Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ковальчук О.В., звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обгрунтування позовної заяви вказує на те, що 08.04.2013 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Однак, спільне життя не склалося через відсутність взаємопорозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки. Окрім того зазначає, що відповідачка за первісним позовом вже тривалий час проживає окремо з іншим чоловіком. Таким чином, спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і втратило будь якого сенсу на його продовження. Також [PERSON] зазначає, що від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] та після розірвання шлюбу має бажання брати участь у вихованні та забезпеченні доньки. З урахуванням наведеного просить суд не вживати заходів для примирення, розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно ухвали суду від 05.03.2021 року постановлено прийняти зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу у цивільній справі № 308/11490/20, об`єднавши вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. У зустрічному позові [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки із всіх видів заробітку, доходу [PERSON] , але не менше двох прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно і до досягнення нею повноліття. Мотивуючи зустрічний позов [PERSON] посилається на норми закону, зокрема на ст. 180, ч. 2 ст. 182, ч. 5 ст. 183, ч. 1 ст. 193 СК України. Вказує, що утримання батьками своїх дітей є їхнім обов`язком. У свою чергу, позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] подано до суду відзив на зустрічний позов, доводи якого зводяться до неспроможності сплати аліментів у такому розмірі, в якому це просить [PERSON] , оскільки, його дохід є мінливим, так як працює в службі таксі. Не заперечує щодо сплати аліментів у розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, однак, у матеріалах справи міститься її заява, в якій зазначила, що не заперчує щодо розірвання шлюбу. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що первісний позов слід задовольнити повністю, а зустрічний позов - частково, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 08.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано в виконкомі Оноківської сільської ради Ужгородського району, Закарпатської області, Україна, про що складено відповідний актовий запис № 15, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 04.12.2020 року повторно виконавчим комітетом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. У сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 17.09.2013 року виконавчим комітетом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Шлюбні відносини між сторонами припинено, спільне господарство не ведеться. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки, позивач за первісним позовом наполягає на розірванні шлюбу, про що не заперечує відповідач за первісним позовом, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між подружжям виявився невдалим, неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного, підстав для надання сторонам строку для примирення суд не знайшов. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як встановлено судом, спільна дитина сторін проживає з матір`ю та потребує матеріального забезпечення. Матеріалами справи не встановлено та не підтверджено, що відповідач на час розгляду справи офіційно працює та постійний (сталий) дохід не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан відповідача за зустрічним позовом, вік дітей, матеріальне становище платника аліментів, який є особою працездатного віку, працює в службі таксі, що не оспорюється сторонами, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у нього аліментних зобов`язань та інших утриманців, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] аліменти дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. За приписами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що відповідач за зустрічним позовом має можливість сплачувати аліменти у розмірі не менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян щомісячно, [PERSON] суду не надала, а відтак, суд вважає, що у решті позовних вимог про стягнення аліментів слід відмовити. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Позовних вимог щодо визначення місця проживання та порядку виховання дітей, поділу спільного майна сторін не заявлено.

Outcome: partial