Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

[PERSON] в лютому 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивовано тим, що 12.02.2018 року [PERSON] дав в борг 300,00 доларів США [PERSON] . Відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти до 31.03.2018 року. Станом на день подачі позовної заяви відповідач кошти не віддав, чим порушив виконання свого зобов`язання. На звернення з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує. У зв`язку з вищенаведеним та згідно заяви про збільшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 16 966,13 грн., з яких: 7 963,05 грн. - борг, 3 348,51 грн. - пеня (на рівні облікової ставки НБУ), 793,91 грн. - 3% річних, 1 846,67 грн. - інфляція, 106,00 грн. - поштові витрати, 908,00 грн. - судовий збір, 2 000,00 грн. - витрати на правову допомогу. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, підтвердив, що позичав у позивача кошти в сумі 300 доларів США, водночас заперечив щодо іншої частини позову та стягнення судових витрат. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Судом встановлено, що 12.02.2018 року [PERSON] відповідно до розписки отримав від [PERSON] 300,00 доларів США та зобов`язався повернути їх до 31.03.2018 року. Однак відповідач зобов`язання по сплаті суми позики не виконав. Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, суд дійшов висновку, що договір позики який було укладено між сторонами, відповідач в установленому порядку не оспорив з тієї підстави, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, тому даний договір є дійсним і підлягає виконанню. У статті 1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику - кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором між ними. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про те, якщо інше не встановлено договором. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінально-вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлені: законом (стаття 192 ЦК України). Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що якщо сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, якщо договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом не передбачено визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу - за наявності спору у суді щодо стягнення боргу, станом на день ухвалення рішення. Встановивши, що при укладенні договору позики, [PERSON] та [PERSON] визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, суд дійшов висновку про необхідність визначення суми позики, що підлягає стягненню з [PERSON] за офіційним курсом долара США до гривні, що відповідає положенням частини другої статті 533 ЦК України. Виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням, що позивач ставив питання саме про стягнення боргу у розмірі 7 963,05 грн., що є еквівалентом 300,00 доларів США, станом на 31.03.2018 року, то суд її приймає в вважає такою, що підлягає стягненню. Зобов`язання по поверненню позивачу суми позики у повному обсязі мало бути виконане відповідачем не пізніше 31.03.2018 року, проте взяте на себе зобов`язання по поверненню позики відповідач не виконав. Таким чином, заборгованість відповідача по зобов`язанню із повернення позики становить 300,00 доларів США, що еквівалентно, станом на 31.03.2018 року згідно курсу НБУ 26,5435/1 долар США = 7 963,05 грн. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№ 6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 (№ 6-50цс16) зроблений правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. А отже, в матеріалах справи є не лише докази укладення договорів, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Щодо стягнення процентів від суми позики на підставі статті 1048 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-36цс14, з якою погодився Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц. Як вбачається зі змісту наданої відповідачем розписки, укладений між сторонами договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України, у зв`язку з чим з відповідача підлягають стягненню проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ. Враховуючи що укладений між сторонами договір не є безоплатним (безпроцентним), тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача, проценти на рівні облікової ставки НБУ, за весь час користування позикою з 31.03.2018 року по 23.07.2021 року, погоджуючись з наданим [PERSON] розрахунком, суми у розмірі 3 348,51 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1953,06 доларів США, суд зазначає наступне. Стаття 625 ч. 2 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року (справа № 369/6540/16-ц) зазначено, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи те, що предметом договору позики, укладеного між сторонами, було грошове зобов`язання, виражене в іноземній валюті (доларах США) 300,00 доларів США, то дана вимога про стягнення з відповідача інфляційних в розмірі 1 846,67 грн. задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про стягнення 3% річних, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Отже, 3% річних щодо боргу 7 963,05 грн. розраховуються множенням цієї суми на кількість днів прострочення - 1213, помноженої на 3, поділеної на 100 та поділеної на 365 (днів у році). Тобто, 7 963,05 х 1213 день х 3 : 100 : 365 = 793,91 грн. Суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення боргу в розмірі 7963,05 грн., пені в розмірі 3 348,51 грн. та 3% річних в розмірі 793,91 грн. підлягають задоволенню, так як вони знайшли своє підтвердження доказами у судовому засіданні та суд погоджується з наданими розрахунками з боку позивача, з боку відповідача контр розрахунків суду не було надано. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому суд вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо передачі грошових коштів, є позикою, письмова форма розписки якої є доказом не лише факту його укладення, а й передачі грошової суми позичальнику і з врахуванням не надання відповідачем належних і достатніх доказів, які б підтвердили безгрошовість укладеного договору, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в межах заявлених вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України зважаючи, що позов задоволений частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 781,88 грн., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог та витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн. На підставі зазначеного та

Outcome: partial