Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «Інтервіамонт» (далі відповідач-1), ТОВ «Лендфонд» (далі відповідач-2), треті особи ТОВ «Міцар», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкляренко О.О., про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29.09.2009р. укладений між позивачем та відповідачем-2; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16.11.2009р. укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.08.2009р. між позивачем та відповідачем-1 укладено договір комісії. На виконання умов договору комісії позивачем було перераховано на користь відповідача-1 суму у розмірі 655500грн. та 500грн. В подальшому 29.09.2009р. на виконання умов вказаного договору між відповідачем-1 та ТОВ «Міцар» було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення. Проте у порушення умов договору комісії відповідач-1 не повідомив позивача про укладення договору купівлі-продажу. Також відповідач-1 не передав придбану на виконання умов договору комісії від 20.08.2008р. нерухомість позивачеві. Невиконання своїх обов'язків по договору комісії від 20.08.2008р. відповідач-1 обґрунтовує наявністю договору про відступлення права вимоги від 29.09.2009р. що укладений між позивачем та відповідачем-2. Однак договір про відступлення права вимоги фактично є неукладеним, оскільки в порушення досягнутих в ньому домовленостей не містить та не визначає такої істотної умови як ціна договору. Позивач вказує, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 від 16.11.2009р. договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості суперечить Цивільному кодексу України, загальним засадам цивільного законодавства, оскільки укладення наведеного договору здійснено відповідачем-1 без наявності на то необхідних повноважень без дозволу та відома позивача який в порядку ст.1018 ЦК України був та є належним власником майна. Отже такий договір купівлі-продажу не може створювати цивільні права та обов'язки для його сторін. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представники відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вважають його безпідставним та необґрунтованим, оскільки прав позивача зі сторони як ТОВ «Інтервіамонт», так і ТОВ «Лендфонд» не було порушено. Треті особи у судове засіданні не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи положення ст.169 ЦПК України суд за згодою представників позивача та відповідача-1 вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-2 та третіх осіб. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори. Як вбачається з матеріалів справи, 29 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем -1 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з п.п.1.1 якого , позивач відступив, а ТОВ «Лендфонд» набув право вимоги та обов'язків, що належали позивачу у відповідності до умов договору комісії від 20 серпня 2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем-1, зокрема отримати нежилі приміщення із місцезнаходженням: м. Київ, вул.Гончара, загальною площею до 130 кв.м. вартістю об'єкта не дорожче 700000грн. або отримати грошові кошти, надані позивачем відповідачу-1 на виконання договору в сумі 655000грн. Пунктом 1.2. договору про відступлення права вимоги, серед іншого визначено що з моменту набрання чинності цього договору відповідач-2 одержує право вимагати від відповідача-1 належного виконання всіх зобов'язань за договором. Листом від 29.09.2009р. позивачем було повідомлено ТОВ «Інтервіамонт» про відступлення права вимоги ТОВ «Лендфонд» щодо прав та обов'язків, які існували у позивача по договору. Відповідно до п.2.1. договору відступлення права вимоги - право вимоги, що відступається за цим договором, оцінене сторонами в грошовій сумі, яку зазначено в додатковій угоді «Ціна» до даного договору. Відповідно до п.6.4 вказаного договору додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо зміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України). Разом з цим, відповідно до ч.3 ч.4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2014р. по справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Інтервіамонт», ТОВ «Лендфонд», третя особа ТОВ «Міцар» про визнання права власності та витребування майна, встановлено відповідність укладеного договору про відступлення права вимоги від 29.09.2009р. вимогам цивільного законодавства. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.06.2014р. та набрало законної сили. Крім цього, звертаючись до суду із позовом про визнання договору відступки права вимоги недійсним, позивач посилається на його неукладеність, що не є підставою для застосування судом положень ст.215 ЦК України. За таких обставин суд дійшов до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог у частині визнання недійсним договору відступки права вимоги. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу майна укладеного між відповідачем-1 та відповідачем -2 від 16.11.2009р. суд дійшов до висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки з моменту передачі права вимоги, права та обов'язки [PERSON] за договором комісії припинились. Тому твердження позивача, що він є власником придбаного об'єкта нерухомості за договором комісії від 20.08.2008р., а отже у відповідача-1 були відсутні правові підстави для укладання договору - купівлі продажу від 16.11.2009р. є необґрунтованими та такими що спростовується дослідженими матеріалами справи та обставинами встановленими рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2014р. по справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Інтервіамонт», ТОВ «Лендфонд», третя особа ТОВ «Міцар» про визнання права власності та витребування майна залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.06.2014р.. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності , враховуючи те, що обставини, на які посилались відповідачі як на підставу своїх заперечень щодо позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed