Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

[PERSON] 05 червня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобовязання за кредитним договором виконаним та виключення запису про обтяження рухомого майна, стягнення витрат. Відповідач заявив зустрічний позов про стягнення заборгованості за кредитним договором і витрат. [PERSON] посилалася на те, що 08 лютого 2008 року між сторонами було укладено кредитно-заставний договір, який сторонами виконувався; згодом банк підняв відсоткову ставку по цьому кредитному договору із 9,6% до 21% річних. Вона оскаржила ці дії і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2010 року позов було задоволено, дії банку визнано незаконними. Рішення набрало законної сили. Позивач вважає, що вона повністю сплатила кредитні кошти і відсотки по ним, що встановлено рішенням суду, а отже договір вважається виконаним. На звернення до банку із приводу зняття обтяження із заставного автомобіля, вона отримала відмову. Також банк ще нарахував заборгованість по кредитному договору, із якою вона не згодна, а банк наполягає на заборгованості, якої немає. Вона по кредитному договору розрахувалася повністю і боргу не має, сам кредитний договір вже не діє і строк його дії закінчився, банк раніше не звернувся до суду із позовом про стягнення з неї боргу. Вважала, що банк порушив її права не розірванням договору після сплати нею всієї суми кредиту. На її звернення до відповідача отримала відмову. Вважала ці дії неправомірними, оскільки вони порушують її права позивача. Просила визнати зобовязання за кредитним договором виконаним та виключити запис про обтяження рухомого майна, стягнення витрат. Зустрічний позов не визнала. У зустрічному позові ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути із [PERSON] борг по кредитному договору від 08 лютого 2008 року в загальній сумі 17596 грн. 78 коп., посилаючись на невиконання позичальником умов договору у повному обсязі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 рокуу задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання зобовязання за кредитним договором виконаним та виключення запису про обтяження рухомого майна, стягнення витрат - відмовлено. Зустрічну позовну заяву задоволено. Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» борг по кредитному договору від 08 лютого 2008 року в загальній сумі 17596 грн. 78 коп., з яких: заборгованість по кредиту 6660 грн. 34 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 9860 грн. 40 коп. та штрафи штраф (фіксована частина): 250 грн. і штраф (відсоткова складова): 826 грн. 04 коп., а також судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 17840 грн. 38 коп.. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, та відмову у задоволенні зустрічного позову товариства. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] та задовольняючи зустрічний позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції посилався на приписи ст. 3, 10, 11, 57,58,60 ЦПК України. Суд вказав, що 08 лютого 2008 року між [PERSON] і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR100030256 із датою закінчення договору 06 лютого 2015 року, який сторонами виконувався. Відповідно до умов договору позичальник отримав кредитні кошти на купівлю автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладенні договору, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами так і прийняті ними як обовязкові умови договору. [PERSON] отримала і використала кредитні кошти, придбала автомобіль «ДЕУ Ланос» і користується ним. Починаючи із 01 лютого 2009 року, банк підняв відсоткову ставку по кредитному договору із 9,6% до 21% річних. [PERSON] оскаржила ці дії до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2010 року позов було задоволено, дії банку про підвищення відсоткової ставки визнано незаконними. [PERSON] вважає, що вона повністю сплатила кредитні кошти і відсотки, що встановлено і рішенням апеляційного суду від 08 липня 2014 року (банк намагався звернути стягнення на заставлений автомобіль позивача і рішенням вказаного суду у задоволенні позову було відмовлено), а отже договір вважається виконаним. [PERSON] звернулася до банку із вимогою зняття обтяження із заставного автомобіля, але їй було відмовлено. Вважає ці дії неправомірними, оскільки договір виконано. ПАТ КБ «ПриватБанк» нарахував ще заборгованість по кредитному договору, із якою [PERSON] не згодна, банк наполягає на заборгованості, якої, на її думку, немає. Вона по своєму кредитному договору розрахувалася із банком повністю і боргу не має. Кредитний договір вже не діє і строк його дії закінчився, а банк раніше не звернувся до суду із позовом про стягнення з неї боргу. Вважає, що банк порушив її права не розірванням договору після сплати нею всієї суми кредиту. На її звернення до банку про зясування обставин по кредитному договору була отримана відмова. ПАТ КБ «ПриватБанк» наполягає, що у [PERSON] була і є заборгованість. Відповідно до умов договору після рішення суду виникла подія дефолту і вони запропонували позичальнику в письмовій формі погасити кредит повністю, але вона цього не зробила. Позичальник кредитні кошти в повному обсязі не повернула, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Суд вважав позовну заяву банку такою, що підлягає задоволенню, посилаючись на положення ст. 15,16, 526 ЦК України та умови кредитного договору.. Судом в судовому засідання зясовано, що дійсно 08 лютого 2008 року між сторонами було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR100030256 із датою закінчення договору 06 лютого 2015 року, який сторонами виконувався. Відповідно до умов цього укладеного договору позивач отримав кредитні кошти на купівлю автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладенні договору, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами так і прийняті ними як обовязкові умови договору. Позивач отримав і використав кредитні кошти, придбав автомобіль «ДЕУ Ланос» і користується ним. Згодом, починаючи із 01 лютого 2009 року, банк підняв відсоткову ставку по цьому кредитному договору з 9,6% до 21% річних, позивач оскаржила це до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2010 року позов було задоволено, рішення набрало законної сили. Суд посилався на умови п. 12.1.,12.2.1 договору щодо настання події дефолту, та дій банку і позичальника у такому випадку. Надаючи грошові кошти позивачеві, банком було задоволено потреби позивача, надавши йому в користування грошові кошти, при цьому передбачивши порядок та умови при яких можлива зміна відсоткової ставки за кредитом. Суд посилався на приписи ч. 1, 3 ст. 14, ч. 1 ст. 202, ч. 1, 2 ст. 509, ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 589, ч. 1 ст. 613, ч. 2 ст. 1050, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, і зважаючи на вказані положення, уклавши угоду [PERSON] набула цивільних обов'язків, а отже зобов'язана їх виконувати своєчасно. Судом встановлено, що [PERSON] своєчасно отримувала із банку лист-повідомлення від 28 жовтня 2011 року про подію дефолту, де їй розяснено обовязок відповідно до умов договору погасити повністю заборгованість по кредиту і сам кредит в певний термін, але вона цього не зробила, про що і повідомила банк листом від 22 листопада 2011 року. Саме через це і утворилася така заборгованість перед банком, яку відповідачка за зустрічним позовом своєчасно не погасила, кредитний договір діяв і зараз до неї заявлені вимоги про погашення заборгованості і витрат. Винесені судами рішення по спорам між цими сторонами не скасовували цю заборгованість, не визнавали договір недійсним чи припиненим та інше. Умовами угоди від 08 лютого 2008 року не передбачено право відповідача в односторонньому порядку відмовитися від взятих на себе зобов'язань або змінювати їх умови, а тому суд стягнув борг по кредитному договору. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд вказав на їх недоведеність, щодо порушення її прав. Суд посилався на приписи ст. 22, 617, 625, 629, 632 ЦК України. ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечував неправомірність своїх дій, посилався на відповідність їх умовам договору та нормам законодавства. Суд не прийняв до уваги доводи [PERSON], оскільки вони обєктивно не підтверджені належними доказами, що неправомірними, злочинними діями банку [PERSON] було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Також суд зазначив про правомірність кредитного договору і відсутність підстав для визнання його недійсним. За таких обставин суд відмовив у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобовязання за кредитним договором виконаним та виключення запису про обтяження рухомого майна, стягнення витрат. Зустрічну позовну заяву суд задовольнив та стягнув із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» борг по кредитному договору від 08 лютого 2008 року в загальній сумі 17596 грн. 78 коп., а також судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 17840 грн. 38 коп.. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту ст. ст. 526, 599 ЦК України зобовязання буде вважатися виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконанні відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Стаття 545 ЦК України передбачає, що прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Але дії банку суперечать вимогам зазначених нормативних актів. Матеріалами справи підтверджено, що 08 лютого 2008 року між сторонами було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR100030256 із датою закінчення договору 06 лютого 2015 року. Пункт 6.3.1 цього кредитно-заставного договору передбачав право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при настанні певних умов. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2010 року визнано недійсним п.6.3.1 цього кредитно-заставного договору. Рішення набрало законної сили. (а.с.96-98). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави автомобіль, за кредитно-заставним договором № DN81AR100030256 від 08 лютого 2008 року. У цьому рішенні суд встановив, що позичальник виконує умови договору, а банк у односторонньому порядку у грудні 2011 року змінив умови договору, вимагаючи дострокового повернення кредиту. Відповідно до договору сума щомісячного платежу позичальника складає 1375,99 гривень, які позичальник сплачував, та надав відповідні квитанції про загальну суму оплати 116983,3 гривень. Банк цих обставин не спростував. Рішення набрало законної сили. (а.с.21-23). [PERSON] до позову надала розрахунок щомісячної сплати по кредиту, де розмір платежу становить 1400 гривень у місяць, що перевищує встановлений у договорі розмір платежу. Крім того, звертаючись із позовом про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором банк надав і додаток до договору (а.с.86) відповідно до якого сума щомісячного платежу позичальника за договором складає 1375,99 гривень. Така ж сума щомісячних платежів визначена і пунктом 17.8. цього договору (а.с.17). Ніяких змін щодо іншого розміру платежів по договору сторони не укладали. Але надані банком розрахунки, не є достовірними щодо причини та підстав виникнення суми боргу. Нічим не пояснюється нарахування позичальнику пені починаючи із квітня 2009 року та заборгованості по пені із вересня 2009 року. У грудні 2011 року банк змінив порядок нарахування заборгованості, який відображений у розрахунках банку (а.с.58-60,92). У вимозі банку на адресу позичальника від 16.05.2012 року зазначена сума пені 8147,22 гривень, яка відрізняється від суми пені на цей період, зазначеної у розрахунках (а.с.58-60,88-93,133). Крім того, звертаючись із позовом про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором банк надав і додаток до договору (а.с.86) відповідно до якого сума щомісячного платежу позичальника за договором складає 1375,99 гривень. Така ж сума щомісячних платежів визначена і пунктом 17.8. цього договору (а.с.17). Ніяких змін щодо іншого розміру платежів по договору сторони не укладали. Отже, позичальник виконував свої зобовязання за кредитним договором, сплачуючи щомісячно визначену договором суму боргу, а банк заперечуючи належне виконання договору позичальником, виставив суму боргу по кредиту, підстава виникнення якої та розрахунок є недостовірними. ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав належні та достовірні докази, які б свідчили про наявність боргу, клопотань про проведення експертизи для дослідження цих обставин представник товариства не заявляв. Отже, відсутні підстави для стягнення грошової суми із позичальника, а тому рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову товариства необхідно скасувати та відмовити у задоволенні позову. Звернення [PERSON] із позовними вимогами про визнання припиненим зобовязання за кредитно-заставним договором відповідає і приписам статті 55 Конституції України відповідно до якої, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Положення ст. 55, 124 Конституції України поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, та відповідають і ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, що надає особі право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права не відповідає зазначеним нормам. Також, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства, відповідно до вимог ч.4 ст. 14 ЦК України. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] необхідно стягнути понесені судові витрати - 243,6 грн. та 1212,65 грн., а всього 1456,25 грн. (а.с.2,169). Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки суду, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України наявні підстави для скасування судового рішення.

Outcome: partial