Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

[PERSON],\~в інтересах\~якої діє\~представник [PERSON],\~звернулася до\~Кремінського районного\~суду Луганської\~області з\~позовом до\~[PERSON],\~про\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~жилим приміщенням,\~вказавши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ЦНАП Кремінської міської ради Луганської області. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлової квартири, що розташована за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Шевченка, 14/21. За вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON], якого позивач взагалі не знає, оскільки останній ніколи не проживав за вказаною адресою, тому яким чином його було зареєстровано за цією адресою позивачу також невідомо. В той же час, факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на вказану квартиру, зокрема оформленні субсидії на сплату житлово-комунальних послуг, у звязку з чим позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. У судове засідання позивач та її представник не зявилися, остання надала заяву, в якій просила розглянути справу за їх відсутності, а також зазначила, що позовні вимоги підтримують та не заперечують про заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав. Представник третьої особи Центру надання адміністративних послуг Кремінської міської ради Луганської області в судове засідання також не зявився, голова Кремінської міської ради [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, в якій також зазначив, що заперечень проти позову не має. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач та її представник не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 листопада 2018 року позивач [PERSON] набула права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Шевченка, 14/21 (а.с. 10). Відповідно до довідки про склад сімї № 709 від 15.03.2018, виданої виконавчим комітетом Кремінської міської ради Луганської області, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. За вказаною адресою також зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], який у будь-яких родинних стосунках із позивачем не перебуває, дата його реєстрації у довідці відсутня (а.с. 13). З акту про встановлення фактичного місця проживання відповідача [PERSON], підписаного адміністратором ЦНАП відділу адміністративних послуг Кремінської міської ради Луганської області та сусідами-свідками [PERSON] і [PERSON] від 30.10.2018 вбачається, що [PERSON] з 2006 року фактично не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: Луганська область, м. кремінна, вул. Шевченка, 14/21 (а.с. 14). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлової квартири за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Шевченка, 14/21, в якій залишається зареєстрованим незнайома позивачу людина відповідач [PERSON], що перешкоджає позивачу у реалізації права власності на цю квартиру. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні актом про встановлення фактичного місця проживання від 30.10.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає повному задоволенню. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку, тобто будинок не є його житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004). На підставі викладеного,

Outcome: approved