5827/20, що набрала законної сили, сторонами не заперечується та, згідно з п. 6 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі № 489/2170/17. Зокрема, у вищезгаданій постанові Верховний Суд зауважив наступне: відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. При цьому, згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на наведене, суд вбачає наявність правових підстав для відшкодування відповідачем на користь позивача заподіяної матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 42 246,76 грн., з них: 40 746,76 грн. (відновлювальний ремонт транспортного засобу) та 1 500,00 грн. (вартість послуг з проведення експертної оцінки). Окрім цього, протиправними винними діями відповідача позивачу було нанесено моральної шкоди, яка полягає у фізичних стражданнях, хвилюваннях, які вона зазнала у зв`язку з пошкодженням її майна в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Відсутність транспортного засобу на час проведення відновлювального ремонту порушило її звичний спосіб життя, оформлення всіх необхідних документів для отримання страхового відшкодування, збір доказів для звернення до суду для захисту свого порушеного права стало причиною хвилювань, страждань, які позивач продовжує відчувати до теперішнього часу. Право особи на відшкодування моральної шкоди, перш за все, гарантується ст.ст. 32, 56, 62 Конституції України. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.п.3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювана, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст.ст. 1167, 1187 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Зважаючи на викладене вище, враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) позивача, суд вважає розумною та обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. моральної шкоди. У підсумку, слід зазначити, що за ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Пунктами 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; рішення від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009; рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Отже, з матеріалів справи вбачається, що з метою захисту порушених прав в цивільному процесі, між [PERSON] та адвокатом Саєнком Олександром Миколайовичем, який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ДН № 5271, що видане на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області від 28 листопада 2018 року №15, був укладений договір про надання правової допомоги від 08.05.2020 року за № 49. Відповідно до п. 3.1 зазначеного договору, правова допомога надається з оплатою гонорару адвокату за домовленістю сторін в фіксованому розмірі та складає 5 000,00 гривень. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва в суді та надання інших видів правової допомоги Клієнту, пов`язаних зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Попередній (орієнтовний) розрахунок вартості послуг адвоката зазначається у додатку 1 до договору. Згідно п. 3.4. зазначеного Договору, оплата здійснюється на протязі 3 (трьох) календарних днів з моменту підписання договору сторонами. В свою чергу, факт надання правової допомоги, відповідно до п. 3.3. Договору про надання правової допомоги, підтверджується актом наданих послуг, який складається за результатами розгляду справи. Відповідно до товарного чеку про сплату послуг адвоката з надання правової допомоги, [PERSON] 08.05.2020 року сплачено 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Отже, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Верховний Суд в постановах від 20.09.2018 року у справі №751/3840/15-ц та від 9 квітня 2019 року у справі №826/2689/15 висловив правову позицію з приводу належних та допустимих доказів на підтвердження витрат на правову допомогу та зазначив, що наявність документального підтвердження таких витрат та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про їх відшкодування. Отже, на підставі викладеного, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у справі, серед яких 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу та 840,60 грн. судового збору (згідно позовних вимог, за межі яких суд вийти не може згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України).

Outcome: approved