Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

[PERSON] 12.03.2018 року звернувся до суду з позовом у якому просить зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні з донькою [PERSON], [INFO], і визначити способи участі у спілкуванні та вихованні дитини, встановивши систематичні побачення з донькою у першу та третю суботу місяця та в день народження дитини з 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. Позовні вимоги мотивує тим, що 05.06.1998 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. 19 квітня 2016 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. Від шлюбу з відповідачкою мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На даний час донька [PERSON], [INFO] року проживає разом зі своєю матір'ю. Позивач вказує, що після того як вони з відповідачкою вирішили розлучитися, остання усілякими способами перешкоджає його спілкуванню з дитиною, що проявляється у тому, що останні чотири місці він майже кожного дня телефонував до відповідачки з метою домовитися про час коли він зможе спілкуватися з дитиною, на що [PERSON] повідомляла, що він більше ніколи не спілкуватиметься з донькою. На неодноразові прохання надати можливість бачитися з дитиною відповідачка відмовляла. Зазначає, що він розуміє свій батьківський обов'язок приймати участь у вихованні дитини та має бажання виховувати свою дитину і спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 18-19). 17 травня 2018 року [PERSON] в особі представника [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської РДА в м. Києві про позбавлення батьківських прав (а.с. 48-54). Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що ще до народження другої доньки [PERSON] почав систематично зловживати спиртними напоями, при цьому, коли він дізнався про вагітність другою донькою, то вимагав зробити аборт, а в разі відмови погрожував зробити його самостійно шляхом отруєння медикаментами. В подальшому споживання [PERSON] алкогольних напоїв стало систематичним, а саме алкогольні напої вживалися вдома в присутності дітей, після чого часто чинив насильство, наносячи їй при дітях побої, відштовхував дітей коли вони намагалися її захистити, залякував дітей фізичною розправою, кричав на них, вимикав світло протягом дня, не давав їм спати, обливаючи їх рідиною та вмикаючи світло серед ночі, забороняв їм їсти та інше. Також зазначає, що [PERSON] довів сім'ю до зубожіння, витрачаючи всі гроші на алкоголь. В подальшому оскільки ситуація тільки погіршувалася вона була вимушена вивезти дітей із спільної квартири. [PERSON] постійно ігнорував виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, не цікавився їх долею, життям, не пускав їх до спільного житла аби забрати власні речі. Також не брав жодної участі у вихованні дітей та до останнього моменту не мав бажання бачитися з ними доти поки нею не було подано позов про поділ майна, в тому числі спільної квартири. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.05.2018 року вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею (а.с. 84-85). 17 травня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу якою витребувано від Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації висновок щодо визначення [PERSON] способу участі у спілкування та вихованні малолітньої дитини [PERSON], [INFO], та висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 89-91). Ухвалою суду від 28 вересня 2018 року задоволено клопотання представника [PERSON] [PERSON] про виклик свідків (а.с. 140, 141). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.09.2018 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 149-150). В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON], який є відповідачем за зустрічним позовом, підтримав поданий ним позов та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову у зв'язку із його необґрунтованістю. Пояснив, що він хоче хоча б раз на місяць бачитись з донькою [PERSON]. 01.02.2016 року в обід відповідачка прийшла у квартиру [ADDRESS], де вони всі разом жили, викликала поліцейських, забрала дітей та поїхала. Він був у тверезому стані, спиртним не зловживає. З того часу йому не відомо де живе відповідачка. Старша донька на боці матері, бо рахує, що відповідачку він ображав, хоча між ними були лише розбіжності та суперечки. Менша донька дуже добре до нього відноситься. Аліменти він сплачує зі своєї пенсії за виконавчим листом, розмір якої мінімальний, тому й утворилась заборгованість по аліментам. Відповідачка за первісним позовом [PERSON], яка є позивачкою за зустрічним позовом, просила задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову. Пояснила, що діти не хочуть спілкуватися з батьком, який не приймав участі в житті дітей, таке спілкування є небезпечним і зашкодить інтересам дівчат. Вона 12.02.2016 р. пішла від позивача, тоді старша дитина їй подзвонила, що позивач в нетверезому стані, у квартирі все перевернув, шукав гроші, говорив, що вони їх украли. Вона викликала поліцію, забрала дітей і речі та переїхала до сестри, у подальшому стала жити в друзів. За час спільного проживання позивач пив, бив її, принижував, ображав, коли вона завагітніла меншою дитиною, то примушував зробити аборт, ніякої допомоги не надавав, весь час влаштовував сварки. 