Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] 14 січня 2021 року звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що він є власником будинку [ADDRESS] . В цьому будинку, серед інших, також зареєстрована його дочка [PERSON] , але не проживає в ньому вже понад один рік, оскільки перебуває за кордоном та має місце реєстрації в РФ. У добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, тому просить визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, в заяві на ім`я суду просить розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в заяві на ім`я суду просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає. Тому суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України вирішив справу розглянути за відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, відповідно до ст. 391 ЦК України, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 19 січня 2009 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21591848 від 19 січня 2009 року (а.с. 5), [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї від 13 січня 2021 року (а.с. 6), копії паспорту відповідача (а.с. 8-11), акту на предмет фактичного проживання без № від 13 січня 2021 року (а.с. 7) [PERSON] зареєстрована у якості члена сім`ї в будинку позивача за вищевказаною адресою, але фактично не проживає в ньому протягом тривалого часу та має на території Російської Федерації право на тимчасове проживання до 08 квітня 2023 року. У судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у будинку позивача більше одного року, але у добровільному порядку з реєстрації не знялася, у заяві на ім`я суду позовні вимоги визнає, тому суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У задоволенні вимог позивача в частині зняття відповідача з реєстрації суд вважає за необхідне відмовити, оскільки відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення, яке набрало законної сили, в тому числі, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тобто, наявність рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є підставою в адміністративному порядку зняти таку особу з реєстрації. Аналогічна позиція викладена у постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16.

Outcome: partial