Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

[PERSON] 10 січня 2017 року звернувся суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання недійсним запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що [PERSON] у відповідності до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 30 січня 2008 року є власником квартири у [ADDRESS] . У 2015 році виїхавши по справам з території України, [PERSON] дізнався, що в його житло всилилися інші особи і мешкають на сьогоднішній день. 28 квітня 2016 року при зверненні з заявою в правоохоронні органи представником позивача було з`ясовано, що наявне кримінальне провадження №12016040640000216 щодо шахраїв, які в не законний спосіб заволоділи майном [PERSON] .. Так 16 лютого 2016 року особа, яка представилась [PERSON] уклала нотаріальний правочин з [PERSON] стосовно купівлі-продажу майна у [ADDRESS] . за 112 тисяч 211 гривень 00 копійок. На підтвердження права власності вищевказаного майна особа, яка представилась [PERSON] , надала приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловській Г.О. рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська № 2-698/08 від 18 березня 2008 року. Як з`ясувалось пізніше, при розгляді кримінального провадження 1И2016040640000216, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська № 2-698/08 від 18 березня 2008 року підроблене архіваріусом Бабушкінського районного суду, про що свідчить відповідь керівника суду 165/316 2016 від 11 травня 2016 року та обліково-статистична картка справи № 2- /08. Більш того, підпис у договорі купівлі продажу майна у [ADDRESS] . № 51 від 16 лютого 2016 року здійснено не [PERSON] , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта від 18 листопада 2016 року №13/1.1-495 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні 12016040640000216. Про всі вищезазначені обставини відповідачі та третя особа обізнані, приймають участь у кримінальному провадженні №12016040640000216 як свідки та підозрювані. Неодноразово звертаючись до [PERSON] з вимогою звільнити приміщення, [PERSON] отримував відмову, обґрунтовуючи її тим, що вона добросовісний покупець. На сьогоднішній день ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/5054/16-к від 07 квітня 2016 року накладено арешт на нерухоме майно у [ADDRESS] . Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним, та відновлення становища, яке існувало до порушення. В даному випадку позивач вважає, що договір № 51 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 16 лютого 2016 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] повинен бути визнаним недійсним, після чого необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину, а саме зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає дії відповідачів і третіх осіб незаконними, оскільки вказана реєстрація відбувалася за рішенням суду, яке згодом було скасовано, отже і дії приватного нотаріуса і наступні дії відповідачів і третіх осіб по перереєстрації їх власності є незаконними. Позивач вважає, що порушені його права. Зараз є спір за вказане приміщення, в добровільному порядку його не вирішено. Представник позивача просив визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу квартири, визнати недійсним запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язати відповідача [PERSON] повернути позивачу вказану квартиру і стягнути з відповідача судові витрати, задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачі приватний нотаріус Приймак О.С. і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомили, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, в зверненні до суду з заявленими позовними вимогами фактично не згодні, вважають, що звернення до нотаріуса було в передбаченому законом порядку, при посвідченні договору порушень не було. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Просили винести рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без їх участі і відмовити в задоволенні позову. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 223 ЦПК України. Треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловська Г.О. і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомили, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, з заявленими позовними вимогами фактично не згодні, при посвідченні правочинів порушень не було. Все ними зроблено згідно вимог закону, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Просили винести рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без їх участі і відмовити в задоволенні позову. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у відповідності до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 30 січня 2008 року був власником квартири у [ADDRESS] . У 2015 році виїхавши по справам з території України, [PERSON] дізнався, що в його житло всилилися інші особи і мешкають на сьогоднішній день. 28 квітня 2016 року при зверненні з заявою в правоохоронні органи представником позивача було з`ясовано, що наявне кримінальне провадження №12016040640000216 щодо шахраїв, які в не законний спосіб заволоділи майном [PERSON] .. Так 16 лютого 2016 року особа, яка представилась [PERSON] уклала нотаріальний правочин з [PERSON] стосовно купівлі-продажу майна у [ADDRESS] . за 112 тисяч 211 гривень 00 копійок. На підтвердження права власності вищевказаного майна особа, яка представилась [PERSON] , надала приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловській Ганні Олегівні рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська № 2-698/08 від 18 березня 2008 року. Як з`ясувалось пізніше, при розгляді кримінального провадження 1И2016040640000216, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська № 2-698/08 від 18 березня 2008 року підроблене архіваріусом Бабушкінського районного суду, про що свідчить відповідь керівника суду 165/316 2016 від 11 травня 2016 року та обліково-статистична картка справи № 2- /08. Більш того, підпис у договорі купівлі продажу майна у [ADDRESS] . № 51 від 16 лютого 2016 року здійснено не [PERSON] , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта від 18 листопада 2016 року №13/1.1-495 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні 12016040640000216. Про всі вищезазначені обставини відповідачі та третя особа обізнані, приймають участь у кримінальному провадженні №12016040640000216 як свідки та підозрювані. Неодноразово звертаючись до [PERSON] з вимогою звільнити приміщення, [PERSON] отримував відмову, обґрунтовуючи її тим, що вона добросовісний покупець. На сьогоднішній день ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/5054/16-к від 07 квітня 2016 року накладено арешт на нерухоме майно у [ADDRESS] . З посиланням на: ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частину 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним, та відновлення становища, яке існувало до порушення позивач вважає, що договір № 51 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 16 лютого 2016 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] повинен бути визнаним недійсним, після чого необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину, а саме зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним: Конституція України в ст. 41 передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі і порядку, встановлених Законом. Відповідно до ч. І ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у здійсненні. Згідно із вимогами ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, псі встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Вказаний Кодекс у ст. 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Цей же Кодекс у п. 5 ст. 216 ЦК України передбачає, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Статею 228 ЦК України встановлено правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок. Так, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Викладенні факти, на думку позивача, підтверджуються матеріалами перевірки у кримінальному провадженні № 12016040640000216, проведеної прокуратурою Дніпропетровської області. У відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати ще майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника без їхньої волі іншим шляхом. Позивач вважає дії відповідачів і третіх осіб незаконними, оскільки вказана реєстрація відбувалася за рішенням суду, яке згодом було скасовано, отже і дії приватного нотаріуса і наступні дії відповідачів і третіх осіб по перереєстрації їх власності є незаконними. Позивач вважає, що порушені його права. Позивач звернувся до відповідачів для з`ясування вказаних питань і йому надана відповідь, яка його не задовольнила. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки дії відповідачів, на його думку, були не законними, порушені його права. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. На момент прийняття приватним нотаріусом оскаржуваного у справі рішення про посвідчення спірного договору, а саме: від 16 лютого 2016 року відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулювалися Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ та Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-ІУ (далі Закон) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. І ст. З Закону державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно ч. 5 ст. З Закону державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрацію прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Відповідно до ч. І ст. 9 Закону, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. В свою чергу, нотаріус, в розумінні ст. З Закону України «Про нотаріат» № 3425-ХІІ, це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Згідно зі ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт. Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та реєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону. У відповідності до ч. І ст. 15 Закону, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводитеся в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Відповідно до ст. 16 Закону Заява про державну реєстрацію прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подається нотаріусу, який вчиняє таку дію. Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подається нотаріусу, яким вчинено таку дію. Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не приймається у разі відсутності документа, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації прав та їх обтяжень. Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень встановлено частиною 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ. Так, відповідно до зазначеної вище норми у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об`єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п`ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. 16 лютого 2016 року третьою особою, приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., було посвідчено договір купівлі-продажу і проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за власником, [PERSON] через продаж цієї квартири [PERSON] .. При вчиненні зазначених вище реєстраційних дій було перевірено та встановлено відсутність зареєстрованих речових прав та їх обтяжень на вказаний об`єкт нерухомого майна, шляхом здійснення пошуку в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який зберігається в електронній базі державного реєстру. З зазначеного пошуку було встановлено, що будь-які обтяження, а саме, заборони, арешти чи іпотеки на вищевказане нерухоме майно - відсутні. Також при вчиненні зазначених вище нотаріальних дій на виконання вимог Закону України «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій» було перевірено відсутність (наявність) заборони відчуження або арешту зазначеного нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також відсутність податкової застави. За результатами перевірок також було встановлено, що будь-які обтяження, а саме, заборони, арешти чи іпотеки на вищевказане нерухоме майно - відсутні. Оскільки, на момент посвідчення вищевказаного договору від 16 лютого 2016 року щодо вказаного жилого приміщення, а також вчинення відповідачами і третьою особою оскаржуваних реєстраційних дій, заборони на відчуження та обтяження іпотекою спірного приміщення не існувало, то як наслідок, були відсутні будь-які законодавчовствановлені підстави для відмови в проведені державної реєстрації. Таким чином, враховуючи той факт, що на момент вчинення нотаріусом спірних реєстраційних дій були відсутні передбачені частиною 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для відмови в проведенні державної реєстрації\\ свої дії; як державного реєстратора, вважається правомірними (законними) та вчиненими відповідно до ст. 9, 15, 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що, як наслідок, нівелює підстави для визнання дій відповідача незаконними, а позовні вимоги такими, що є необгрунтованими та не відповідають положенням чинного законодавства України. Крім того, приватний нотаріус при державній реєстрації прав та їх обтяжень діє як державний реєстратор і такі дії нотаріуса мають публічно-правовий характер. Виходячи зі змісту позову та викладених позовних вимог, можна стверджувати, що предметом спору є перевірка законності дій нотаріуса як суб`єкта публічно-правових відносин, наділеного владними управлінськими функціями. Отже, основні вимоги позову у цій справі стосуються виключно протиправності дій відповідачів та приватного нотаріуса як суб`єкта, наділеного владними функціями державної реєстрації прав, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські функції відповідача, який у межах спірних правовідносин здійснював функції державного реєстратора. Позовна заява, наразі, не містить доводів стосовно невиконання умов цивільно-правової угоди. Тобто, у даній справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса ДМНО Павловської Г.О., яка в межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень. Згідно із ч. І ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до статті 19 КАС У каїни юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Спором адміністративної юрисдикції в розумінні статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верхового Суду України від 4 квітня 2018 року по справі № 817/567/16 та Постанові Верхового Суду України від 4 квітня 2018 року по справі № 826/9928/15. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Між нотаріусом та позивачем не існувало та не існує будь яких цивільно - правових відносин, тобто спору про майно або особисті немайнові права, не кажучи вже про відсутність між ними житлових, земельних, сімейних або трудових відносин. Позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення чи не порушення порядку вчинення нотаріальних дій, а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності. Натомість, у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 Верховний Суд України вказав, що за змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже позивачем вибрано невірний спосіб захисту і відновлення своїх прав, позивачем не заявлено вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння чи інш., а дії нотаріуса на час вчинення правочинів відповідали вимогам закону. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позові в частині їх не обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання недійсним запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення судових витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed