Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] та виселення відповідача з займаного житлового приміщення. 21 січня 2020 року позивачі уточнили позовні вимоги та просили виселити [PERSON] із житлового приміщення будинку [ADDRESS] з наданням іншого житлового приміщення для проживання, а саме: квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначається, що 26 квітня 2019 року позивачі набули право власності на будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері. Відповідач був зареєстрований та проживає в будинку на підставі згоди колишнього власника. Проживання відповідача на сьогодні заважає позивачам вільно користуватись, володіти та розпоряджатись майном на власний розсуд. Оскільки відповідач є рідним дядею позивачів, вони згодні надати йому інше житлове приміщення для проживання, оскільки мають намір розпорядитись будинком на власний розсуд з метою поліпшення власних житлових умов. Позивачі та представник позивачів в судовому засіданні просили позов задовольнити та окремо зазначали, що будинок [ADDRESS] є єдиною власністю позивачів, кожен з них на сьогодні проживає в найманих квартирах, оскільки проживати в будинку неможливо, він потребує капітального ремонту, а тому позивачі прийняли рішення його продати та за рахунок отриманих коштів поліпшити свої житлові умови. Відповідачу було запропоновано інше житло, яке було придбано саме для забезпечення його належними умовами проживання із передачею йому у власність такої квартири, проте відповідач відмовляється від запропонованого житла обґрунтовуючи відмову відсутністю ремонту в квартирі, що на думку позивачів є зловживанням зі сторони відповідача, оскільки в будинку [ADDRESS] взагалі відсутні умови для проживання, що відповідачу не заважає там проживати. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог обґрунтовуючи позицію наступним. Відповідач народився і виріс у будинку по [ADDRESS] . Проживав до 2007 року в орендованому житлі. У 2007 році відповідач повернувся у рідний дім завдяки благанням матері. Мати [PERSON] була інвалідом 1 групи по зору і нічого не бачила, сильно захворіла гіпертонічною хворобою, часті кризи, аритмія, вона фізично залежала від сестри яка з нею проживала і знаходилась під її постійним тиском. На думку відповідача мати заповідала будинок сестрі, оскільки знаходилась під її тиском та залежала від неї. Після смерті матері сестра запропонувала відповідачу виїхати із спірного будинку за умови придбання йому іншого рівноцінного житла, але її неодноразові пропозиції не влаштовували відповідача через невідповідність житла санітарним та технічним нормам, значною відстанню від місця роботи та інші причини. Інколи сестра з нетверезим чоловіком вели себе агресивно, у зв`язку з чим відповідач неодноразово звертався до дільничного міліціонера. Після смерті матері щомісячно сплачував грошові кошти за свою частку за комунальні послуги через позивачів, але вже рік з моменту подачі позовної заяви до суду вони усіляко ігнорують намагання сплачувати частку за комунальні послуги. Відповідач також зазначав, що йому 57 років є хронічні захворювання які потребують операційного втручання та систематичного лікування. Він побоюється опинитися перед старістю «виброшенним» з власного родового будинку в якому пройшло усе життя. Відповідач зазначив, що є одинокою людиною і потребує особливих умов життя оскільки займається медичною практикою є лікарем наркологом і має відповідальну дільницю роботи по м. Нова Каховка, крім того, йому потрібні хоча б мінімальні умови існування оскільки він відноситься до категорії інтелігенції і повинен якісно готуватися до надання лікарської допомоги хворим, мати власний стіл, стілець, ремонт та умови елементарного людського існування, а тим паче відповідаючи за ціле місто постійно повинен підвищувати свій професійний та кваліфікаційний рівень. Родина [PERSON] забезпечена крім спірного будинку житлом кожний окремо, мають чотири автотранспортні засоби тощо. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивачів та відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] .. Так, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] є спільною частковою власністю двох окремих сімей, з двома окремими земельними ділянками. Так, 47/100 часток будинку [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті матері позивачів [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 9-10). [PERSON] будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] та братом [PERSON] .. [PERSON] був зареєстрований та проживав в будинку з 2008 року з дозволу матері [PERSON] , а з 2015 року продовжував проживати з дозволу [PERSON] .. У 2016 році [PERSON] звертався із позовом до [PERSON] з приводу визнання недійсним заповіту [PERSON] , яким матір все належне їй майно залишила доньці [PERSON] , в тому числі спірний будинок. За заявою [PERSON] його позов був залишений без розгляду (а.с. 186-187). [PERSON] та [PERSON] є власниками лише спірного будинку, іншого зареєстрованого на них нерухомого майна згідно отриманої з Реєстрів інформації немає (а.с. 177-182). За [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , яку позивачі готові передати у власність відповідачу для забезпечення його житлом. Відносини, які виникли між позивачами та відповідачем регулюються наступними правовими нормами. