Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

[PERSON] 21.12.2015р. звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності, мотивуючи свій позов тим, що з 08 листопада 2003 року перебуває у шлюбі з [PERSON]. Від спільного подружнього життя в них народилась двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. У 2009 році , [PERSON], батько відповідача, подарував їй та відповідачу по 1/2 частині земельної ділянки у с. Липини Луцького району по вул. Прилуцькій. Починаючи з 2009 року по даний час за спільні кошти на цій земельній ділянці нею та відповідачем будується двоповерховий житловий будинок. Відповідно до рішення виконавчого комітету Липинської сільської ради Луцького району № 91 від 27.11.2015 року цьому незавершеному будинку присвоєно поштову адресу: Луцький район, с. Липини, вул. Прилуцька, буд. 22. Спільними зусиллями, починаючи з 2012 року по даний час вони здійснюють будівництво житлового будинку на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ВЛ 06212156497 від 04.09.2012р. та технічної документації на житловий будинок. На даний час вся технічна документація та будівельний паспорт на житловий будинок знаходиться у відповідача. З огляду на ті обставини, що вони перебувають у неприязних відносинах, її чоловік відмовляється надавати їй будь-які документи на будинок. На момент її звернення до суду вона з відповідачем завершили проведення основних будівельних робіт по спорудженню будинку, проте, оздоблювальні роботи на даний час ще не завершені і в експлуатацію вказаний будинок не прийнятий. На даний час, жодних домовленостей між нею та відповідачем щодо поділу спільного нажитого майна між ними не досягнуто. Всі будівельні матеріали вони купували за спільні кошти подружжя, перебуваючи у шлюбі. Деякі матеріали, зокрема, вікна, придбала особисто її мати, [PERSON]. Таким чином, вона є співвласником незавершеного житлового будинку, і має право на визнання за нею частки, яка належить їй, оскільки всі будівельні матеріали, що були необхідні для будівництва будинку, купувались за їхні спільні із відповідачем кошти, перебуваючи у шлюбі. Оскільки на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, проживати в майбутньому вони будуть виключно з нею і іншого житла, крім вищевказаного незавершеного будівництва, у них немає, тому вона просить визнати за нею більшу частку будівельних матеріалів у розмірі 65 %. Посилаючись на вищенаведене, позивач просить суд визнати за нею право власності на 65% незавершеного житлового будинку №22 по вул. Прилуцькій у с. Липини Луцького району (будівельні матеріали зібрані в будинок). 29.02.2016р. відповідач звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом, який мотивує тим, що 08 листопада 2003 року, він одружився з відповідачем [PERSON], за час шлюбу ними спільно було набуто автомобіль марки «Renault FCT», 2003 р.в., номер кузова VF1FC09AF28988017, д.н.з. [NUMBER], який був зареєстрований 15.06.2010 року на ім'я [PERSON]. З липня місяця 2014 року, він та [PERSON] припинили фактичні шлюбні відносини, де надалі відповідач змінила своє місце проживання. При цьому, [PERSON], крім своїх особистих речей, забрала також вказаний автомобіль та реєстраційні на нього документи. Про місцезнаходження автомобіля не повідомляє. Вказані документи чи їх копії надати йому також відмовляється. 24.02.2016 року, з відповіді Територіального сервісного центру 0741 Регіонального сервісного Центру Волинської області МВС України від 24.02.2016 року №249 та додатків до неї , йому стало відомо , що 30.09.2015року, на підставі довідки-рахунку №ААЕ355526 від 30.09.15р., відповідач відчужила спірний автомобіль третій особі [PERSON], за 108070 грн. 00 коп. Відчужений відповідачем [PERSON] автомобіль є цінним майном, його ринкова вартість є значною, тому вважає, що відчуження автомобіля виходить за межі дрібної побутової угоди, та відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, його згода на відчуження цього автомобіля мала б бути подана письмово. В тім, ні усної, ні письмової згоди на відчуження автомобіля не надавав. Відповідач знала, що його згоди на вчинення ним такого правочину не було, а також не мала повноважень на вчинення таких дій. Таким чином, відповідач неправомірно, без його згоди, відчужила вищевказаний автомобіль, в даному випадку остання розпорядилась транспортними засобом на свій розсуд проти його волі. При цьому, [PERSON] отримані за відчуження даного автомобіля кошти привласнила собі. Посилаючись на вищенаведене, позивач за зустрічним позовом просить суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] в його користь компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки «Renault FCT», 2003 р.в., номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], у розмірі 54035 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON], відповідно до останньої заяви про уточнення позовних вимог, поданої 02.02.2017року, свій позов підтримала з наведених у позовній заяві мотивів, просить відмовити задоволенні зустрічного позову,у звязку з тим, що спірний автомобіль був відчужений зі згоди [PERSON], кошти від реалізації автомобіля були витрачені на погашення боргів чоловіка. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов визнав частково, не заперечує щодо визнання за [PERSON] ? частки житлового будинку за вищевказаною адресою , просить задоволити зустрічний позов, оскільки автомобіль був відчужений [PERSON] без його згоди, коштів від продажу автомобіля він не отримував , дізнався про продаж автомобіля лише після того, як побачив, що дружина користується іншим автомобілем . Вважає. що позивач безпідставно просить відступити від рівності часток у житловому будинку, оскільки на даний час існує спір щодо місця проживання їхніх дітей, яким він постійно матеріально допомагає, та сплачує аліменти. [PERSON] подав суду письмові пояснення та заперечення щодо даного спору, які містяться в матеріалах справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, зустрічний позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 08 листопада 2003року по 22 січня 2016 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, та розірвано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], який зареєстрований 08.11.2003 року відділом відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1568. Від даного шлюбу у сторін народились діти: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO]. Згідно п. 1.1. Договору дарування, від 01.09.2009 року, батько [PERSON] - [PERSON] безоплатно передав у власність в рівних частках кожному для [PERSON] та [PERSON]Є, а вони прийняли від нього у власність, в зазначених частках, незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 65%, який знаходиться в селі Липини, по вул. Прилуцькій, будинок 22. Як пояснили в судовому засіданні сторони по справі ними за спільні кошти під час шлюбу добудовано житловий будинок за адресою: Волинська область, Луцький район, с.Липини, вул.Прилуцька, 22. Судом встановлено, що між сторонами відбувся спір щодо оформлення права власності на побудований житловий будинок, оскільки як пояснила позивач відповідач відмовився їй надавати документи, на підставі яких будувався житловий будинок. Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 7665-7667, складеного 11 листопада 2016 року, ступінь готовності незавершеного будівництвом обєкту нерухомості житлового будинку за адресою: с. Липини Луцького району, вул. Прилуцька, 22 становить 91%. Незавершений будівництвом обєкт нерухомості - житловий будинок за адресою: с.Липини Луцького району, вул. Прилуцька, 22 відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, містобудування, протипожежним та санітарним нормам. Ринкова вартість на даний час будівельних матеріалів і будівельно-монтажних робіт незавершеного будівництвом обєкту нерухомості житлового будинку за адресою: с. Липини Луцького району, вул. Прилуцька, 22 становить 1 076800,00грн. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року розяснено, що згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial