Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

[PERSON] 29 серпня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ТОВ НВП «Южспецхіммаш» про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з претензії Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпропетровська від 18 липня 2013 року дізнався про те, що позивач нібито на підставі трудової угоди від 20 вересня 2012 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем за сумісництвом з 20 вересня 2012 року по 31 грудня 2012 року. Однак позивач ніколи не працював у ТОВ НВП «Южспецхіммаш». Позивач просив суд визнати недійсною з моменту укладання трудову угоду № 13 від 20 вересня 2012 року між позивачем та ТОВ НВП «Южспецхіммаш». Представник позивача за договором про надання правової допомоги [PERSON] надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник ТОВ НВП «Южспецхіммаш» надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 06 грудня 2013 року до суду надійшла заява ТОВ НВП «Южспецхіммаш» про визнання позову (а.с. 29-30). Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивачу з претензії Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпропетровська за вих. № 2488 від 18 липня 2013 року стало відомо про те, що він нібито на підставі трудової угоди № 13 від 20 вересня 2012 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем за сумісництвом з 20 вересня 2012 року по 31 грудня 2012 року (а.с. 4-5). Однак, як було встановлено в судовому засіданні, позивач в ТОВ НВП «Южспецхіммаш» ніколи не працював. Згідно довідки Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 20» від 25 липня 2013 року [PERSON] у період з 15 вересня 2012 року по 30 жовтня 2012 року тимчасово мешкав за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Тобто, позивач не міг працювати в ТОВ НВП «Южспецхіммаш» з 20 вересня 2012 року по 31 грудня 2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, законні, повністю доведені, а, отже, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved