Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

[PERSON] 04 червня 2014 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він перебував в трудових відносинах з ПАТ «Дніпрометробуд» з 16 березня 2011 року по 02 грудня 2013 року. Був звільнений на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв'язку зі скороченням. В день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку, а саме була виплачена заробітна плата за половину вересня. Заборгованість склала 18 002,00 грн. Остаточний розрахунок був проведений 22 травня 2014 року шляхом перерахування котів на його банківську картку. Середній заробіток позивача за останні 6 місяців до звільнення складав 119,55 грн. З розрахунку № 38 від 03.12.2013р. затримка складає (грудень 29 днів; січень 31 день; лютий 28 днів; березень 31 день; квітень 30 днів; травень 22 дні) 171 день. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі (171*119,55) 20 443,05 грн. Крім того, позивач зазначає, що неправомірними діями з боку позивача йому була завдана моральна шкода полягала в тому, що він не мав можливості матеріально себе утримувати, а тому був змушений знаходитися на утриманні своїх батьків, що дуже його пригнічувало та спричиняло душевні страждання, яку він оцінює у розмірі 10 000,00 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача на йог користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 443,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Відповідач 20.10.2014р. надав заперечення в яких просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Також наголосив на тому, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснено не вірно та з порушенням норм законодавства України. Позивач надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 16.03.2011р. прийнято на роботу до Відкритого акціонерного товариства «Дніпрометробуд» (а.с.5). Раніше встановлено, що згідно Наказу № 12/04-10-УКП від 01.06.2011 року Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області була змінена організаційно-правова форма діяльності Відкритого акціонерного товариства «Дніпрометробуд» шляхом його реорганізації в Публічне акціонерне товариство «Дніпрометробуд». Судом встановлено, що Наказом № 245-ок від 02 грудня 2013 року позивача було звільнено із займаної ним посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис від 02.12.2013 року (а.с.3, 5). Задовольняючи позов частково, суд виходив з наступного. Згідно з Конституцією України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В Основному Законі України закріплені права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, на відпочинок, право громадян на соціальний захист (частина четверта ст. 43, частина перша ст.45, частина перша ст.46). Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (ст.21 Закону України «Про оплату праці»). Суд зазначає, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), ст. 15 і 24 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до вимог ст. 155 КЗпП та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений лише 22 травня 2014 року шляхом переведення коштів на його банківську картку (а.с.6), чим було порушено вимоги ч.1 ст. 116 КЗпП України. Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Виходячи з вищенаведеного суд приходить до висновку, що позивачем не вірно розраховано середній заробіток виходячи з числа календарних днів, а необхідно виходити з числа робочих днів. Відповідно до цього кількість робочих днів складає 115, в тому числі: грудень 2013р. - 21 роб. день; січень 2014р. - 21 роб. день; лютий - 20 роб. день; березень - 20 роб. день; травень - 12 роб. днів. Відповідно до довідки № 38 від 03 грудня 2013 року середньоденна заробітна плата позивача за останні 6 місяців до звільнення становила 119,55 грн. (а.с.4). Отже з огляду на викладені обставини справи та вимоги матеріального закону, суд доходить висновку, що позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню, внаслідок чого з відповідача ПАТ «Дніпрометробуд» підлягає стягненню на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі (115*119,55) 13 748,25 грн. Нормами диспозиції ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування працівникові власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Вона відшкодовується в разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У постанові Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. №4 зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суд, враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення), беручи до уваги ту обставину, що відповідачем було порушено права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та отримання відповідного розрахунку під час звільнення, приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди ґрунтуються на законі. Разом з цим, з огляду на характер немайнових витрат, обставини, за яких позивачу спричинена моральна шкода, тривалість порушення його трудових прав, суд визнає заявлений розмір моральної шкоди у загальному розмірі 10 000 грн. 00 коп. завищеним, надмірним та таким, що суперечить принципу розумності, у зв'язку з чим, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає можливим позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити частково в розмірі 500 грн. 00 коп. на користь позивача. Суд не може взяти до уваги доводи вказані в запереченні відповідача, стосовно того, що не виплата заробітної плати позивачеві та остатнього розрахунку з ним обумовлена відсутністю фінансування ПАТ «Дніпрометробуд» із Державного бюджету України, що, на думку представника відповідача, є підставою для відмови в задоволенні позову. Суд з цього приводу зауважує, що жодною нормою діючого вітчизняного законодавства не передбачено, що відсутність будь-якого фінансування, у тому числі з боку держави, може бути підставою для порушення конституційного права громадянина на оплату його праці. Європейський Суд з прав людини в своїх Рішеннях, в тому числі прийнятих відносно України, неодноразово зазначав, що є не припустимим посилання на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх соціальних зобов'язань. Зокрема, в Рішенні Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 р. (справа «Кечко проти України») зазначено таке: «Суд не приймає аргумент Уряду відносно бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.» Відповідно до вимог ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права в Україні. Відтак вказані доводи представника позивача судом до уваги не беруться. Також у зв'язку з тим, що позивач в силу п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то в силу ст.ст.81, 88 ЦПК України, з Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» (код ЄДРПОУ 04880239) на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог необхідно стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial