Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

[PERSON] в січні 2016 року заявив позов до [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], померлого [INFO]. Позов мотивований відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що в свою чергу не дозволяє позивачу прийняти спадщину в загальному порядку. [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позов на доводах та підставах викладених в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав, пославшись на відповідні спору вимоги законодавства. [PERSON] заперечила проти позову і пояснила, що вважає заповіт недійсним, та заявила, що позивач не має прав на спірне спадкове майно. Представник відповідача [PERSON] підтримав доводи свого довірителя і подав заяву про застосування до спору наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Судом встановлено таке. [PERSON] 03.08.2007 року склав заповіт, за яким належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожному, та скасував попередній заповіт від 15.10.1995р. Заповіт належним чином оформлено та посвідчено нотаріусом, відомості про заповіт внесені до Спадкового реєстру. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть. До майна померлого в Дванадцятій київській державній нотаріальній конторі 11.01.2008р. заведено спадкову справу №38/08. З матеріалів спадкової справи вбачається, що за спадщиною звернулись син спадкодавця [PERSON] та дочка спадкодавця [PERSON], до спадкової маси, разом з іншим, входить право власності на квартиру [ADDRESS], що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 30.06.1999р. за реєстровим №3с-1138. Доводи відповідача про недійсність заповіту не знайшли свого підтвердження доказами. Напроти, з рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014р., що постановлене за результатами перегляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним заповіту, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, вбачається, що при складенні заповіту [PERSON] розумів значення своїх дій та міг ними керувати, а сам заповіт відповідав його волевиявленню. Що стосується доводів відповідача про те, що позивач не має права спадкування, то вони суперечать доказам у справі. Згідно зі статтею 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщин або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що сторони прийняли майно, що залишилась після смерті їх батька відповідно до його заповіту, і це майно належить їм з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті батька. Разом з тим, [PERSON] 23.11.2015р. подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом квартиру [ADDRESS]. Проте, державний нотаріус [PERSON] цього ж дня виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивовану відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру. Відсутність правовстановлюючого документу на нерухоме майно, відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.п. 4.18 п.4 гл. 10 розділу ІІ порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Тому, суд визнає, що нотаріусом правильно відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що правовстановлюючі документи на спірне майно утримуються її дочкою. Отримати дублікат такого документу позивач не може, оскільки видача дубліката нотаріально посвідченого документа, відповідно до ст. 53 Закону України «Про нотаріат», здійснюється нотаріусами тільки у разі втрати або зіпсування документа, і видаються виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Наведене дає суду підстави прийти до висновку, що відповідачем фактично не визнається право позивача на спадщину. Згідно зі ст. 392 ЦПК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що до спору не може бути застосовані приписи ст. 392 ЦПК України, як таке що засновані на невірній оцінці доказів у справі. Судова практика надана відповідачем не суперечить висновкам суду. Не можуть бути застосовані до спору і наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки такі строки за обставин справи не сплили. Витрати понесені позивачем при зверненні до суду, за вказаного рішення суду, мають бути компенсовані йому відповідачем відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved