Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] 21 травня 2015 року звернулась до суду з позовом до Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Зазначала, що з 18 вересня 2007 року вона працювала у Відділі медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області на посаді інспектора по кадрам лікарні з поліклінікою (далі ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області), який був розташований у м. Донецьку по вул. Р. Люксембург, 111а. На виконання постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року щодо переведення всіх бюджетних установ до 01 грудня 2014 року на територію, яка контролюється органами державної влади, в теперішній час ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області розташований у м. Маріуполі. Наказом № 241о/с від 28 листопада 2014 року вона звільнена за згодою сторін за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України. Посилаючись на те, що при звільнені відповідач розрахунок з нею не провів, з урахуванням уточнених 18 червня 2015 року позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь: - заборгованість по заробітній платі за вересень-листопад 2014 р. у розмірі 11 786,64 грн.; - компенсацію за невикористані 35 календарних днів щорічної відпустки у розмірі 4 283,30 грн.; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 736,26 грн.; - на відшкодування моральної шкоди, завданої їй не проведенням розрахунку при звільненні, - 7 000,00 грн. (а.с. 1-5, а.с. 40-42 т. 1). Наказом МВС України від 22 грудня 2014 року № 1379 «Про організаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Донецькій області», наказом ГУМВС України в Донецькій області від 27 січня 2015 року № 197 «Про оголошення наказу МВС України від 22.12.2014 року № 1379 «Про організаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Донецькій області» Відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області реорганізовано у Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області (а.с. 81, а.с. 84 т. 1). Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 липня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 11 786,64 грн., компенсацію за невикористані щорічні відпустки - 4 283,30 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с. 103-104 т. 1). В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі (а.с. 107-108 т. 1). Відповідач в апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині задоволених позовних вимог, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог [PERSON] та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (а.с. 127-133 т. 1). Під час апеляційного провадження у справі відповідача - Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області згідно наказу МВС України № 1363 від 05 листопада 2015 року перейменовано у Державну установу «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Донецькій області» (а.с. 47-50 т. 2). Згідно пункту 7 Положення про Державну установу «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Донецькій області», яке затверджене наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1430, Державна установа «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Донецькій області» є юридичною особою публічного права та є правонаступником Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області (а.с. 65-77 т. 2). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року Державна установа «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Донецькій області» залучена до участі у справі, як правонаступник Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області. В судове засідання апеляційного суду з'явився представник позивача - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору доручення на надання юридичних (адвокатських) послуг від 30 липня 2015 року та ордера, виданого адвокатським об'єднанням «Адвокатська контора № 1» 30 липня 2015 року (а.с. 160-161, а.с. 34 т. 1), просив розглядати справу у відсутність позивача, доводи апеляційної скарги позивача підтримав, просив її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував та просив її відхилити. Представники відповідача - Державної установи «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Донецькій області» Задоєнко О.В., який діє на підставі довіреності юридичної особи від 26 листопада 2015 року № 535 (а.с. 40 т. 2), та Дяконова К.І., яка діє на підставі довіреності юридичної особи від 03 грудня 2015 року № 3 (а.с. 113 т. 2), доводи апеляційної скарги відповідача підтримали, просили її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечували, просили її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, апеляційна скарга відповідача - повністю, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав: Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] з 18 вересня 2007 року перебувала у трудових відносинах з Відділом медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області. Звільнена 28 листопада 2014 р. за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 241 о/с від 28 листопада 2014 р. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення 28 листопада 2014 року позивачу [PERSON] належали від відповідача заробітна плата за період з 01 вересня 2014 року по 28 листопада 2014 року в сумі 11 786,64 грн. та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 4 283,30 грн. Ці суми позивачу виплачені не були, чим було порушено право позивача на отримання всіх сум, що належать їй від установи на день звільнення, а тому ці суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в примусовому порядку. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо, оскільки він не відповідає обставинам справи, до нього суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. З матеріалів справи встановлено і цей факт визнається обома сторонами, що [PERSON] з 18 вересня 2007 року перебувала у трудових відносинах з Відділом медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, працювала інспектором по кадрам лікарні з поліклінікою. Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області знаходився за адресою: м. Донецьк вул. Рози Люксембург, 111а (а.с. 16). Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості по заробітній платі та сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки підтверджуються наданими позивачем довідками №№ 454, 455 (вих. №№ 18/948, 18/949) від 28 листопада 2014 року, виданими ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, згідно яких заборгованість [PERSON] по заробітній платі та відпускним за період з 01 вересня 2014 року по 28 листопада 2014 року становить 11 786,64 грн., компенсація за невикористані дні щорічної відпустки - 4 283,30 грн. (а.с. 12-13 т. 1). Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представники відповідача посилалися на те, що надані позивачем довідки №№ 454, 455 (вих. №№ 18/948, 18/949) від 28 листопада 2014 року, які підписані начальником ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON], підписи яких скріплені гербовою печаткою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, є сумнівними, оскільки ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області з 14 жовтня 2014 року з м. Донецька передислоковано до м. Маріуполь, тимчасово виконуючим обов'язки начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області з 14 жовтня 2014 року була призначена майор міліції [PERSON], кругла печатка та штамп, які проставлені на наданих позивачем довідках залишилися на території, на якій органи державної влади не здійснюють свої повноваження, та на підставі висновку службового розслідування визнані недійсними. Відхиляючи ці заперечення відповідача, суд першої інстанції зазначив, що вони спростовуються доказами, зібраними по справі, а саме: витягом з наказу № 413 о/с від 28 листопада 2014 року, відповідно до якого начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] звільнено 28 листопада 2014 року з виплатою у листопаді 2014 року премії у розмірі 130 відсотків. Питання щодо визнання печатки установи недійсною, виготовлення та легалізації нової вирішувалось лише у грудні 2014 року та у подальшому. Проте такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи. Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року було введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» про початок антитерористичної операції на сході України, в тому числі на території Донецької області. Сторони визнають, що у липні 2014 року адміністративна будівля ГУМВС України в Донецькій області, яке знаходилося на той час у м. Донецьку, була захоплена незаконними збройними формуваннями. На виконання телеграм МВС України від 04 липня 2014 року № 13569 та № 1357/Ав місцем нової дислокації ГУМВС України в Донецькій області було визначено місто Маріуполь. У зв'язку із загостренням оперативної обстановки у м. Донецьку начальником ГУМВС України у Донецькій області 08 жовтня 2014 року до ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області був направлений службовий лист № 3628/Пв, яким начальнику ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області полковнику міліції [PERSON] пропонувалося провести відповідну роз'яснювальну роботу в колективі та до 10.00 години 09 жовтня 2014 року передислокувати до міста Маріуполь для подальшого виконання службових обов'язків увесь особовий склад (а.с. 62 т. 2). Наказом начальника ГУМВС України в Донецькій області від 14 жовтня 2014 року № 1733 тимчасове строком на чотири місяці виконання обов'язків начальника Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області за не вакантною посадою було покладено з 14 жовтня 2014 року на майора міліції [PERSON] (а.с. 85 т. 1). 14 жовтня 2014 року т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області майором міліції [PERSON] був виданий наказ № 1 «Щодо передислокації Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області до м. Маріуполя», згідно якого місцем дислокації Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області було визначено: вул. Георгіївська, 70 м. Маріуполь (а.с. 64 т. 2). Як зазначає відповідач, з 14 жовтня 2014 року жодного документа (накази, довідки, інше) ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області у м. Донецьку не видавалося; накази ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області видавалися за підписом т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON], а не за підписом начальника [PERSON], в наказах була позначка про місце видання «м. Маріуполь», а не «м. Донецьк». Згідно доповідної записки т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області майора міліції [PERSON] на ім'я т.в.о. начальника ГУМВС України в Донецькій області полковника міліції [PERSON] за розпорядженням керівництва ГУМВС України в Донецькій області ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області передислоковано до м. Маріуполь, станом на 27 жовтня 2014 року до м. Маріуполь прибуло 10 працівників. Гербова печатка, кутовий штамп ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, печатка ВЛК, печатка для листків непрацездатності лікувального закладу, які знаходилися у користуванні ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, залишилися на непідконтрольній Україні території у головного бухгалтера [PERSON], яка від переїзду до іншої місцевості відмовилася. Зазначені обставини унеможливлюють здійснення ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області фінансової, експертної, лікувальної та господарської діяльності (а.с. 82 т. 1). На підставі зазначеної доповідної записки наказом т.в.о. начальника ГУМВС України в Донецькій області полковником міліції [PERSON] 31 жовтня 2014 року був виданий наказ № 1804 «Про призначення службового розслідування» (а.с. 89 т. 1). Згідно з висновком службового розслідування від 05 листопада 2014 року за фактом втрати печаток та штампів ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, затвердженим т.в.о. начальника ГУМВС України в Донецькій області полковником міліції [PERSON], визнані недійсними, зокрема, кругла гербова печатка ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, кутовий штамп з адресою ВМЗ ГУМВС в області, (а.с. 77-78, а.с. 83 т. 1), якими скріплені копія наказу № 241о/с від 28 листопада 2014 року про звільнення [PERSON], довідки №№ 454, 455 від 28 листопада 2014 року про заборгованість по заробітній платі, запис у трудовій книжці [PERSON] про її звільнення на підставі наказу № 241о/с від 28 листопада 2014 року, які суд першої інстанції вважав належними та достовірними доказами та на яких ґрунтується рішення про задоволення позовних вимог . Згідно описової частини висновку службового розслідування за поясненнями начальника лікарні з поліклінікою м. Донецька ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] кругла гербова печатка ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області залишилася у відповідальної особи [PERSON], кутовий штамп з адресою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області - у відповідальної особи [PERSON], які відмовилися від переїзду до нового місця дислокації (а.с. 77-78 т. 1). 14 листопада 2014 року на підставі зазначеного висновку службового розслідування начальником ГУМВС України в Донецькій області у зв'язку з тим, що печатка залишилася на непідконтрольній Україні території, була затверджена заявка-погодження на виготовлення печатки ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області із зображенням Державного герба України (а.с. 114 т. 2). Враховуючи зазначене, посилання суду першої інстанції на те, що питання щодо визнання печатки ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області недійсною, виготовлення та легалізації нової вирішувалось, починаючи з грудня 2014 року, тобто після видачі 28 листопада 2014 року позивачу довідок, не відповідає обставинам справи. Посилання суду першої інстанції на наказ начальника ГУМВС України в Донецькій області № 413о/с від 28 листопада 2014 року, відповідно до якого начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] звільнено 28 листопада 2014 року з виплатою у листопаді 2014 року премії у розмірі 130 відсотків, як доказ легітимності його дій з підписання 28 листопада 2014 року довідок №№ 454, 455 від 28 листопада 2014 року про заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, не відповідає обставинам справи. Той факт, що [PERSON], який є атестованим працівником міліції, звільнений з посади начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області лише 28 листопада 2014 року не є доказом того, що він до 28 листопада 2014 року фактично виконував ці обов'язки. «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», яке затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114, дозволяє призначення на посади рядового і начальницького складу для тимчасового виконання обов'язків за невакантною посадою на строк, який не повинен перевищувати чотирьох місяців. Саме на підставі п. 40 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» на майора міліції [PERSON], психолога сектору кадрового забезпечення Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління МВС в області з 14 жовтня 2014 року було покладено тимчасове виконання обов'язків строком до чотирьох місяців саме за не вакантною посадою начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області (а.с. 85). З яких причин було покладено виконання обов'язків начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області на майора міліції [PERSON] в наказі не зазначено. Призначення майора міліції [PERSON] тимчасово виконуючою обов'язки начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області є доказом того, що повноваження ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області з 14 жовтня 2014 року фактично виконувала майор міліції [PERSON], а не полковник міліції [PERSON] Крім того, з наданих позивачем довідок №№ 454, 455 від 28 листопада 2014 року про заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки вбачається, що підпис від імені [PERSON] на них виконано невпевнено. Проте клопотання про виклик [PERSON] до суду в якості свідка та призначення по справі судової почеркознавчої експертизи сторонами не заявлено та судом достовірно не встановлено чи [PERSON] фактично виконаний підпис у довідках, наданих позивачем. Що стосується другого підпису на наданих позивачем довідках №№ 454, 455 від 28 листопада 2014 року - підпису від імені головного бухгалтер бухгалтерії лікарні (з поліклінікою) ГУМВС України в Донецькій області [PERSON], слід зазначити, що остання станом на 28 листопада 2014 року (дата видачі довідок) у ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області вже не працювала. Наказом начальника ГУМВС України в Донецькій області полковника міліції [PERSON] № 401о/с від 14 листопада 2014 року вона з 14 листопада 2014 року звільнена за п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою) (а.с. 88 т. 1). 09 липня 2015 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 12015050000000564) внесені відомості за заявою про підробку 28 листопада 2014 року невстановленою особою офіційного документу, який видається та посвідчується установою, в тому числі довідок №№ 454, 455 від 28 листопада 2014 року про нарахування та невиплату [PERSON] заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за підписом начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] та головного бухгалтера [PERSON], які на той час були звільнені (а.с. 56 т. 1). За таких обставин, надані позивачем довідки №№ 454, 455 від 28 листопада 2014 року про розмір заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є доказами, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом і не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо достовірності доказів, наданих позивачем, є обгрунтованими. Згідно позовної заяви позивач просила стягнути на її користь заробітну плату за вересень 2014 року нараховану у розмірі 4 151,00 грн. Сторони визнають, що позивач в вересні 2014 року виходила на роботу та виконувала свої службові обов'язки. Як зазначає відповідач, вся документація, що стосується діяльності ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області до 09 жовтня 2014 року залишилася на території, на якій органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, а тому надати відомості щодо виплати позивачу заробітної плати за вересень 2014 року немає можливості. Цей факт підтверджується і листом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 28 листопада 2015 року за № 295/Мт (а.с. 43 т. 2). Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК-5) заробітна плата [PERSON] за вересень 2014 року складає 4 151,00 грн. та страхові внески з цієї заробітної плати сплачені (а.с. 84 т. 1). Частиною 8 ст. 9 Закону України від 08 липня 2010року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що єдиний внесок сплачується одночасно з видачею кожної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок. Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Тобто, той факт, що із заробітної плати позивача за вересень 2014 року єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування сплачено, свідчить про те, що заробітна плата за вересень 2014 року позивачу виплачена. Факт виплати позивачу заробітної плати за вересень 2014 року підтверджується і Відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 16 листопада 2015 року, які були надані позивачем до суду апеляційної інстанції, згідно яких вся нарахована позивачу за третій квартал 2014 року (липень-вересень 2014 року) заробітна плата в загальній сумі 13 075,11 грн. виплачена (а.