Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання за ними права власності на житловий будинок з господарськими будівлями №29 по вул..Центральній в с.Мульчиці Володимирецького району Рівненської області за набувальною давністю. В обґрунтування позову вказували в позовній заяві та письмових поясненнях до неї, що з березня 1996 року, з відома та згоди [PERSON], разом з неповнолітніми дітьми вони вселились до спірного будинку, який сімя [PERSON] залишила у звязку з переїздом на інше місце проживання. З того часу позивачі відкрито володіли та користувались житловим будинком проживали в ньому, здійснювали поточний та капітальний ремонти, впорядковували та обробляли присадибну земельну ділянку, сплачували комунальні та страхові платежі. Всі члени сімї позивачів були зареєстровані в господарстві, а позивач [PERSON] у відповідності до погосподарських книг був головою домогосподарства. Вважають, що внаслідок добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності володіння, яка тривала біля 20 років, вони набули права власності на житловий будинок з господарськими будівлями №29 по вул.Центральній в с.Мульчиці Володимирецького району Рівненської області за набувальною давністю, яке просили визнати за ними. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення в межах позову. Викладені в позовній заяві обставини позивачі підтвердили під присягою, за правилами допиту свідків. Відповідач та її представник заперечили проти позову, надали письмові заперечення, які долучені до справи. В обґрунтування заперечень вказували, що між позивачами та свідком [PERSON], яка є матірю відповідача [PERSON], було укладено безстроковий договір найму житла, який не призвів до переходу права власності на житловий будинок з господарськими будівлями №29 по вул..Центральній в с.Мульчиці Володимирецького району Рівненської області до подружжя [PERSON]. Просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові та інші докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. В своїх поясненнях та в судових дебатах відповідач визнала ряд фактичних обставин справи. Зокрема, сторони визнали ту обставину, що спірний житловий будинок належав батькові відповідача - [PERSON], який помер 22 лютого 1985 року. Також сторони не заперечували факту, що в березні 1996 року позивачі з дозволу співжительки [PERSON] - [PERSON], вселились до житлового будинку з господарськими будівлями №29 по вул.Центральній в с.Мульчиці Володимирецького району Рівненської області, і з того часу відкрито та безперервно користуються вказаним будинком. Відповідач не заперечувала тієї обставини, що до 2016 року таке володіння житловим будинком з боку позивачів було добросовісним, однак заперечила добросовісність володіння з того часу, коли вона почала оформлення спадщини після смерті батька та предявила до [PERSON] вимоги щодо звільнення будинку або виплати його вартості. Таким чином, суд вважає встановленими та такими, що не підлягають доведенню, обставини заволодіння позивачами житловим будинком з господарськими будівлями №29 по вул..Центральній в с.Мульчиці Володимирецького району Рівненської області в березні 1996 року, а також факт відкритого та безперервного володіння ними цим будинком. Частинами 1, 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно\~(набувальна\~давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності таких умов: по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. По-четверте, необхідною умовою є відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При цьому,володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні ; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Позивачами доведено наявність всіх вказаних умов, що є підставою для задоволення позову. Так, домовившись із [PERSON] про заволодіння будинком та його подальше використання, позивачі виходили з того, що особа, яку вони вважали власником житлового будинку, залишила майно та не мала наміру в подальшому його використовувати, оскільки переїхала на постійне місце проживання до іншого житла в іншому населеному пункті. Ця обставина не лише визнана сторонами, але й підтверджена поясненнями свідка [PERSON], яка пояснила, що надала позивачам вільний житловий будинок, який після смерті співмешканця [PERSON] вона разом з дітьми залишила та переїхала в інший будинок в с.Залядино, де були кращі умови. При цьому позивачі добросовісно помилялись щодо наявності права [PERSON] вчиняти будь-які дії відносно спірного житлового будинку, оскільки [PERSON] не була спадкоємцем [PERSON] і після його смерті не набула жодних прав на домогосподарство. Також [PERSON] не мала достатніх повноважень на розпорядження спадковим майном від імені неповнолітньої доньки [PERSON], оскільки дозволу від органів опіки та піклування нею не було отримано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що дії [PERSON] по розпорядженню житловим будинком з господарськими будівлями №29 по вул..Центральній в с.Мульчиці Володимирецького району Рівненської області вчинені нею без належних на це повноважень. Це спростовує також і твердження відповідача, про укладення між позивачами [PERSON], [PERSON] та свідком [PERSON] безстрокового договору оренди (найму) житлового приміщення, оскільки повноважень на укладення такого договору від імені неповнолітньої доньки [PERSON] також не мала. В той же час, спадкоємець [PERSON] відповідач [PERSON], якій було достовірно відомо про заволодіння належним їй майном, з моменту досягнення повноліття, тобто з 12.12.1997 року, фактично відмовилась від нього, оскільки не вчиняла жодних дій щодо повернення належного їй майна, і будь-яких вимог про повернення майна позивачами не предявляла аж до липня 2016 року. Так, [PERSON] пояснила, що їй було відомо, що в будинку її батька в с.Мульчиці живуть позивачі зі своїми дітьми, вона неодноразово відвідувала цей будинок разом з родиною, приїжджала в гості, на різні свята та сімейні події. Вона не вимагала повернення будинку або виплати будь-яких компенсацій, оскільки він не був їй потрібним, до того часу, доки в неї не змінились особисті та сімейні обставини. Таким чином, відповідач [PERSON] з грудня 1997 року до липня 2016 року, тобто на протязі понад 18 років, в т.ч. на протязі встановлених законом десяти років, необхідних для набувальної давності, яка обчислюється з 01.01.2001 року, не предявляла вимоги щодо повернення нерухомого майна. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачі [PERSON] добросовісно заволоділи спірним житловим будинком, який на час їх вселення був вільним, оскільки не знали, і не могли знати про відсутність у них такого права. Як вже зазначалось, сторони визнали відкритий та безперервний характер володіння будинком, оскільки позивачі [PERSON] та їх діти проживали та були зареєстрованими в цьому будинку постійно, з березня 1996 року, діти відвідували навчальний заклад в с.Мульчиці, господарство було зареєстровано за [PERSON], який за даними погосподарського обліку з 1996 року зареєстрований як голова домогосподарства, тобто про дану обставину було відомо не тільки відповідачу та іншим особам, але й органам місцевого самоврядування. Позивачі та члени їх сімї продовжують володіти житловим будинком і на час судового розгляду справи. При цьому суд констатує, що позивачі ставились до житлового будинку, як до свого власного безперешкодно володіли ним, утримували, здійснювали капітальний та поточний ремонт (підвели фундамент, провели до будинку воду, переобладнали пічне опалення, встановили бойлер, впорядкували житлові кімнати, встановили огорожу навколо будинку та земельної ділянки). Ці обставини підтверджуються, крім пояснень учасників та свідків, також і оглянутими в судовому засіданні фотографіями господарства. Позивачі оплачували електроенергію, при цьому особовий рахунок був відкритий саме на [PERSON], здійснювали страхування майна та сплачували страхові платежі, що підтверджується письмовими доказами. Також сторонами підтверджено і безтитульність володіння [PERSON] житловим будинком з господарськими будівлями №29 по вул..Центральній в с.Мульчиці Володимирецького району Рівненської області З урахуванням сукупності вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивачі [PERSON] та [PERSON], які в березні 1996 року добросовісно заволоділи чужим нерухомим майном житловим будинком з господарськими будівлями №29 по вул..Центральній в с.Мульчиці Володимирецького району Рівненської області і продовжують відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном протягом десяти років, набули права власності на це майно, у звязку з чим їх позов підлягає задоволенню. З урахуванням норм ст.ст.60, 61 Сімейного Кодексу України, позивачі набули вказаний житловий будинок у спільну сумісну власність. Враховуючи викладене,

Outcome: approved