Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить суд: - встановити факт його постійного проживання, на час відкриття спадщини, разом із спадкодавцем [PERSON] у частині будинку [ADDRESS] ; - визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частину будинку [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилався на те, що у зв`язку з тим, що його брат [PERSON] вживав наркотичні засоби, він вимушений був у 2014 році переїхати та постійно проживати разом із ним за адресою: [ADDRESS] . Після смерті брата, [PERSON] , він, як спадкоємець другої черги у порядку спадкування за законом, прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, проте нотаріусом йому було відмовлено в отриманні свідоцтва про прийняття спадщини, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У підготовчому засіданні представник відповідача усно заявив, що заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог, проте відзив на позовну заяву, письмові пояснення або будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень, клопотань про їх витребування не надав, при цьому надалі на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшла заява, відповідно до змісту якої відповідач просить суд розглядати справи за відсутності представника Харківської міської ради та ухвалити рішення згідно чинного законодавства України, яке не буде порушувати права третіх осіб. Третя особа у судове засідання не з`явилась, проте в матеріалах справи наявна заява, відповідно до змісту якого третя особа просить суд розглядати справу у її відсутність, зазначила, що при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. У судовому засіданні 05.11.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, - ВСТАНОВИВ: [PERSON] належить 1/5 частина будинку [ADDRESS] , про що свідчить Договір дарування частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель від 25.01.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., зареєстрований у реєстрі за № 30, номер запису 31465, реєстраційний номер нерухомого майна 22987, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12806, реєстраційний номер 22987 та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] . [PERSON] має двох синів, [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження № [NUMBER] . [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] проживали у спірному домоволодінні. [INFO] помер батько позивача, [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Крім того, [INFO] померла мати позивача, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] позивач переїхав проживати до спірного домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина. Позивачу було відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата, [PERSON] , про що свідчить лист Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Новохатської І.Ю. від 23.02.2021 року за № 41/01-16. Відмовляючи позивачу в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата, [PERSON] , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Новохатська Ірина Юріївна посилалась на те, що спадкоємець заяву про прийняття спадщини протягом зазначено строку не подав, та на момент смерті [PERSON] не був зареєстрований з ним за однією адресою. Згідно паспорту останнє місце реєстрації позивача: [ADDRESS] (знятий з реєстрації 26.09.2014 року). Відповідно до довідки Виконавчого комітету № 10 Московського району м. Харкова б\\н від 13.04.2021, [PERSON] , [INFO] , фактично постійно проживав із своїм братом [PERSON] та проживає до наступного часу у частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Листами від 26.06.2021 та 20.09.2021 Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Новохатська Ірина Юріївна повідомила суд, що спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] нею не заводилися. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є головою вуличного комітету та добре знає [PERSON] та його брата [PERSON] . Зазначив, що брати жили разом за адресою: [ADDRESS] , мати їх померла, [PERSON] хворів, а [PERSON] його доглядав. Скарг на цю родину не надходило, придомова територія завжди була охайна. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , який проживав по [ADDRESS] разом зі своїм братом [PERSON] та проживає там по теперішний час. Зазначила, що мати їх померла, інших родичів не має, [PERSON] доглядав за своїм братом, який хворів. Вони спілкувалися по сусідськи, вона цікавилася станом здоров`я [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 Цивільного кодексу України). За змістом ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами першої та другої статті 1258 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Позивач є спадкоємцем другої черги за законом відповідно ст. 1261 Цивільного кодексу України. З витребуваної спадкової справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернувся лише [PERSON] , інших спадкоємців судом під час розгляду справи не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відмовляючи в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата [PERSON] Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Новохатська Ірина Юріївна посилалась на те, що спадкоємець заяву про прийняття спадщини протягом зазначено строку не подав та на момент смерті [PERSON] не був зареєстрований з ним за однією адресою. Згідно паспорту останнє місце реєстрації позивача: [ADDRESS] (знятий з реєстрації 26.09.2014 року). Відповідно до довідки Виконавчого комітету № 10 Московського району м. Харкова б\\н від 13.04.2021, [PERSON] , [INFO] , фактично постійно проживав із своїм братом [PERSON] та проживає до наступного часу у частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною першою ст. 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно- територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Частинами другою та шостою статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Аналіз наведених норм права дозволяє сформулювати висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, своєчасного, повного, безумовного прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частина третя статті 1168 Цивільного кодексу України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного (постанова Верховного Суду у справі № 355/832/17 від 10.04.2020). Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання [PERSON] на час смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , сама по собі не є безспірним доказом того, що він постійно не проживав за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи судом встановлено факт постійного проживання на час відкриття спадщини [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , разом із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у частині будинку [ADDRESS] , що підтверджується як письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи, так і допитаними у судовому засіданні поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] . За таких обставин, суд задовольняє заявлені позовні вимоги позивача в частині встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у частині будинку [ADDRESS] . Відповідачем, всупереч положенням статей 12, 81 ЦПК України про процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не надано до суду належних і допустимих доказів на спростовування доводів позивача. Разом з тим, суд вважає передчасною вимогу позивача про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частину будинку [ADDRESS] , з огляду на таке. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно вимог статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Пунктами 1.2, 4,12, 4,14, .4,15, 4.18 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 року за № 296/5, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що підтверджують право власності на майно, що належить спадкодавцю. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмовляючи в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата [PERSON] Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Новохатська Ірина Юріївна посилалась на те, що спадкоємець заяву про прийняття спадщини протягом зазначено строку не подав та на момент смерті [PERSON] не був зареєстрований з ним за однією адресою. З урахуванням того, що наразі судовим рішенням встановлено факт спільного постійного проживання позивача разом із братом, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , по час його смерті, яка сталася [INFO] , він не позбавлений можливості звернутися до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Outcome: partial