с. 25 т. 2). Наданою позивачем Випискою по картрахунку [NUMBER] від 16 листопада 2015 року також підтверджується, що 14 жовтня 2014 року позивачу на картрахунок була зарахована заробітна плата ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області в сумі 3 355,62 грн. (сума відповідно за вирахуванням податків та інших обов'язкових платежів) (а.с. 26 т. 2). Доводи позивача про те, що 14 жовтня 2014 року була зарахована заробітна плата за серпень 2014 року, є недоведеними. Згідно із ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Доказів про те, що відповідач станом на жовтень 2014 року мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі за серпень 2014 року позивачем суду не надано, а відповідач цей факт не визнає. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач при звільненні не виплатив позивачу заробітну плату за вересень 2014 року, не відповідає обставинам справи. До висновку про наявність заборгованості по заробітній платі за жовтень-листопад 2014 року суд першої інстанції дійшов, порушивши норми матеріального та процесуального права. Відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України та частини 1 ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до пункту 4 «Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня. Як вже було зазначено, у зв'язку із загостренням оперативної обстановки у місті Донецьку за рішенням керівництва ГУМВС України в Донецькій області весь особовий склад та працівники ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, зокрема, лікарні з поліклінікою м. Донецька, до 10.00 години 09 жовтня 2014 року мали передислокуватися для подальшого виконання службових обов'язків до м. Маріуполь (а.с. 62 т. 2), який з 14 жовтня 2014 року наказом № 1 т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області майора міліції [PERSON] був визначений місцем дислокації ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області (а.с. 64 т. 2). Згідно акту № 354 від 09 жовтня 2014 року, затвердженого начальником лікарні з поліклінікою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON], станом на 10.00 годину 09 жовтня 2014 року до м. Маріуполь для подальшого виконання службових обов'язків прибуло 7 працівників: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Інші працівники до міста Маріуполь не прибули і до роботи не приступили з невідомих причин (а.с. 73 т. 1). Згідно актів № 358 від 14 жовтня 2014 року, № 375 від 28 жовтня 2014 року, № 405 від 13 листопада 2014 року, затверджених т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області майором міліції [PERSON], позивач [PERSON] у місто Маріуполь для подальшого виконання службових обов'язків не прибула і до роботи не приступила з невідомих причин (а.с. 74 - 76 т. 1). Згідно доповідної записки т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області майора міліції [PERSON] від 13 листопада 2014 року на ім'я начальника ГУМВС України в Донецькій області полковника міліції [PERSON] на нове місце дислокації ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області прибуло 9 працівників, решта працівників, в тому числі [PERSON], від прибуття до м. Маріуполь відмовилися, у зв'язку з чим т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області майор міліції [PERSON] пропонувала звільнити працівників, які не прибули до м. Маріуполя, за п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 243-250 т. 1). В табелях обліку робочого часу за жовтень 2014 року та за листопад 2014 року, які підписані начальником лікарні з поліклінікою [PERSON], [PERSON] такою, що виконувала свої трудові обов'язки, не значиться (а.с. 220-221 т. 1). Відповідно до ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду доказів того, що протягом жовтня та листопада 2014 року вона виконувала свої посадові обов'язку інспектора по кадрам лікарні з поліклінікою, яка передислокувалася до м. Маріуполя. В позовній заяві вона визнає, що до 29 грудня 2014 року знаходилася у м. Донецьку (а.с. 40-42 т. 1). Доводи представника позивача про те, що позивач протягом жовтня - листопада 2014 року виконувала свої службові обов'язки у м. Донецьку, не відповідають обставинам справи. Станом на жовтень 2014 року виконання позивачем своїх посадових обов'язків інспектора по кадрам лікарні з поліклінікою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області було не можливим, оскільки територія м. Донецька вже не контролювалася органами державної влади, з 09 жовтня 2014 року начальник лікарні з поліклінікою м. Донецька [PERSON], якій була підпорядкована позивач, виконувала свої службові обов'язки у м. Маріуполі, з 14 жовтня 2014 року у м. Маріуполі свої посадові обов'язки виконувала і т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON], які не доручали позивачу виконання якихось службових повноважень на території м. Донецька. Наказом начальника ГУМВС України в Донецькій області полковника міліції [PERSON]. від 14 листопада 2014 року № 401 о/с позивач [PERSON], інспектор відділу кадрів лікарні (з поліклінікою) ГУМВС України в Донецькій області, на підставі доповідної записки т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області від 13 листопада 2014 року була звільнена за п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою). Суд першої інстанції не прийняв до уваги зазначений наказ від 14 листопада 2014 року № 401 о/с, пославшись на те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що даний наказ було дійсно видано, та доведено до відома позивача. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо. Факт видання наказу підтверджується в першу чергу наданою відповідачем копією цього наказу. Що стосується доведення цього наказу до відома позивача, слід зазначити, що позивач до м. Маріуполя не прибула, а тому відповідач не мав реальної можливості ознайомити її з цим наказом під підпис. Не мав відповідач і можливості направити копію наказу позивачу поштою, оскільки до 29 грудня 2014 року позивач перебувала на території м. Донецька, до якого згідно повідомлення Укрпошти від 24 липня 2014 року тимчасово було призупинено прийом поштових відправлень (http://www.ukrposhta.com/www/upost.nsf/(documents)/5247A6D570D9942BC2257D1F0029A4AE?OpenDocument&year=2014&month=07&), який не відновлений до теперішнього часу. Той факт, що позивач не була ознайомлена з наказом № 401о/с від 14 листопада 2014 року про її звільнення, не спростовує сам факт звільнення позивача, яка з жовтня 2014 року до нового місця дислокації установи не прибула. Згідно матеріалів цієї справи позивачу з липня 2015 року достовірно відомо про існування наказу № 401о/с від 14 листопада 2014 року, проте на теперішній час цей наказ позивачем не оспорений. Що ж стосується наказу № 241о/с від 28 листопада 2014 року про звільнення позивача, який виданий у м. Донецьку від імені начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] (а.с. 22 т. 1), то копія цього наказу, засвідчена уповноваженою особою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області суду не надана. Позивачем до суду надана копія наказу, яка підпису [PERSON] не має, між назвою посади «начальник Відділу» та його прізвищем та ініціалами «В.Л. Олефіренко» відсутнє навіть слово підпис, копія наказу засвідчена самим позивачем [PERSON] та круглою гербовою печаткою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, яка за висновками службового розслідування, які затверджені 05 листопада 2014 року, визнана недійсною, а тому зазначений доказ апеляційний суд вважає недостовірним. Оскільки наданими відповідачем доказами підтверджується, що у зв'язку із захопленням території м. Донецька незаконними збройними формуваннями ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області був передислокований до м. Маріуполя, що позивач для виконання посадових обов'язків до м. Маріуполя, тобто на територію, на якій органи державної влади здійснюють свої повноваження, не прибула та протягом жовтня-листопада 2014 року на контрольованій Україною території свої службові обов'язки інспектора по кадрам лікарні з поліклінікою не виконувала, відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» права на отримання винагороди за виконану роботу - заробітної плати за цей час не має. Виплата заробітної плати особам, що залишились на неконтрольованій території навіть при наявності поважних для цього причин, Тимчасовим порядком фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей не передбачена, тому підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заробітної плати за жовтень - листопад 2014 року у суду першої інстанції не було. Розглядаючи справу в наведеній частині позовних вимог, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані і неправильно вирішив спір. Доводи представника позивача про те, що позивач не була належним чином повідомлена про зміну істотних умов праці, не ґрунтуються на законі. Відповідно до частини 1 ст. 32 КЗпП України переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника. Такий перевід не є зміною істотних умов праці у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, які допускаються відповідно до частини 3 ст. 32 КЗпП України при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою (зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших) та про зміну яких працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Переведення на роботу в іншу місцевість разом з ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області було обумовлено терміновими оперативними обставинами, пов'язаними з захопленням території незаконними збройними формуваннями, що загрожувало життю та здоров'ю як працівників ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, так і відвідувачів та хворих лікарні та поліклініки, які згідно Положення про ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області надавали медико-санітарну допомогу контингентам, які визначаються наказами МВС України. Не було у суду першої інстанції і підстав для задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки. Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Позивач в позовній заяві просила стягнути на її користь компенсацію за 35 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, а саме, 1 календарний день за період роботи з 18 вересня 2012 року по 17 вересня 2013 року, 29 календарних днів за період роботи з 18 вересня 2013 року по 17 вересня 2014 року та 5 календарних днів за період роботи з 18 вересня 2014 року по 28 листопада 2014 року (а.с. 40-42 т. 1). На підтвердження цих позовних вимог позивачем надана лише довідка № 454 (вих. № 18/948) від 28 листопада 2014 року, згідно якої компенсація за невикористані 35 календарних днів щорічної відпустки (1 календарний день за період роботи з 18 вересня 2012 року по 17 вересня 2013 року, 29 календарних днів за період роботи з 18 вересня 2013 року по 17 вересня 2014 року та 5 календарних днів за період роботи з 18 вересня 2014 року по 28 листопада 2014 року) складає 4 283,30 грн. (а.с. 13). Вище апеляційний суд вже дійшов висновку про недостовірність цієї довідки, оскільки на час її видання печатка та кутовий штамп, які на ній проставлені були визнані недійсними, а особи, які її підписали на час видачі довідки вже не виконували свої повноваження, тому на ній не може ґрунтуватися рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач посилається на те, що всі накази про надання чергових відпусток [PERSON], фінансові документи щодо використання щорічних відпусток залишилися на території, яка не контролюється органами державної влади України (а.с. 68-69 т. 1). Позивач, яка працювала інспектором по кадрам та маючи згідно матеріалів справи до 28 листопада 2014 року разом із [PERSON], яка до передислокації ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області до м. Маріуполь займала посаду головного бухгалтера цієї установи, доступ до документів ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, які залишилися на території, яка непідконтрольна Україні, не надала суду ні особову картку працівника (форма П 2), яка є документом кадрової служби та в якій є розділ щодо надання відпусток, ні копії наказів про надання їй відпусток за період з 18 вересня 2012 року по день звільнення, ні фінансові документи щодо оплати наданих їй відпусток. Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що суду не надано доказів, які б з достовірністю підтверджували факт невикористання позивачем щорічних відпусток за період її роботи з 18 вересня 2012 року по день звільнення, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 4 283,30 грн. відсутні. Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню, а рішення суду в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що непроведення розрахунку з позивачем при звільненні у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, сталося не з вини відповідача. Воно було зумовлено об'єктивними причинами, оскільки на час звільнення позивача відповідач, який є бюджетною установою, діяв у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», відповідно до п. 2 якої казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади. Не погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що за твердженням відповідача Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області фактично перемістився до м. Маріуполь, де продовжив своє функціонування, в жовтні 2014 року, а тому висновок суду, що відповідач на момент її звільнення діяв у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року не відповідає дійсності. Місто Маріуполь ніколи не відносилося до території, на якій органи державної влади тимчасово чи постійно не здійснюють свої повноваження. Згідно з пунктами 3 - 6 постанови Кабінету Міністрів України № 595 для відповідача, якого було переміщено на контрольовану територію та який продовжував своє функціонування, не передбачено обмежень у фінансуванні, а тим більш для виплати заробітної плати. Тобто у відповідача не було і на теперішній час також не має поважних причин для порушення законодавства про оплату праці (а.с. 107-108 т. 1). Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за їх безпідставністю та недоведеністю, підстави для задоволення похідних позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди також відсутні. Оскільки висновки суду першої інстанції щодо причин відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди не відповідають обставинам справи, апеляційна скарга позивача, в якій вона просить повністю скасувати рішення суду, підлягає задоволенню частково, а рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення також про відмову у задоволенні позовних вимог, але з інших правових підстав. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди. Від сплати судового збору позивач звільнена на підставі до п. 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Outcome: partial