Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з вказаним позовом до Покровської міської ради (далі відповідач-1) та [PERSON] (далі відповідач-2), в якому просить визнати за [PERSON] в порядку спадкування право власності після смерті батька [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку (Б-1), загальною площею 67,9 кв.м, у тому числі житловою 52,9 кв.м, з відповідними господарськими будівлями та спорудами: 1/2 частку б-1 - прибудова, 1/2 частку пг-1-1 - погріб, 1/2 частку В-1 - сарай, 1/2 частку Г-1 - убиральня, 1/2 частку Д-1 - літній душ, 1/2 частку Е-1 - сарай, 1/2 частку Ж-1 - літня кухня, 1/2 частку З-1 гараж, 1/2 частку б1-1 - ганок, 1/2 частку № 3 - колодязь, 1/2 частку № 1 - ворота, 1/2 частку № 2- огорожа, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який за життя отримав у спадщину від свого батька [PERSON] житловий будинок за вказаною адресою. Батько позивача, отримавши дозвіл № [NUMBER] на будівництво, добудував та перебудовував будинок, але не зареєстрував його. Вказує, що 03.10.2019 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 земельної ділянки за вказаною адресою, а також постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність необхідних правовстановлюючих документів. Зауважує, що відповідно до технічного паспорту на будинок з господарськими будівлями та спорудами, будівництво житлового будинку, позначеного літерою Б-1 та господарських будівель та споруд було здійснено у 1992 році. Стверджує, що з аналізу положень Конституції та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. Ухвалою суду від 22.03.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, витребувано у приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Донецької області Дух І.О. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] (а.с.26). В судове засідання учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не прибули. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, на позові наполягає (а.с.34). Відповідач-1 надав заяву про розгляд справи без участі представника міської ради та винесення рішення на розсуд суду (а.с.87). Відповідач-2 відзив на позов чи клопотання про відкладення судового засідання не надав. В силу приписів ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи по суті за відсутністю її учасників. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Батьком позивача та відповідача-2 є [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с.5-9, 50) та після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,9 кв.м, у тому числі житловою площею 52,9 кв.м, з господарськими спорудами до нього, та земельної ділянки за такою ж адресою загальною площею 0,0880 га, кадастровий номер 1413200000:14:014:0515, цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Житловий будинок за означеною адресою батько позивача отримав у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.02.1975 після смерті свого батька (а.с.10). 05.10.1986 батьком позивача отримано дозвіл №291, виданий відділом комунального господарства виконкому Красноармійської міської ради народних депутатів, про надання йому дозволу на будівництво житлового будинку зі зносом старого будинку за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] було видано земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , для будівництва житлового будинку зі зносом старого (а.с.11). Відповідно до технічного паспорту на будинок з господарськими будівлями та спорудами за вказаною вище адресою, будівництво спірного житлового будинку, позначеного літерою Б-1 та господарських будівель та споруд було здійснено у 1992 році (а.с.12-14). Позивач та відповідач-2 звернулись до приватного нотаріуса для отримання свідоцтва на спадщину за законом після смерті батька; приватним нотаріусом Дух І.О. позивачу та відповідачу-2 були видані свідоцтва від 03.10.2019 про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки за вказаною адресою кожному (а.с.17, 19); постановою приватного нотаріуса від 03.10.2019 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спірного житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, оскільки спадкоємцем не надано всіх необхідних документів для оформлення спадщини, а саме правовстановлюючого документу - акту введення в експлуатацію будинку або свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.16). Аналогічна постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій була видана відповідачу-2, за яким рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01.02.2021 визнано в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 67,9 кв.м, у тому числі житловою 52,9 кв.м, з відповідними господарськими будівлями та спорудами: 1/2 частку б-1 прибудови, 1/2 частку пг-1-1 погребу, 1/2 частку В-1 сараю, 1/2 частку Г-1 убиральні, 1/2 частку Д-1 літній душ, 1/2 частку Е-1 сарай, 1/2 частку Ж-1 літньої кухні, 1/2 частку З-1 гараж, 1/2 частку б1-1 ганок, 1/2 частку № 3 колодязь, 1/2 частку № 1 ворота, 1/2 частку [ADDRESS] ; провадження №2/235/375/21, справа №235/8262/20 (а.с.21-23). За змістом вказаного судового рішення суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями був побудований до 05 серпня 1992 року, оскільки під час проведення технічної інвентаризації ФОП [PERSON] не було встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] був побудований без дозвільних документів і про це не було зроблено відмітки у технічному паспорті від 17.02.2020; рішення суду набрало законної сили 03.03.2021. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також суд враховує, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування залишена без задоволення рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08.04.2019, яке набрало законної сили 10.05.2019 (провадження №2/235/638/19, справа №235/574/19; (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81009036). З копії спадкової справи, наданої до суду приватним нотаріусом, не вбачається наявність заповіту спадкодавця [PERSON] та інших спадкоємців, окрім позивача та відповідача-2 (а.с.37-80). Вирішуючи спір, суд враховує такі норми права. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). За приписами ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. За приписами ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно з ч.2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено судом, спірний житловий будинок з господарськими будівлями збудований до серпня 1992 року. До набрання чинності ЦК України (01.01.2004) та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на не рухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст.2 згаданого Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (ст.3). Відповідно до п.3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, не належать до самочинного будівництва: (для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків) індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 .01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 №56, та Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстроване в Мінюсті 18.02.2002 за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на не рухоме майно та їх обтяжень». Постановою КМУ «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05.08.1992 №449 (втратила чинність 30.12.2004) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Отже, до 05 серпня 1992 року не передбачалась й процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відтак, право власності на збудоване до набрання чинності ЦК України Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а здійснення державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому вказаним законом, є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. За наявністю на збудоване до 1992 року спірне домоволодіння виготовленого технічного паспорту та права власності у спадкодавця на земельну ділянку за адресою житлового будинку, суд доходить висновку, що спадкодавцю батькові позивача на праві власності належав спірний житловий будинок, державна реєстрація відповідного права власності останнім не була здійснена, що не суперечить чинному на час виникнення такого права законодавству. Суд зазначає, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи викладене, оскільки позивач та відповідач-2 є спадкоємцями першої черги, які належним чином прийняли спадщину після смерті батька, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спірну частину житлового будинку в порядку спадкування за законом. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушено.

Outcome: approved