Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] 28 червня 2021 року засобами поштового зв`язку направив до суду позовну заяву до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який надійшов до суду 06 липня 2021 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2021 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року розгляд справи було відкладено на 01 листопада 2021 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року судовий розгляд справи було відкладено і призначено дату розгляду на 01 грудня 2021 року. Позивач у своєму позові посилався на те, що на підставі договору дарування квартири від 12 липня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 2641, він є власником квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано у встановленому порядку у КП «ДМБТІ». Позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2013 року було розірвано. 09 вересня 2017 року він уклав шлюб з [PERSON] , від якого мають двох малолітніх дітей. Відповідач у спірній квартирі не проживає з 27 березня 2013 року, її речей в ній немає, комунальні послуги вона не сплачує, поточний ремонт не здійснює. На теперішній час в спірній квартирі ніхто не проживає, фактичне місце проживання відповідача йому невідоме. З грудня 2012 року він декілька разів звертався до відповідача з проханням знятися з реєстрації у спірній квартирі, вона обіцяла у добровільному порядку знятися з реєстрації, але на теперішній час цього не зробила, спілкування уникає. Позивач у своїх позовних вимогах просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідачеві [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У своїй заяві до суду від 15 жовтня 2021 року, яка надійшла до суду 01 листопада 2021 року, відповідач позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 12 липня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 2641, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 11), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 11 оберт). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2013 року шлюб між позивачем і [PERSON] було розірвано (а.с. 15). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2013 року із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти (а.с. 16). 09 вересня 2017 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (а.с. 17), від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с. 18), та [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Право користування чужим майном передбачено у положеннях ст. ст. 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи вищевказане, а також те, що відповідач не є співвласником квартири [ADDRESS] , у ній не проживає, її речей у квартирі, належній позивачеві, немає, проти задоволення позовних вимог не заперечує, суд приходить висновку про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а відтак і про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 908 гривень 00 коп. (а.с. 1), який з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved