Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

[PERSON] в червні 2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Яблуницька сільська рада Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, про усунення перешкод у користуванні дорогою (заїздом) на земельній ділянці загального користування до належної їй земельної ділянки та житлового будинку, шляхом демонтування (знесення) самоправно встановленої огорожі; визнання недійсним та скасування свідоцтва на право власності № [NUMBER] від 08.08.2013р. на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 1.8069га для ведення особистого селянського господарства, виданого [PERSON] ; стягнення судових витрат. У позовній заяві зазначено, що позивач з 1986 року є користувачем земельної ділянки пл.3.5 га в с.Яблуниця, а згідно рішення ради від 17.10.2017р. отримала дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл.0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та пл.1.9 га для ведення особистого селянського господарства. Між земельними ділянками сторін проходить дорога загального користування, передбачена Генеральним планом села та яка є одночасно спільним під`їздом сторін і зазначена у спірному Свідоцтві на праві власності відповідача, згідно даних листа сільської ради від 02.05.2018 р. Відповідач огородив власну ділянку парканом та перекрив під`їзд до ділянки позивача, що порушує право позивача у вільному користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, а тому таке підлягає відновленню за нормами ст.96, 83, 90, 106, 152 ЗК України та ст.391, 328 ЦК України. 10.07.2018 р. відповідач подав суду відзив на позов, в якому просив у позові відмовити повністю за безпідставністю так як у позивача є наявний під`їзд до ділянки зі сторони дороги загального користування, що веде до іншого села (це вирішено і рішенням Яблуницької сільської ради від 17.10.2017 р.), а спірна під`їзна дорога що є предметом даного спору - є під`їздом саме до ділянки відповідача, окрім того просив застосувати строки позовної давності до вимоги про визнання недійсним Свідоцтва про право власності. Також зазначив, що позивач не є належним землекористувачем чи власником земельної ділянки та зокрема і житлового будинку на ній, оскільки у неї відсутній правовстановлюючий документ на землю чи будівлю, при цьому землекористувачем у документі на власність відповідача на землю зазначена не [PERSON] , а [PERSON] Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, визначено 04.04.2019р. головуючого суддю - Польську М.В. В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазначених у позові та наданих пояснень в судових засіданнях. Позивач у розгляді цивільної справи по суті участь не брала. В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, просили в задоволенні вимог відмовити за недоведеністю та безпідставністю. Заперечення вимог як письмово так і усно обґрунтували тим, що під`їзд про який йдеться в позовній заяві був влаштований ще батьками відповідача, є під`їздом тільки до ділянки відповідача та його родичів (брата і сестри), які межують з його земельними ділянками (розподіл земель батьками дітям), цей під`їзд є кінцевим і не веде до інших ділянок, тобто не є дорогою загального користування. У позивача є наявний під`їзд із дороги загального користування, що примикає до її ділянки впритул з іншого боку (зі сходу), та веде до іншого населеного пункту с.Вороненко, але позивач принципово не бажає користуватись дорогою загальною, а наполягає на використанні під`їзду відповідача ще й грузовими автомобілями, які й розвертаються на його власній земельній ділянці. Представник третьої особи щодо предмету спору зазначив, що позивач дійсно має наявний під`їзд до земельних ділянок із дороги загального користування яка межує з ними зі сходу по всій довжині, при цьому в Генплані села дійсно вказана під`їзна дорога до ділянок відповідача та ділянок його родичів (що є спірною), але така є тільки запроектованою, а в наявності такий під`їзд - немає продовження. Суд заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності та кожен зокрема, встановив наступне. Відповідно до рішення Яблуницької сільської ради від 17.10.2017р. №83-16/2017 [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл.0.25га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та пл.1.9га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] (а.с . 12). Даним рішенням було надано також доручення виконкому розробити проект детального плану забудови території в районі розміщення земельної ділянки [PERSON] . Водночас, цим же рішенням і вирішено питання під`їзду до земельних ділянок позивача, а саме передбачити такий з існуючої дороги загального користування місцевого значення, яка проходить в напрямку до с.Вороненко Яблуницької сільської ради. Дане рішення чинне і позивачем не оспорювалось. Отже, з 2017 року їй було відомо про факт вирішення питання під`їзної дороги до її земельних ділянок, що плануються до відведення, з існуючої дороги загального користування, а не спірної. Як пояснив в судовому засіданні представник Яблуницької сільської ради (третьої особи), саме даним рішенням і було підтверджено можливість для позивача [PERSON] користуватися існуючою дорогою загального користування, яка веде до іншого села та є примикаючою до земельної ділянки позивача. Тобто, у позивача є дорога, яка згідно рішення ради визначена при наданні їй дозволу на виготовлення проектної документації двох суміжних ділянок. Спірний же під`їзд веде до земельних ділянок відповідача та його родини. Дійсно, у Генплані с.Яблуниця є запроектована дорога якою користується відповідач з можливим її продовженням і з`єднанням з іншими дорогами, але це для реалізації в подальшому. В підтвердження наявності у позивача прав на житловий будинок та земельну ділянку, вона надала до матеріалів справи Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме житловий будинок, який зареєстрований на праві власності позивача 03.08.2018р. (а.с.77) та вищезгадане рішення ради про дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Однак, як вірно зазначив представник відповідача, дане рішення сільської ради щодо дозволу на проектну документацію на землю не є правовстановлюючим документом для підтвердження належності саме їй таких прав, та як наслідок відновлення судом порушених її прав при розгляді даної справи. При цьому, згідно виписки з погосподарської книги за 1986-2018р. виданої Яблуницькою сільською радою та довідкою про склад сімї (а.с.11,13) домогосподарство рахується за позивачем, а земельні ділянки перебувають у користуванні чоловіка позивача - [PERSON] , її сина [PERSON] та її дочки [PERSON] та самої позивача. Водночас згідно проекту землеустрою земельної ділянки відповідача [PERSON] , межівником з його земельною ділянкою, яка перебуває у нього у власності є [PERSON] , а повздовж ділянки зазначено проїзд (а не дорога), який за викопіюванням з генплану мав би з`єднюватись в майбутньому з проектованою дорогою (а.с.35-40, 84). А як вбачається з Геодезичної зйомки всіх земельних ділянок, виконаної ФОП [PERSON] (а.с.80), примикаючи як до ділянки належної у власності у відповідача, так і до ділянки із західної сторони, яка має бути в подальшому оформлена на позивача, спірний під`їзд бере початок з тієї ж дороги загального користування, що веде до іншого села та пропонується для користування саме позивачу а також проходить до земельних ділянок сестри відповідача [PERSON] , брата відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Згідно листа ГУ Держгеокадастру в області від 31.07.2018р. адресованого [PERSON] . вказано, що встановлення доріг є предметом Генплану населеного пункту та містобудівного обґрунтування. Дорога між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] є шириною 3-5.3м. та не встановлено факту самовільного зайняття даної дороги (а.с.78-79). За вимогами ст.391 ЦК України, на які посилалась позивач у позові та доводив її представник в судових засіданнях, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Як слідує зі ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. А за ст.321 цього ж кодексу право власності є непорушним і набувається воно на підставах, що не заборонені законом (ст.328 ЦК України). Аналогічно за ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Отже, всі норми які застосувала для обґрунтування позовних вимог сторона позивача, передбачає захист наявних прав належних їй на житловий будинок, а не на земельну ділянку, при цьому права на житло відповідач не порушує, а прав на земельну ділянку позивач у визначеному ЗК України порядку ще не набула, про що зазначено вище та підтверджено матеріалами цивільної справи та й такі права взагалі не є порушеними за наявності у позивача дороги зі східної частини її земельної ділянки. Заперечуючи вимоги позову, відповідач пояснив, що ті лати, які позивач знімає в одному місці повздовжньої огорожі, він заставляє для того, щоб не проходила худоба, надав також лист сільської ради, де зазначено наявний під`їзд до ділянки, що відводиться [PERSON] . зі сторони існуючої дороги, що не є предметом даного спору (а.с.42) та Акт комісійного обстеження земельної ділянки від 11.07.2018р. за участю землевпорядника Яблуницької сільської ради (який і був представником третьої особи в суді і надавав пояснення по суті спору) та двох депутатів, в якому зазначено, що спірна дорога протяжністю 41м. є під`їздом до ділянки [PERSON] і не має продовження на місцевості, в той час інша дорога, яка визначена і в Генплані і якою користуються не менше 50-70 років всі, примикає зі сходу земельної ділянки [PERSON] по всій її протяжності, близько 178 м., і веде до іншого села, і саме це питання користування нею дорогою загального користування врегульоване рішенням сільської ради від 17.10.2017р. Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що даний Акт не є належним доказом у даній справі, оскільки в ньому не зазначено членів комісії (однак такі зазначені) та не підтверджено що саме ці депутати сільської ради мають входити до даної комісії, оскільки незалежно від визначення депутатів одноосібно, всі вони є представника органу місцевого самоврядування і вправі на місці висловлювати власні позиції щодо питань, піднятих громадянами села. З долучених до матеріалів справи фототаблиць (а.с.44-47), також підтверджено наявність існуючої у позивача дороги, що не є спірною, що також є підтвердженням того, що права позивача не є порушеними та не підлягають захисту в судовому порядку за недоведеністю позовних вимог. Доводи позивача про те, що вона користувалась спірним під`їздом якийсь період часу є підтвердженими, оскільки такий факт встановлено судом, але використання нею під`їзду відповідача було добровільним з його боку і коли відпало питання використання його під`їзду після рішення сільської ради та пошкодження його ділянки транспортом який там розвертався без дозволу, позивач вправі використовувати ту дорогу, яка визначена радою. До даних правовідносин суд застосовує і норми Земельного кодексу України. Так, за вимогами ст.38,39 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. У даній справі судом допитані свідки як зі сторони позивача ( [PERSON] , [PERSON] ) так і зі сторони відповідача ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Свідки зі сторони позивача, а саме [PERSON] вказав, що позивач користувалась спірним під`їздом до часу, коли відповідач заборонив це робити, хоча яким чином і чи він забивав дві лати (саме з лат складається вся огорожа) він не бачив, але вона дійсно має існуючу дорогу з іншого боку ділянки. Свідок [PERSON] зазначив, що він також користувався спірною під`їзною дорогою (їхав грузовим транспортом), і був присутній на сесії сільської ради, яка вирішила по позивачу питання під`їзду із сторони дороги загального користування, на запитання того, хто саме влаштовував цей під`їзд, свідок не знав. Свідки зі сторони відповідача суду пояснили, що спірний заїзд влаштовували брати і сестра ще з батьками, підсипали його. Позивач дійсно зловживала у використанні під`їзду грузовим транспортом, огорожа є єдиною між ділянками позивача та відповідача, з так званих лат і влаштована повздовж ділянок, і позивач зняла тільки дві лати і так користувалась для доступу до земельної ділянки. Вона має дорогу власну зі сторони дороги загального користування. Спірний під`їзд впирається в тупик (заболочена місцевість) і не має продовження. За змістом ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Отже, судом було встановлено, що позовні вимоги щодо порушення права позивача на використання під`їзною дорогою не є доведеними, як і наявність створення відповідачем перешкод саме у користуванні нею дорогою загального користування, яка такою не є. Вимога позову про визнання недійсним та скасування свідоцтва на право власності № [NUMBER] від 08.08.2013р. на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 1.8069 га для ведення особистого селянського господарства, виданого [PERSON] , є взагалі безпідставною, оскільки право власності на земельну ділянку відповідачем оформлено у встановленому порядку, права позивача у видачі свідоцтва на право власності на землю взагалі не порушені. При цьому, суд не застосовує заяву відповідача про застосування позовної давності до такої вимоги, оскільки така є безпідставною і тому слід відмовити за недоведеністю і щодо даної вимоги. Оскільки позовні вимоги до задоволення не підлягають, судові витрати з відповідача не можуть бути стягнені. Разом з тим, відповідач подав усне клопотання з долученими докази про стягнення витрат за надання правової допомоги на суму 5000грн. Дані витрати не підлягають стягненню з позивача на користь відповідача, оскільки у новій редакції ЦПК України (стаття 134) є вимога до кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Наслідком невиконання цього обов`язку є залишення позову заяви без руху (стаття 185), а також право суду відмовити у відшкодуванні судових витрат, крім витрат на сплату судового збору (стаття 134). Попередній розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою як позовної заяви (стаття 175), так і відзиву (стаття 178). Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У разі істотного збільшення або зменшення заявленої до відшкодування суми судових витрат порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком, сторона повинна довести неможливість передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку або поважність причин зменшення суми. Враховуючи що процесуальну заяву про відшкодування можливих судових витрат у відзиві, поданому до суду сторона відповідача не надала, суд на підставі ч.2 ст.134 ЦПК України відмовляє у такому стягненні їх з позивача. На підставі наведеного, відповідно до ст.381, 328, 386, 391 ЦК України ст.103, 158 ЗК України ,

Outcome: dismissed