31.12.2015 року в присутності дітей позивач вдарив її пляшкою по голові. Коли проживали разом і під час сварок старша донька ставала на її захист, то позивач обливав її водою. Для дитини було травмою коли батько намагався з нею зустрітися, донька ходила до психолога, була роздратована, заїкалась. У меншої доньки була затримка розвитку мовлення, займалася з логопедом. В кінці травня 2016 року вона зі старшою донькою повернулася жити в квартиру до позивача, [PERSON] жила у її батьків в м. Прилуки. Тоді позивач старшій доньці не давав брати продукти, скрізь поставив замки, відключав світло, викидав речі, на дверях зламав ручки, серед ночі поливав дочку рідиною, виганяв, що його квартира, ображав. Сварки, скандали, приниження продовжувались з боку позивача весь час. У листопаді 2016 року позивач її побив, після чого вона два тижні перебувала на лікарняному та у грудні 2016 р з донькою пішли з квартири. За весь час позивач лише один раз сплатив аліменти в 2016 р. в сумі 500 грн. Відповідач травмує психіку дітей. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Ємельяненко О.М. в судовому засіданні підтримала складені органом опіки та піклування висновки з приводу розв'язання спору, пояснила, що позивач [PERSON] важко хворий, можливо усвідомив свою попередню негативну поведінку, тому потрібно йому надати можливість виправитись та налагодити спілкування з дітьми. У подальшому після оголошення судом перерви представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином, суду подавала заяву з проханням розглянути справу без участі їхнього представника та прийняти рішення з урахуванням якнайкращих інтересів дітей та чинного законодавства України. Суд вислухавши пояснення сторін по справі, представника [PERSON], допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1998 року, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2016 року (а.с. 56, 57). Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 9, 10). Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року, (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частинами першою-третьою ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За нормою частин першою та другою ст. 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. Як убачається із Висновку Органу опіки та піклування Дніпровської РДА в м. Києві щодо участі батька у вихованні малолітньої дитини від 17.08.2018 року № 7577/41/3/103, протягом липня 2018 року психологом Дніпровського районного в м. Києві Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді з малолітньою [PERSON], [INFO] проводилася психолого-діагностична робота. Відповідно до інформаційної довідки про психологічний стан малолітньої на момент обстеження, при спілкуванні спеціаліста з дитиною було з'ясовано, що свого батька [PERSON] не пригадує, або дуже епізодично, і що викликає це неприємні спогади. Оскільки згадка про спілкування з батьком несе травмуючий ефект - спілкування з [PERSON] важливо максимально обмежити, у зв'язку з тим, що дії батька відносно дітей і дружини мали аб'юзивний (насильницький) характер. Відповідно даного висновку Орган опіки та піклування Дніпровської РДА в м. Києві вважає за можливе визначити участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої доньки [PERSON], [INFO], один раз на місяць за бажанням дитини (а.с. 135, 136). За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, позивачем за первісним позовом не надано жодних доказів, що підтверджують неправомірні дії відповідачки, які пов'язані зі створенням перешкод у спілкуванні батька з малолітньою донькою, у зв'язку з чим заявлені вимоги щодо зобов'язання відповідачку усунути перешкоди у спілкуванні з донькою [PERSON] задоволенню не підлягають. Разом з тим, самостійно і добровільно сторони не можуть визначитися із спільною участю у вихованні та утриманні спільної дитини [PERSON], а тому порушено питання про участь у вихованні і вільному спілкуванні з їх малолітньою донькою батька, який проживає окремо від дитини. При цьому суд враховує, що в межах даного спору, оскільки сторони проживають окремо за різними адресами, є доведеним порушення прав позивача, як батька, на спілкування з дитиною, яка мешкає з матір'ю, про що свідчить особисте звернення позивача до суду за встановленням