Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка), в якому просить: визнати за позивачем право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., в порядку поділу спільного майна подружжя; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 35,3 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., в порядку поділу спільного майна подружжя; визнати за відповідачкою право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя; визнати за відповідачкою право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 35,3 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., в порядку поділу спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебував у шлюбі з відповідачкою з 04.07.1992 року. Шлюб було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.04.2014 року. В період шлюбу було набуте відповідне спірне майно, а саме квартири за наступними адресами: 1) квартира [ADDRESS] 2 ) квартира [ADDRESS] ) квартира [ADDRESS] . На даний час позивач зареєстрований та фактично проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.04.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримали в повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.04.2014 року шлюб між сторонами розірвано. З цього ж рішення вбачається, що шлюб між сторонами був зареєстрований 04.07.1992. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.10.2011, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Голик С.В. 12.11.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 1095, [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказану квартиру підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 31860325 від 31.10.2011, сформованим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Перебування зазначеної квартири у власності [PERSON] підтверджується даними Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 200483552 від 17.02.2020, згідно якої квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, р. № 1095, 12.10.2011, п/н ХМНО Голик С.В. Крім заборони відчуження, накладеної в межах даної цивільної справи в якості забезпечення позову, будь-які інші обтяження зазначеної квартири відсутні. Згідно ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 2 вказаної статті неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 вказаної статті у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. З досліджених судом доказів вбачається, що вказана вище квартира була придбана відповідачкою за договором купівлі-продажу під час шлюбу з позивачем, а відтак є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Враховуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги в частині поділу вказаної вище квартири та визнає за позивачем та відповідачкою право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для застосування до вказаних вимог позовної давності, про що просив представник відповідачки, з огляду на таке. В обґрунтування пропуску строків позовної давності представник відповідачки зазначав, що перебіг вказаних строків розпочався з дати розірвання шлюбу, а саме з 28.04.2014. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 13.02.2020 по справі № 320/3072/18, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Таким чином, строк позовної давності обчислюється не з дня розірвання шлюбу, а з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України суду не надано доказів того, що позивач як співвласник спільного майна дізнався про порушення свого права власності більше ніж за три роки до дня звернення до суду з даним позовом. За таких обставин суд відмовляє в застосуванні позовної давності до пред`явлених позивачем вимог. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для поділу інших двох квартир, суд керується таким. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 1446477865 від 09.11.2018, а також договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2009 року, трикімнатна квартира [ADDRESS] , належить позивачу та відповідачці на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці кожному. Згідно свідоцтва про право власності від 22.02.2000 року, зареєстрованого в КП «ХМБТІ», посвідчено, що в спільному сумісному майні, придбаному під час зареєстрованого шлюбу, [PERSON] належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.1994 року. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Таким чином, вказані вище дві квартири належать сторонам на праві спільної часткової, а не спільної сумісної, власності. При цьому поділ квартири [ADDRESS] , як спільного майна подружжя був здійснений в 2000 році, внаслідок чого було видано Свідоцтво про право власності від 22.02.2000 року, зареєстроване в КП «ХМБТІ». Квартира [ADDRESS] , була придбана сторонами одразу в спільну часткову власність, тобто вже під час укладення договору купівлі-продажу сторони визначились, що вказане майно ними придбається не в спільну сумісну, а в спільну часткову власність, та визначили частку кожного з них у вказаному майні. Враховуючи наведене, вказані вище квартири, що перебувають у спільній частковій власності сторін, не є предметом права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно, не можуть бути предметом поділу між сторонами. За таких обставин суд відмовляє в позовних вимогах про поділ квартири [ADDRESS] , та квартири [ADDRESS] .

Outcome: partial