overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] в березні 2016 року звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, що був укладений нею із [PERSON] Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримала, а відповідач їх визнав. Згідно з ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За позовною заявою, сторони перебувають у шлюбі з 20.08.2005 року, мають дочку [PERSON], яка народилася [INFO], з 2014 року сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведеться, дитина залишилась з матір'ю, майнового спору не має. За таких обставин, суд знаходить існування шлюбу формальним та таким, що суперечить інтересам сторін, а тому він підлягає розірванню на підставі ст.ст. 105, 112 СК України. Витрати понесені позивачем на розгляд справи, за вказаного рішення, мають бути їй компенсовані відповідачем, відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] в березні 2016 року звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, що був укладений нею із [PERSON] Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримала, а відповідач їх визнав. При цьому, позивач заявила клопотання про зміну прізвища на дошлюбне. Згідно з ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За позовною заявою, сторони перебувають у шлюбі з 27.04.2013 року, від шлюбу мають сина [PERSON], який народився [INFO], з серпня 2015 року шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, дитина проживає з матір'ю, майнового спору не має. За таких обставин, суд знаходить існування шлюбу формальним та таким, що суперечить інтересам сторін, а тому він підлягає розірванню на підставі ст.ст. 105, 112 СК України. Клопотання відповідача про зміну прізвища на дошлюбне підлягає задоволенню на підставі ст. 113 СК України. За такого рішення, витрати понесені позивачем на розгляд справи, мають бути їй компенсовані відповідачем, відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

[PERSON] в березні 2016р. пред»явив в Голосіївському районному суді м.Києва позов до [PERSON] про розірвання шлюбу. Зазначав, що з 27.12.2013р. перебуває з відповідачкою в шлюбі, зареєстрованому у Голосіївському відділі РАГС Київського міського управління юстиції в м.Києві, актовий запис №1452. Від цього шлюбу є дитина - [PERSON], [INFO]. Приблизно з січня 2011р. він та відповідачка не підтримують шлюбно-сімейних відносин, спільне господарство не ведеться. Між ним та відповідачкою досягнуто згоди щодо утримання спільної дитини та її проживання з матір»ю. Просив не надавати строк для примирення, шлюб розірвати. Позивач подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи в його відсутності. Відповідачка подала через канцелярію суду заяву про визнання позову та розгляд справи в її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких мотивів. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з 27.12.2003р. перебувають в шлюбі, зареєстрованому у Відділі реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №1452. Від цього шлюбу є дитина - [PERSON], [INFO]. Приблизно з січня 2011р. сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, спільне господарство не ведуть. Строни просять не надавати строк для примирення, шлюб розірвати. Сторонами досягнуто згоди щодо утримання спільної дитини та її проживання з матір»ю. Ними досягнуто згоди щодо утримання спільної дитини та її проживання з матір»ю. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та інтересам їх дитини. Тому суд вважає не надавати сторонам строк для примирення, шлюб розірвати. Відповідно до ст.88 ЦПК України, у зв»язку із задовленням позову, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору в сумі 551 грн 20 коп. На підставі наведеного, ст.ст. 21, 24, 104, 105, 110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

[PERSON] в березні 2017 року заявив позов про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та трьох процентів річних, що нараховані на заборгованість за договором позики, в загальній сумі 83548,49 грн., за підстав того, що зобов'язання за договором [PERSON] не виконані. Провадження у справі відкрите відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м. Києва Петренко Н.О. від 21.03.2017р. У зв'язку з відстороненням судді Петренко Н.О. від здійснення правосуддя справа прийнята до провадження цього складу суду, відповідно до ухвали судді від 28.09.2017р. [PERSON] подав заяву, за якою на вимогах позову наполягав, просив розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надіслав. Оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, то суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на наявних доказах. Судом встановлено таке. [PERSON] 23.03.2012р. взяв у [PERSON] в борг 160000 грн., які зобов'язався повернути до 23.07.2012р. Передачу коштів сторони оформили відповідною розпискою. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.04.2015 року постановлено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 225424 грн. на погашення заборгованості за договором позики від 23.03.2012 року станом на 12.03.2015р. Рішення набуло законної сили і звернуте стягувачем до примусового виконання через ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві. Позивач вказує, що зобов'язання за договором відповідачем, та рішення суду відповідачем не виконані. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Останньою нормою визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин та вимог закону, суд погоджується з позивачем, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 23.03.2012р., за період, неохоплений рішенням суду про стягнення заборгованості за договором позики, з 13.03.2015 року по 01.03.2017 року, а саме 74080 грн. інфляційних втрат, та 9468,48 грн. трьох процентів річних. Отже, позов підлягає задоволенню. За такого рішення, витрати понесені позивачем на розгляд справи мають бути компенсовані йому відповідачем, відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] в березні 2017 року заявив позов про стягнення з Державного підприємства «Луганськвугілля» (ДП «Луганськвугілля») заборгованость із заробітної плати за 2014, 2015 роки в сумі 32209,70 грн. Позов мотивовано тим, що відповідач, як роботодавець, в супереч вимог трудового законодавства не виплатив позивачу при звільненні з роботи всі належні йому виплати, в тому числі і заборгованість із заробітної плати. Позивач надіслав заяву, за якою на вимогах позову наполягав, просив розглянути справу без його участі, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував. Відповідач свого представника в суд не направив, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, заперечень на позов не надходило. Оскільки, у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного провадження, постановивши рішення на наявних доказах. Судом встановлено таке. З огляду на трудову книжку, [PERSON] з 2010 року працював в ДП «Луганськвугілля» на різних посадах. Відповідач заборговував позивачу заробітну плату за час його роботи з червня 2014 року по квітень 2015 року в сумі 32 209,70грн., що підтверджується розрахунковими листами (а.с.14-15). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст. 115 КЗпП України, власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган, зобов'язані виплачувати робітнику заробітну плату не рідше двох разів на місяць. Наявність цього спору вказує на те, що заборгованість не погашена, а тому суд визнає позов обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. За такого рішення, витрати у справі суд покладає на відповідача відповідно і на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

[PERSON] в березні 2017 року заявила позов до [PERSON], за яким з урахуванням наступних уточнень, просила постановити рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини сторін [PERSON], [INFO], в сумі 2000 грн., щомісячно, з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, додаткові витрати на дитину у розмірі 1350 грн., та аліменти на утримання матері дитини, в сумі 505 грн., щомісячно, з дня подання позову і до досягнення дитиною трьох років. Провадження у справі відкрите відповідно до ухвали судді від 28.03.2017 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, надала пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково, і пояснив, що відповідач може сплачувати аліменти на дитину в мінімальному розмірі визначеному законодавством, в задоволенні інших вимог позову просив відмовити за необгрунтованістю. Судом встановлено таке. Згідно зі свідоцтвом про народження, [PERSON] народилася [INFO] року. Батьками дитини в свідоцтві зазначені сторони у справі. Відповідачем не заперечується, що сторони перебували в фактичних шлюбних відносинах, з весни 2016 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, дитина залишилась з матірю і перебуває на її повному утриманні. Статтею 180 СК України встановлено бузумовний обов'язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 181 цього ж кодексу визначені способи утримання дітей, в тому числі і шляхом встановлення аліментних зобов'язань, визначених у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача аліментів як на утримання дитини так і на своє утримання. Проте, при визначенні розміру аліментів, позивачем не враховано, що відповідач вже має аліментні зобовязання щодо двох дітей від попопереднього щлюбу, що визначені Дарницьким районнним судом м. Києва від 28.01.2014 року в сумі 2200 грн., щомісячно. Тому, з урахуванням інших обставин, суд знаходить знаходить, що встановлення аліментів на утриимання дитини в сумі 1100 грн. і аліментів на утримання матері дитини в сумі 500 грн., буде необхідним і достатнім, для врегулювання цього спору по суті. Що стосується вимог позову про стягненння з відповідача додаткових витрат на дитину, то суд вважає , що дакази надані позивачем в обгрунтування позову в цій частині вимог, не підтверджують, що позивачем понесені саме додоткові витрати на утримання дитини в розумінні ст. 185 СК України, а відтак суд знаходить за необхідне в задоволенні цих вимогах відмовити, за необгрунтованістю.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

[PERSON] в березні 2017 року заявила позов до [PERSON], за яким просила змінити розмір аліментів на утримання дитини, що встановлений рішенням суду в частці від заробітку відповідача, на тверду грошову суму 2500 грн., щомісячно. Позов мотивований тим, що відповідач сплачує аліменти нерегулярно, за ним рахується значна заборгованість, він офіційно непрацевлаштований, проте має добрі заробітки. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, останній надав поясненя, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON], просив відмовити в задоволенні позову, за необгрунтованістю. Судом встановлено таке. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2013 року постановлено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.04.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно зі ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вказані обставини повинні бути суттєвими (істотними) і відігравати значну роль в житті стягувача, платника аліментів. При цьому обовязок доказування цих обставин лежить на позивачеві. Проте, таких доказів суду не надано. До того, ж з пояснень позивача вбачається, що з часу постановлення рішення про стягнення з відповідача аліментів, обставини покладені в його обгрунтування не змінились, в тому числі і те, що відповідач як не мав постійного місця роботи так і не має його на даний час. Таким чином, суд приходить до висновку про необгрунтованість позову, у звязку з чим вимоги позивача не підлягають задоволенню. За такого рішення, з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, витрати у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] в березні 2017 року заявила позов до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] Вимоги мотивовані тим, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Представник позивача [PERSON] подала заяву, за якою на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечувала. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, заперечень до позову не надходило. Третя особа свого представника в суд не направили. Оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, то суд вважає за можливе постановити заочне рішення на наявних доказах. Судом встановлено таке. Позивач в заяві зазначає, що певний час проживала з [PERSON] однією сім'єю. [INFO] року народився [PERSON]. Батьками дитини у свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON] (сторони у справі). Статтею 150 Сімейного кодексу Українивстановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Позивач в заяві зазначає, що відповідач покинув сімю в 2011 році, з того часу будь-якої участі в утриманні, вихованні дитини не приймає, а з початку 2014 року звязок з ним взагалі втрачено. Ці пояснення знаходять підтвердження матеріалами справи. Так, позивач, разом з дитиною постійно проживають за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом від 13.02.2017р., що складений представниками балансоутримувача будинку за результатами опиту сусідів позивача. Згідно з актом відповідач за даною адресою ніколи не проживав. За інформацією директора ЗОШ № 120 м. Кривого Рогу, [PERSON] навчається в 2-Б класі школи, за час навчання батько дитини в школі жодного разу не зявлявся, на звязок з класним керівником не виходив, вихованням, навчанням дитини займається виключно мати. Крім того, відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, що визначені Саксаганським районним судом м. Кривий Ріг, на що вказує постанова держвиконавця від 06.07.2015. Наведені обставини в сукупності, вказують на те, що [PERSON] свідомо усунувся від утримання та виховання дитини. Згідно з ч.4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктом 2 ч.1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За таких фактів, відповідних їм правовідносин, з урахуванням відсутності заперечень відповідача, суд знаходить за можливе та необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], тим самим задовольнити позов. Питання про перерозподіл судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