вказаного порядку за захистом його права. Крім того, при відсутності відповідного судового рішення позивач фактично позбавлений можливості звернутися до виконавчої служби з питання контролю за додержанням відповідачкою умов вказаного рішення. Суд, установивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, враховуючи рівні права батьків на участь у вихованні дітей та виходячи з інтересів дитини, вважає за необхідне відступити від визначеного висновком органу опіки та піклування від 17.08.2018 року встановлення способу та порядку участі [PERSON] у вихованні доньки [PERSON], при цьому вважає, що позивачу за первісним позовом слід визначити, як спосіб участі у спілкуванні і вихованні малолітньої дитини [PERSON], [INFO], періодичні побачення з донькою кожної першої суботи місяця з 14.00 год. до 16.00 год. в присутності матері [PERSON] Саме такий спосіб участі батька у вихованні малолітньої дитини та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дитини, при цьому суд враховує складні обставини, які склалися між самими батьками та батьками і донькою, вік дитини, тривалі часи відсутності спілкування батька з дитиною. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави заборонити позивачу бачитись з донькою [PERSON] та виховувати її у зв'язку з негативним впливом позивача на розвиток малолітньої дитини. З приводу заявлених позовних вимог за зустрічним позовом слід зазначити наступне. Позивачка за зустрічним позовом вимоги мотивує тим, що [PERSON] систематично вживав алкогольні напої, в тому числі в присутності дітей, ображав їх, що в кінцевому результаті призвело до нездорового фізичного та психологічного стану дітей. Жодної участі у вихованні дітей [PERSON] не приймав та бачитися з дітьми бажання не мав. Також вказала, що в подальшому через поведінку [PERSON] була вимушена у зв'язку із хвилюванням за здоров'я та життя дітей виїхати із спільної квартири. Свідок [PERSON] засвідчила, що вона є матір'ю відповідачки [PERSON] Позивач жодної допомоги дітям не надавав, матеріально допомагали вони. Старша дочка [PERSON] коли були бійки, то захищала матір, через це позивач ображав дитину, жорстоко з нею поводився. [PERSON] ходила в синцях. Коли [PERSON] жила у них та їй телефонував позивач, дитина не хотіла говорити з батьком, втікала, казала, що батько поганий, бо ображає її матір, тому вона вмовляла дівчинку, щоб та порозмовляла з позивачем, хоча цього дитина не хотіла. По телефону позивач змушував [PERSON] казати, що він хороший, що вона його любить, він маніпулює дитиною. Позивач дуже жорстокий та конфліктний. В Прилуки позивач приїжджав двічі, викликав поліцію, щоб забрати дитину. Тоді вдома були відповідачка та старша онука, яку позивач обізвав нецензурними словами. Після закінчення зустрічей з батьком [PERSON] раділа, що позивач поїхав, казала, що до батька не хоче, бо він поганий, була неспокійна, трусилась. У спілкуванні позивача з дитиною перешкод вони ніколи не чинили. [PERSON] про батька ніколи не згадує. З дитинства [PERSON] дуже погано говорила, ночами схвачувалась, кричала, була перелякана, коли жила у них поведінка дитини була тривожна, проявлялась нервозність. Вона зверталась до позивача, щоб той займався з дітьми, турбувався за них, а не грався заради своєї розваги і задоволення. Коли вони приїжджали в гості, то позивач байдуже відносився до дітей, у нього мета була напитися спиртне; [PERSON] гралася з пляшками. Свідок [PERSON] засвідчила, що вона близько 20 років знає сторін по справі, дружили сім'ями. Коли [PERSON] жила зі своїм чоловіком останній сильно вживав спиртне, відповідачка [PERSON] була побита, ходила з синцями. Піднімав позивач на відповідачку руки також коли та завагітніла другою дитиною, вимагав, щоб [PERSON] позбавилась дитини. Взимку 2016 року [PERSON] звернулась до неї за допомогою коли чоловік її черговий раз побив. Тоді до кінця весни 2016 року відповідачка зі старшою донькою жила у них. 4-5 років тому вона (свідок) зі своєю донькою були в гостях на дні народження у [PERSON]. Тоді позивач накинувся на [PERSON], на всіх кричав, виганяв, [PERSON] почав закривати, через що її дитина злякалась. Коли [PERSON] жила в них, то позивач нічим не допомагав, лише часто телефонував і погрожував відповідачці і дитині, щоб ті нічого не казали. [PERSON] дуже вживав алкоголь, на який витрачав всі кошти. Останні п'ять років позивач став дуже агресивним, вживав алкоголь, його агресія проявляється в фізичному насильстві, дітьми не займався взагалі. В маленької [PERSON] були проблеми з мовою та спілкуванням, чогось дитина боялась, на звернення позивача реагувала нервово, плакала, істерикувала, хоча на той час не розмовляла, просилася на руки до матері, заспокоювалася лише на руках у відповідачки. До [PERSON] позивач ставиться з роздратованістю і неповагою. Коли вони жили в них [PERSON] просила батька купити щось до школи, але позивач говорив, що то їхні проблеми. Свідок [PERSON] засвідчила, що знає сторін десь з 2006 року, є хрещеною матір'ю [PERSON] Позивач дуже ображав свою дружину, бив, знищував морально, через що страдали діти. Життям своїх доньок позивач ніколи не цікався. Коли відпочивали на морі, то за дітьми не дивився, пив пиво по кафе. [PERSON] не могла вчити уроки, бо позивач відключав світло, не давав їсти. У 2014-2015 р.