Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

[PERSON] 21.10.2015 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича за участі третьої особи - Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про захист прав споживачів та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Вказала, що виконавчий напис №11461 від 07.09.2015 року вважає таким, що не підлягає виконанню, з огляду на те, що виконавчий напис вчинено з порушенням встановленої процедури. Вказує, що кредитний договір не був нотаріально посвідчений, а заборгованість перед банком не є безспірною, адже банк 19.08.2015 року звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості. Справа надійшла до провадження судді Тарасова А.В. та ухвалою суду від 26.10.2015 року провадження у справі відкрите. 21.03.2017 року до суду надійшли заперечення представника ПАТ «Альфа-Банк» на позов [PERSON], згідно яких просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що документи, що встановлюють безспірність заборгованості чітко передбачені законодавством, застереження щодо неможливості вчинення виконавчого напису при наявності спору або оскаржені тих чи інших документів немає, такі документи були подані до нотаріуса, тому заборгованість є безспірною. Вказує, що жодних порушень ні зі сторони нотаріуса ні зі сторони банку вчинено не було, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі розпорядження керівника апарату суду №417/18 від 31.01.2018 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. Ухвалою суду від 01.02.2018 року справа прийнята до провадження судді. Ухвалою суду від 22.05.2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача у судове засідання. Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду [PERSON] подала апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої Постановою Апеляційного суду Одеської області від 05.12.2018 року ухвалу суду від 22.05.2018 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду. Справа повернулася до суду першої інстанції та ухвалою суду від 20.12.2018 року прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 15.01.2019 року. Ухвалою суду від 15.01.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 31.01.2019 року. У судове засідання 31.01.2019 року сторони не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. надійшов лист, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позову та вказав, що нотаріус не може бути відповідачем по справі, а пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною вимогою для відмови в задоволенні позову. Справу просив розглядати за його відсутності. Від представника ПАТ «Альфа-банк» Борщенко К.Ю. надійшла до суду 31.01.2019 року заява про відкладення розгляду справи, мотивована тим, що представник бере участь в іншому судовому процесі, проте, суд відмовляє у задоволенні даної заяви, адже доказів поважності причин неявки до заяви не додано. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] 23.07.2008 року було укладено кредитний договір №1503/0708/55-033, згідно з умовами якого [PERSON] надано кредит у розмірі 300 000 доларів США на строк по 23.07.2018 року включно під 11,90% річних (т.1 а.с.5, 102). Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У забезпечення виконання зобов'язання між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] 23.07.2008 року було укладено Іпотечний договір №1503/0708/55-033-Z-1, відповідно до умов якого було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.99). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 15.06.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та публічним акціонерним товариством «Альфа-банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги (т.1 а.с. 107-119). З витягу з Договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року вбачається, що право вимоги за кредитним договором боржником за яким є [PERSON] було відступлено ПАТ «Альфа-банк» (т. 1 а.с.120). ПАТ «Альфа-банк» надсилав 29.07.2015 року на адресу [PERSON] вимогу про усунення порушень, вимогу про добровільне виселення (т.1 а.с.121) 07.09.2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-банк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. з заявою про вчинення виконавчого напису (т. 1 а.с.97-98). З розрахунку заборгованості за кредитом у валюті (т.1 а.с.125) вбачається, що загальна заборгованість за кредитом становить 3 714 175,65 грн. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем 07.08.2015 року було зроблено виконавчий напис, яким запропонував звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.96). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава14 Закону України «Про нотаріат» та Глава16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Нотаріусом при вчиненні виконавчого напису було дотримано відповідну процедуру, а новий іпотекодавець, яким є ПА «Альфа-банк» подав всі необхідні документи. Наявність заборгованості підтверджується матеріалами справи, а позивач на підтвердження спірності заборгованості жодного доказу не надав. Ухвала про відкриття провадження у справі №522/17218/15-ц за позовом ПАТ «Альфа-банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.09.2015 року вчинена вже після того як було вчинено виконавчий напис, тому не є доказом відсутності безспірності заборгованості. Посилання позивача на те, що вона не отримувала кредит у ПАТ «Альфа-банк» не приймаються судом до уваги, адже встановлено, що ПАТ «Альфа-банк» отримало право вимоги до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Також суд відхиляє твердження позивача стосовно того, що кредитний договір не був нотаріально посвідчений. Вимоги щодо нотаріального посвідчення кредитного договору законодавством не передбачені. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, адже нотаріус вчинив виконавчий напис з додержанням приписів законодавства, безспірність заборгованості не спростована відповідачем, інші доводи позивача не знайшли свого підтвердження. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed