Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до Рогатинського районного суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вищезазначеного житлового будинку. У позовній заяві зазначено, що позивачка [PERSON] є власником ? частини житлового будинку [ADDRESS]. Після вступу у права власниці їй стало відомо, що в будинку проживає [PERSON], який не є власником домоволодіння. Позивачка звернулася із претензією до [PERSON] щодо добровільного виселення із будинку та звільнення будинку від належних йому речей. Однак відповідач відмовляється добровільно виселитися та забрати належні йому речі, на її письмову претензію про виселення з житлового будинку не відреагував, добровільно будинок не звільнив. Через проживання у будинку [PERSON] вона позбавлена права розпоряджатися власним майном. Просила позовні вимоги задовольнити повністю, виселити [PERSON] із належного їй на праві приватної власності будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю із підстав, наведених у позовній заяві. Просив виселити [PERSON] із належного його довірительці на праві приватної власності будинку [ADDRESS]. Крім того, пояснив, що на сьогоднішній день його довірителька є єдиною законною власницею домоволодіння. Відповідач не оформив спадкових прав після смерті матері на домоволодіння, чинить перешкоди законній власниці у користуванні майном, не впускає її в будинок. Просив позовні вимоги задовольнити повністю. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув і не повідомив суд про причини своєї неявки у судове засідання, хоча про день, час та місце слухання справи був повідомлений в установленому законом порядку (а.с.39). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовних вимог не визнав зовсім. Пояснив, що з часу народження і по даний час проживає в будинку [ADDRESS]. Власниками домоволодіння були його батьки, які вже померли. Його мати за життя склала заповідальне розпорядження, відповідно до якого все своє майно заповіла йому та його рідному брату [PERSON] в рівних долях. Позивачка є дружиною його брата. Безпідставно оформила право власності на частину домоволодіння. На даний час він звернувся до Рогатинського районного суду із позовом до виконавчого комітету Княгиницької сільської ради, обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Княгиницької сільської ради №51 від 15.10.2010 року, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.11.2010 року, скасування запису в державному реєстрі нерухомого майна про державну реєстрацію прав власності на житловий будинок. Однак провадження у справі ще не відкрито. У будинку №38 по вул.Шухевича він проживає як член сім'ї колишнього власника домоволодіння, фактичний співвласник,оскільки прийняв спадщину після смерті матері. Свідоцтва про право на спадщину не оформив, оскільки не працює, у нього відсутні кошти на оплату послуг нотаріуса. Іншого житла у нього немає. Будь-яких перешкод [PERSON] у користуванні житловим будинком не чинить. Крім того, позивачка та її син, [PERSON], другий позивач, постійно перебувають на роботі в Польщі. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником ? частини домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на ? нерухомого майна від 15.11.2010 року, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Княгиницької сільської ради від 15.10.2010 року та договором дарування ? частини домоволодіння [ADDRESS], посвідченим 07.04.2014 року приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу, сторонами якого були [PERSON] і [PERSON], витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.6-8). Відповідно до вищезазначеного свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.11.2010 року співвласниками домоволодіння [ADDRESS] були, крім позивачки та її сина, [PERSON] і [PERSON]. [PERSON] помер [INFO], [PERSON] померла [INFO], що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Княгиницької сільської ради 06.09.2012 року, свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим 25.06.2013 року виконавчим комітетом Княгиницької сільської ради (а.с.42-43). За життя [PERSON] склала заповідальне розпорядження, відповідно до якого все своє майно заповіла в рівних долях [PERSON] і [PERSON] (а.с.45). [PERSON], [INFO], уродженець с.Княгиничі Рогатинського району зареєстрований за місцем проживання за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою №20/655/14, виданою 18.10.2014 року Рогатинським районним сектором управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області (а.с.11). Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 19.05.2014 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про реальний поділ домоволодіння. Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалося, набуло законної сили 30.05.2014 року (а.с.19-20). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Основоположні принципи здійснення прав власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набула чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Відповідно до ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст.155 Житлового кодексу України житлові будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучені, власника не може бути позбавлено права користування житловим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законом. Статтею 157 ЖК України встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. За ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Частиною 4 статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 3 статті 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши суду докази відповідно до вимог ст.57-60 ЦПК України. Позивачка [PERSON] по справі є власником ? частини житлового будинку [ADDRESS], реального розподілу домоволодіння на час розгляду справи у суді не проведено. Позивачкою не наведено правових підстав для виселення [PERSON] із займаного житлового будинку, не надано суду доказів, які підтверджують, що [PERSON] чинить позивачці перешкоди у користуванні житловим будинком, що перешкоди існують на час слухання справи у суді. Позивач [PERSON] 07.04.2014 року відчужив ? домоволодіння [PERSON], з часу відчуження ? частки домоволодіння припилися його права як власника. За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] не підлягають до задоволення за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed