Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] 14.07.2015 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання окремих положень кредитного договору недійсними. Позивач зазначав, що 07.12.2006 року між Позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Відповідач, було укладено Договір кредиту №389/25/12-Ж, відповідно до якого позивачеві банком було надано споживчий кредит (цільове використання кредиту - придбання однокімнатної квартири за адресою [ADDRESS]), тобто на споживчі потреби. Вважаючи окремі положення укладеного кредитного договору, а саме - п.4.1 (у разі порушення Позичальником умов цільового використання Кредиту, визначеного п.1.2 цього Договору, Позичальник зобов»язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням), п.4.2 (у разі прострочення Позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття Позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.14 цього Договору, терміну сплати комісії за дострокове повернення Кредиту /частини кредиту/, визначеного в п.3.3.15 цього Договору, строків сплати процентів, визначених в п.2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених будь-яким з п.п.1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього Договору Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період); та п.4.3 (у разі порушення Позичальником вимог п.п.3.3.2, 3.3.15 цього Договору, Позичальник зобов»язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 10% від суми Кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, за кожний випадок), - несправедливими, наслідком яких (положень) є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача (ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); закладенням в Кредитний договір явно несправедливих умов Банк (відповідач) порушив встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» гарантії Позивача як споживача фінансової послуги, тому Позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Оскільки Позивач дізнався про несправедливість умов Договору кредиту 03.06.2014 року, позивач просить суд постановити рішення, яким визнати п.4.1, п.4.2 та п.4.3 Кредитного договору недійсними починаючи з 03.06.2014 року та виключити зазначені пункти з умов Договору. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві; представник відповідача - Максюта Е.А. в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи, що позовні вимоги позивача є безпідставними, просив в задоволенні позову відмовити; після оголошення перерви в судовому засіданні представник відповідача не з»явився, будь-яких клопотань від нього не надходило. Заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст.10, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В судовому засіданні встановлено: згідно наданої позивачем копії договору - 07.12.2006 року між [PERSON] (позивачем) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Відповідач, було укладено Договір кредиту №389/25/12-Ж, відповідно до якого позивачеві банком було надано кредит (цільове використання кредиту - на придбання однокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] - п.1.2 Договору) у розмірі 60000,00 доларів США; за умовами Договору - зі сплатою 12,5% річних та з кінцевим терміном повернення - до 06.12.2021 року (п.1.1 Договору) - а.с.8-10. Представником позивача в судовому засіданні до матеріалів справи також додано копію Договору про внесення змін та доповнень від 20.07.2007 року до Договору кредиту №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року, за змістом якого сторонами внесені зміни до Договору кредиту №389/25/12-Ж але від 07.12.2005 року, а внесені зміни стосуються Договору кредиту №389/41/07-Пі від 20.07.2007 року (а.с.29). Згідно п.4.1 Договору кредиту №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року - у разі порушення Позичальником умов цільового використання Кредиту, визначеного п.1.2 цього Договору, Позичальник зобов»язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням. Згідно п.4.2 Договору кредиту №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року - у разі прострочення Позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття Позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.14 цього Договору, терміну сплати комісії за дострокове повернення Кредиту (частини кредиту), визначеного в п.3.3.15 цього Договору, строків сплати процентів, визначених в п.2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених будь-яким з п.п.1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього Договору, Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період. Згідно п.4.3 Договору кредиту №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року - у разі порушення Позичальником вимог п.п.3.3.2 - 3.3.15 цього Договору, Позичальник зобов»язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 10% від суми Кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, за кожний випадок. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами. Згідно ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1, 3, 5 ст.203 цього Кодексу. Як стверджує представник позивача в судовому засіданні, на даний час між сторонами існує спір щодо реструктуризації кредитних зобов»язань; проте, на підтвердження цієї обставини, існування простроченої заборгованості позичальника, в тому числі такої, що випливає з положень п.п.4.1, 4.2, 4.3 Договору, позивачем судові не надано. Ствердження Позивача про те, що при підписанні оспорюваного (в частині) кредитного договору Відповідач вніс в нього умови (п.п.4.1, 4.2, 4.3), які прямо суперечать законодавству та порушують права позивача, як споживача фінансових послуг, є несправедливими відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає не доведені в судовому засіданні достатніми та належними доказами; за умовами п.4.2 Договору (в редакції наданої копії) визначений розмір пені обмежений в установленому законом розмірі - «не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у відповідний період», тощо. Згідно положень ст.236 ЦК України - правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Позивач просить суд визнати недійсними положення п.п.4.1, 4.2, 4.3 Кредитного договору №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року недійсними та виключити їх з умов Договору - з 03.06.2014 року, що не відповідає способу захисту права та інтересу особи відповідно до положень ст.16, 217 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що ствердження позивача про те, що договір кредиту в частині, що оспорюється, був укладений сторонами з порушеннями законодавства України, а саме - Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.18); що умови договору в цій частині є несправедливими, що є підставою для визнання кредитного договору в цій частині недійсними, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] має бути відмовлено.

Outcome: dismissed