[PERSON] в березні 2017 року заявила позов до [PERSON] про розірвання шлюбу, що був укладений між ними. Від позивача надійшла заява, за якою на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Відповідач також подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у шлюбі з 24.09.2011 року (а.с.2), від шлюбу мають сина [PERSON], який народився [INFO] року (а.с.3). За позовною заявою, сторони з грудня 2016 року проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, дитина залишилась з матір?ю, сторони досягли угоди щодо утрнимання дитини, майнового спору не має. За таких обставин, суд знаходить існування шлюбу формальним та таким, що суперечить інтересам сторін, а тому він підлягає розірванню на підставі ст.ст. 105, 112 СК України. Питання перерозподілу судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

[PERSON] в березні 2017 року заявила позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що відповідач понад 6 місяців без поважних на те причин не проживає за місцем своєї реєстрації. [PERSON] подала заяву, за якою на вимогах позову наполягає, просить задовольнити позов за підстав, наведених в позовній заяві, розглянути справу без її участі, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечує. Відповідач в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся за останнім відомим місцем реєстрації. Треті особи в суд також не з'явились. Оскільки, у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, то суд знаходить за можливе постановити заочне рішення за наявних доказів. Судом встановлено таке. Згідно ордеру на жиле приміщення [NUMBER] виданого [PERSON] 14.12.1993 р. останньому було надано у користування 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] на сім'ю із чотирьох чоловік: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. За довідкою від 10.02.2017 року (ф. 3), квартира [ADDRESS] неприватизована, будинок перебуває на балансі комунального концерну «Центр Комунального Сервісу», наймачем квартири був [PERSON], який помер [INFO] (а.с.5), разом з позивачем в квартирі зареєстрований також відповідач по справі [PERSON] Відповідно до ч. 1 статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Позивач стверджує, що відповідач з липня 2015 року за місцем реєстрації не проживає. Ці доводи позивача знайшли своє підтвердження актами від 15.12.2016 р., 26.01.2016 р., 03.03.2017 р. (а.с. 9-11), що складені працівниками організації, яка обслуговує будинок [ADDRESS] ОСББ «Біличі», шляхом огляду квартири та опиту сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], та даними, що наведені в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 12.08.2016 р. (а.с.8). За таких обставин, відсутності заперечень відповідача, суд приходить до висновку, що [PERSON] більше ніж 6 місяців не проживає за місцем своєї реєстрації, без поважних на те причин, а тому на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України їх слід визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Отже, позов підлягає задоволенню. Питання перерозподілу судових витрат позивачами не порушувалось. На підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

[PERSON] в березні 2017 року заявила позов про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно їх сина [PERSON], [INFO] Вимоги мотивовані тим, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. [PERSON] подала заяву, за якою на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечувала. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, заперечень до позову не надходило. Третя особа свого представника в суд не направили. Оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, то суд вважає за можливе постановити заочне рішення на наявних доказах. Судом встановлено таке. Сторони, як це вбачається з рішення Білогірського районного суду АР Крим від 02.09.2013р., перебували в шлюбі з травня року по серпень 2013 року. В цьму шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. Після розірвання шлюбу, дитина залишилась з матірю, на батька рішенням Білогірського районного суду АР Крим від 25.11.2009 року покладено аліменти на утримання дитини в сумі 350 грн., щомісячно. Статтею 150 Сімейного кодексу Українивстановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За позовною заявою, відповідач з 2011 року будь-якої участі в утриманні, вихованні дитини не приймає, аліментні зобовязання не виконує, веде аморальний спосіб життя (пиячить, бродяжничає), з початку 2014 року на звязок з позивачем та дитиною взагалі не виходив. Згідно з ч.4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктом 2 ч.1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За таких фактів та відповідних їм правовідносинам, з урахуванням відсутності заперечень відповідача, суд знаходить за можливе задовольнити позов, позбавивши [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], тим самим задовольнити позов. Питання про перерозподіл судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: approved