р у її присутності позивач кричав на [PERSON], ображав останню, через що [PERSON] плакала, тоді позивач обзивав дітей, принижував у розмовах [PERSON]. Коли вона приходила до сторін по справі, то позивач весь час був або п'яний, або напідпитку, тверезим його бачила мало. Відповідачці позивач говорив, що то її діти, то нехай вона їх і годує сама. Кухонні тумбочки позивач закривав від старшої доньки та відповідачки на замок, в холодильнику на своїх полицях продукти не дозволяв брати нікому, аліменти не платить. Позивач моральний та фізичний садист, поведінка його агресивна. Свідок [PERSON], яка є донькою сторін по справі, пояснила, що з батьком живуть окремо з кінця 2016 року за іншою адресою, на даний час орендують квартиру. З дитинства батько влаштовував сварки, у неї на очах в нетверезому стані бив матір, при цьому вона свою матір захищала, що позивачу не подобалось, через це з останнім у неї почались конфлікти. Її батько дуже пиячив, себе не контролював, ховав від них продукти. Батько до неї відноситься добре, проте участь у вихованні не приймав, в навчанні не хотів допомагати. На збори в школу приходила тільки матір. Батько з ними не зустрічався два роки. Коли вони переїхали за іншою адресою десь у лютому 2016 року разів зо два батько приходив до неї під школу, з нею хотів поговорити, але вона тоді на це не мала часу. В кінці 2016 року батько дав їй 50 чи 100 грн., щоб вона пішла з меншою сестрою в торговий розважальний центр. Свою адресу проживання вони батьку не повідомляють. У поданому на зустрічну позовну заяву відзиві від 17.05.2018 року відповідач [PERSON] заперечує проти заявлених позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність (а.с. 38-41). Також вказує, що він розуміє свій батьківський обов'язок приймати участь у вихованні малолітньої дитини, бажає її виховувати, утримувати та спілкуватися з донькою. Зазначає, що на неодноразові прохання надати можливість бачитися з дитиною отримував відмови, [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, а наведені нею твердження не відповідають дійсності. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За нормою ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Як убачається із Висновку органу опіки та піклування Дніпровської РДА в м. Києві про недоцільність позбавлення батьківських прав від 17.08.2018 року № 7578/41/3/103, будучи присутнім на засіданні комісії [PERSON] категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав та пояснив, що він бажає спілкуватися з доньками, бачитися та проводити з ними час, брати участь у їх вихованні та утриманні, однак йому чиняться перешкоди. Вказаним висновком визначено недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 133, 134). Надані позивачкою за зустрічним позовом висновки складені співробітниками поліції за результатами перевірок за заявами [PERSON] та покази свідків, як підстави для задоволення зустрічного позову, суд прийняти до уваги не може, оскільки перелік підстав для позбавлення особи батьківських прав визначений у вищенаведеній ст. 164 СК України, при цьому з наданих доказів убачаються наявні конфлікти, які виникали саме між сторонами у справі, суду не доведено жорстокого поводження [PERSON] з дітьми, відповідач за зустрічним позовом хоче брати участь у виконанні своїх обов'язків по вихованню дітей, намагався з ними зустрітися; наявна заборгованість по аліментам також не являється достатньою та виключною підставою для позбавлення батьківських прав, до того ж [PERSON] отримує пенсію, як інвалід 2 групи загального захворювання, що підтверджується його пенсійним посвідченням. Відповідач при цьому пояснив, що виконавчий лист знаходиться в органі пенсійного фонду та з його пенсійних виплат утримуються аліменти. З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що первісний позов слід задовольнити частково, зустрічний позов задоволенню не підлягає. Позивач за первісним позовом звільнений від сплати судового збору відповідно положень пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та судових витрат у даній справі ним не заявлялось. За нормою частини 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, судові витрати покладаються на позивачку за зустрічним позовом.

Outcome: partial