Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати кредитний договір № 10002503709 від 27 жовтня 2020 року, укладений із ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину. В обґрунтування позову вказано, що у зв`язку із скрутним матеріальним становищем та виниклою необхідністю, позивач звернувся до відповідача із проханням надати йому грошові кошти. Оскільки йому нараховують борг на підставі занадто великих та економічно необґрунтованих відсотків, він не може їх сплачувати і повернути кредит. Представляючись представниками відповідача, до нього постійно телефонують, залишають повідомлення невідомі особи, погрожують та вимагають сплати боргу. Також дзвінки здійснюються його родичам, знайомим з погрозами та вимогами оплати боргу. Посилаючись на нечесну підприємницьку діяльність відповідача та порушення його прав як споживача, на те, що письмового договору із зазначенням його істотних умов сторонами не було укладено, розмір процентів свідчить про недотримання принципів розумності та справедливості, закріплених положеннями Цивільного кодексу України, позивач стверджує, що він не отримав необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, у тому числі, про проценти за користування кредитом, які значно перевищують розмір облікової ставки, встановленої Національним банком України. Позивач бажав отримати кошти у кредит, про що залишив заявку в особовому кабінеті сайту ТОВ «ФК «Інвест Фінанс». Як він зрозумів з наявної інформації, йому буде надано грошові кошти у кредит із сплатою незначних відсотків. Позивач наголошує, що не мав можливості впливати на зміст домовленості, не було можливості погодження умов та тарифів користування грошовими коштами, умов нарахування відсотків за весь період, у деталях оформлення зазначених послуг він не розуміється. Як стверджує позивач, він розраховував погасити борг за рахунок отримуваного доходу, але, враховуючи життєві обставини, а також великі відсотки, не зміг їх оплачувати. Згодом позивачеві стало зрозуміло, що розмір процентів за користування кредитом є необґрунтовано завищеним, про що він не був проінформованим у момент його оформлення. Так, позивач обґрунтував свій позов порушенням збоку відповідача положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування». Одночасно заперечуючи законність нарахованої заборгованості, позивач зазначає про готовність повернути надану йому суму кредиту. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. II. Процесуальні дії та рішення суду. 18 січня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 21 січня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання /а. с. 43-44/. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. Сторонами 27 жовтня 2020 року укладено кредитний договір № 10002503709 про надання фінансового кредиту, у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на підставі якого позивачем був отриманий кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок, у розмірі 5 500, 00 грн на умовах строковості на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником, зворотності, платності, і позичальник зобов`язався одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 41, 1 % від суми кредиту (у процентному вираженні) або 2 260, 50 грн (у грошовому виразі), на умовах встановлених цих договором /а. с. 31-39/. У відповідності до пункту 1.6 спірного договору, позичальник зобов`язаний повернути Товариству кредит, нараховані проценти згідно з п. 1.3 цього договору не пізніше строку вказаного у п. 1.2 - строком протягом 30 днів. Нарахування процентної ставки за користування кредиту залежить від фактичного виконання позичальником умов цього договору: за зниженою процентною ставкою у розмірі 1,37% від суми кредиту за кожний день користування, у разі якщо позичальник здійснить повне погашення заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох робочих днів, що слідують за датою закінчення такого строку, або за стандартною процентною ставкою у розмірі 2,37 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, якщо позичальник не виконав умови визначені у пункті 1.3.1 договору. Пунктом 1.7 передбачено, що розрахунок сукупної вартості кредиту за зниженою процентною ставкою та термін платежу згідно строку передбаченого п. 1.2 цього договору, зазначені у Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору, додаток № 1 до договору. Згідно з графіком розрахунків (додаток № 1 до договору № 10002503709 від 27 жовтня 2020 року), сторони погодили термін платежу у 30 днів, сума кредиту - 5 500, 00 грн, сума нарахованих процентів - 2 260, 50 грн, разом підлягала сплаті кредитору - 7 760, 50 грн, тобто сума тіла кредиту і процентів за користування кредитними коштами /а. с. 38/. Відповідно до пункту 4 Графіку розрахунків, у разі користування кредитом понад строк, вказаний в п. 1.2 договору, до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у порядку передбаченому договором. Позивач визнає, що відповідач свій обов`язок за договором щодо надання йому грошових коштів - кредиту у розмірі 5 500, 00 грн виконаний. Як вбачається з листа від 14 грудня 2020 року, адресованого позивачу відповідачем з приводу невиконання умов кредитного договору № 10002503709 від 27 жовтня 2020 року, заборгованість становить 11 235, 40 грн. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. У відповідності до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). За положеннями статей 626-628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 Цивільного кодексу України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. За пунктом 1 частини сьомої статті 15 вказаного Закону, у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. За частиною дев`ятою Закону України «Про захист прав споживачів», під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Судом встановлено, що відомості про сукупну вартість кредиту містяться у невід`ємній частині до договору № 10002503709 від 27 жовтня 2020 року - додатку № 1 «Графік розрахунків», який додано позивачем до позовної заяви. Також кредитором зазначено інформацію щодо вартості кредиту, яку позичальник повинен сплатити за користування кредитними коштами - у відсотковому та у грошовому виразі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. За приписами статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно частини першої ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення частини першої ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до частини першої, другої ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст. 12 цього закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до пункту 9.1 договору, невід`ємною його частиною є Правила надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, затверджені Товариством. Уклавши цей договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на веб-сайті Товариства www.cashberry.com.ua. Договір, відповідно до п. 9.2. договору, укладався з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи відповідача - веб-сайту (https://www.cashberry.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем відповідача, у межах якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. За передбаченими у Розділі 9 умовами спірного договору № 10002503709 від 27 жовтня 2020 року, договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) Товариством та її прийняття (акцепту) позичальником. У разі погодження позичальником з умовами запропонованої Товариством оферти, він має заповнити в особистому кабінеті заяву про прийняття оферти (здійснити акцепт Оферти). Заява про акцепт оферти підписується заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Оскільки, підписуючи договір позичальник погоджується зі всіма його умовами, а як зазначалось вище, має всі можливості та час ознайомитися із цими умовами, то посилання позивача на те, що він не погоджував умови договору, є безпідставними. Таким чином, суд приходить до висновку, що укладений сторонами кредитний договір відповідає вимогам законодавства щодо укладення правочинів в електронній формі. Як вбачається з Графіку розрахунків, що є невід`ємною частиною договору - Додатком № 1, сторонами погоджено вказаний графік розрахунків, у якому вказано сукупну вартість кредиту за зниженою (акційною) процентною ставкою у процентному та грошовому вираженні, вказано складові суми, тому суд приходить до висновку про надання кредитором повної інформації позичальнику. Посилання позивача на невідповідність укладеного договору положенням Закону України «Про споживче кредитування» є безпідставним, оскільки пунктом 9.21 позичальник підтвердив, що отримав кредит не на споживчі цілі. Таким чином зазначений Закон не може бути застосований для регулювання правовідносин позивача та відповідача, що регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Судом встановлено, що TOB «ФК «Інвест Фінанс» є фінансовою установою і надає фінансові послуги з: факторингу, надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на підставі ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та примірного договору. За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо придбання продукції. Наведене свідчить, що правовідносини, які виникли між сторонами, не стосуються стадії придбання чи реалізації продукції, а, отже, не впливають на економічну поведінку позивачів як споживачів продукції. Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Позивач не надав належних та обґрунтованих доказів тому, що мали місце дзвінки та повідомлення від невідомих осіб з погрозами та вимаганням сплати боргу, які представлялися представниками ТОВ «ФК «Інвест Фінанс». У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed