Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

[PERSON] 23 травня 2014 року пред'явила позов до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 21 червня 2003 року, та про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей у розмірі 700 гривень щомісячно. У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що спочатку вони жили добре, проте згодом відповідач все частіше почав зловживати спиртними напоями, витрачати кошти на азартні ігри та виносити із дому ювелірні вироби і цінні речі. Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей, а саме: дочку [PERSON] та сина [PERSON], на утримання яких відповідач матеріальну допомогу не надає. Під час судового розгляду [PERSON] у підтримання позовних вимог посилався на обставин, викладені в позовній заяві. [PERSON], будучи належним чином повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з'явився, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, а тому суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Із свідоцтва про одруження відомо, що сторони зареєстрували шлюб 21 червня 2003 року (а.с. 4). Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. [PERSON] та [PERSON] в грудні 2013 року припинили подружні відносини, разом не проживають та спільного господарства не ведуть через негативну поведінку відповідача. При таких обставинах суд вважає, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, примирення між ними не можливе, їх сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача і після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Із свідоцтв про народження та довідки про склад сім'ї вбачається, що сторони є батьками дітей: дочки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], котрі проживають з позивачем ( а.с. 5, 6, 7). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст. 181 цього Кодексу способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 Сімейного кодексу України встановлено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. [PERSON] та [PERSON] не домовилися про спосіб виконання обов'язку утримувати дітей, [PERSON] проживає окремо від дітей, має нерегулярний, мінливий дохід і тому є підстави присудити кошти на утримання дітей (аліменти) у твердій грошовій сумі, ураховуючи вимогу позивача. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Урахувавши наведене, суд дійшов до висновку про присудження аліментів на дітей у твердій грошовій формі в розмірі 350 грн. щомісячно на кожну дитину.

Outcome: approved