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Як встановлено судом відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї [PERSON] та згодом продовжував проживати разом із позивачами та їх матір`ю [PERSON] (сестрою) за згодою власника [PERSON] , (син [PERSON] ), тобто відповідач з 2008 року набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Висновок Великої палати Верховного Суду в справі №686/11782/17-ц від 15.01.2020 року Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). Судом встановлено, що позивачі є власниками будинку і як власники цього майна продовжили надавати право відповідачу користуватись ним. З 2008 року, тобто з моменту реєстрації та проживання відповідача в будинку він був пов`язаний спільним побутом із власною матір`ю, однак після її смерті та отримання у спадок будинку його сестрою відповідач не був пов`язаний спільним побутом із власниками, тобто із матір`ю позивачів (сестрою), а згодом з позивачами, що підтвердили в судовому засіданні як позивачі так і відповідач. За таких даних з 2015 року, з моменту переходу права власності до сестри припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. При цьому позивачі не просять виселити відповідача із будинку, що призведе до залишення особи без будь-якого житла, позивачі згодні надати йому інше придбане для відповідача майно, у вигляді однокімнатної квартири із передачею такої квартири у власність відповідачу. В судовому засіданні відповідач не погодився із такими умовами, оскільки вважає, що запропонована йому квартира не відповідає вимогам та він може погодитись на таку квартиру лише у разі здійснення позивачами в квартирі відповідного ремонту. З метою встановлення стану запропонованої відповідачу квартири судом було зобов`язано оглянути квартиру всіма учасниками справи із відповідними спеціалістами. За результатами такого огляду суду було надано акт обстеження технічного стану житлового приміщення квартири [ADDRESS] від 25 вересня 2020 року. Акт складений за участю головного інженеру ТОВ «Проектний центр» Євсеєвої Т.М. та інженеру технічного нагляду [PERSON] .. Згідно акту обстежена квартира відповідає санітарно-технічним вимогам та є придатною для проживання. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] додатково зазначила, що вона є спеціалістом в області будування та їх організація затверджує проекти будування нових житлових будинків та перебудови існуючих житлових будинків. Щодо обстеженої квартири свідок зазначила, що всім нормативам житлового приміщення квартира відповідає. Квартира потребує ремонту для облаштування власного побуту майбутніми мешканцями, однак при цьому квартира не є такою, що може бути визнана аварійною. Також свідок зазначила, що з дозволу власників оглянула будинок [ADDRESS] , в якому на цей час проживає лише відповідач. Будинок потребує капітального ремонту та в ньому на цей час майже неможливо проживати через його стан. В судовому засіданні також був допитаний свідок зі сторони відповідача [PERSON] , зі слів якого встановлено, що він є спеціалістом в області ремонту жилих приміщень. Свідок зазначив, що, на його думку, жити в квартирі не можливо оскільки потрібно здійснити ремонт, замінити вікна, підлогу, облаштувати ванну кімнату. При цьому щодо відповідності квартири санітарно-технічним вимогам встановленим законодавством свідок відповіді суду не надав. Суд заслухавши всіх учасників та свідків, оглянувши всі надані до суду матеріали приходить до висновку, що відповідач втратив право користування належним позивачам будинком, а тому вимога позивачів про його виселення є законною, крім того позивачі вважають за необхідне надати відповідачу інше житло, у вигляді самостійної квартири, яка хоча і потребує ремонту, однак є придатною для проживання, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та [PERSON] .. Судом вищезазначений висновок зроблено з урахуванням основних засад (принципів) цивільного судочинства, а саме, як зазначено в ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 цього Кодексу). Також судом враховано пункт 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» згідно якого втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний суд в постанові від 15 січня 2020 року в справі 754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Так, судом з урахуванням зазначених вище вимог враховано співрозмірність та баланс інтересів між правом позивачів реалізувати своє право власності в повному об`ємі тобто поліпшити свої житлові права за рахунок отриманого у спадок будинку та право відповідача на житло, яке може бути реалізовано не лише за рахунок будинку, в якому він проживав з дозволу колишнього власника, а і за рахунок іншого житла, яке передається йому у власність позивачами. Також судом враховано, відповідач не залишається безхатченком, крім того відповідач є працездатною особою, яка не повинна розраховувати лише на позивачів, які на його думку повинні забезпечити його житлом, яке він обере та в тому стані, яке за його суб`єктивним висновком буде для нього прийнятне. Крім цього, позивачі, крім спірного будинку, також не мають іншого нерухомого майна, кожен з них має свою сім`ю, а тому їх право на житло також захищається законом. Відповідач у відзиві до позову зазначав, що його фактично було позбавлено спадкового майна після смерті батька, ще у 2000 році, однак будь-яких доказів на підтвердження цього факту до суду надано не було. Відповідачем в підтвердження своєї позиції висловленої як в поясненнях (а.с. 126-130) та у відзиві до позову (а.с. 138-140) до суду не надано жодного документу, або іншого доказу(звернення до поліції, оплата послуг та інше). Відповідач в судовому засіданні зазначав, що позивачами створено жахливі умови проживання в будинку, що він не може поліпшити свої житлові умови в будинку шляхом здійснення ремонту кімнати в якій він проживає та інших умов та разом з цим він не хоче залишати будинок та погоджуватись на квартиру яку запропоновано позивачами. При цьому позиція відповідача з наданих в суді пояснень зводиться до того, що його не влаштовує саме запропоноване позивачами житло, а загалом він не проти, у разі проведення позивачами навіть у запропонованій квартирі ремонту, висилитись з будинку. На переконання суду право на житло особи не може бути абсолютним та реалізовано лише за рахунок пасивної поведінки останнього та вимоги від інших щодо забезпечення таким житлом, таке право особи повинно реалізовуватись за рахунок також активної поведінки особи щодо облаштування запропонованого житла та створення належних умов для власного проживання. З урахуванням всього вищевикладеного, принципів та засад цивільного судочинства, висновків ЄСПЛ та Верховного Суду суд вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування спірним будинком та у зв`язку з цим його виселення із наданням іншого житла обґрунтованими та такими, що переслідують законну мету, а саме реалізація права на житло всіх учасників означеного цивільного спору.

Outcome: partial