Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

[PERSON] 20.10.2020р. звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, що він в червні 2019р. покину її, з того часу спільно не проживають, подружніх стосунків не підтримують, примирення між ними неможливе, інше, просила розірвати шлюб. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, 04.03.2021р. подала заяву у якій позов підтримала, заперечила можливість примирення з відповідачем, настоює на розірванні шлюбу, просила також про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належно. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки відповідач, будучи належно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, а позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд приходить висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із змісту позову, із свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження (а.с. 12, 13) убачається, що сторони в шлюбі з 15.07.2017р., мають доньку [PERSON] , [INFO] , в червні 2019р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають. Позивачка [PERSON] , як видно із змісту позову та її заяви до суду від 04.03.2021р., заперечує можливість примирення з відповідачем, настоює на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] на виклики до суду не реагує, що з урахуванням вищенаведеного, суд розцінює як його небажання до налагодження сімейних стосунків із позивачкою. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON] , що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування позивачки до збереження шлюбу порушуватиме її права, суд задоволює позов. Відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь позивачки 840 грн. 80 коп. судових витрат (а.с.1).

Outcome: approved