Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

[PERSON] в травні 2015р. звернувся до суду з позовною заявою [PERSON] про визнання квартири за адресою м.Одеса [ADDRESS] об'єктом спільної власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на слідуючи обставини: що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.06.1989р. , але 19.03.2013р. відповідачка подала до суду позов про розірвання шлюбу, та який рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12.06.2013р. було розірвано. Право власності на спірну квартиру відповідачка отримала 01.03.2011р. згідно договору дарування, заг. пл..24,6 кв.м., але на той час це було нежитлове приміщення. 04.07.2012р. вказане нежитлове приміщення набуло статусу житлової квартири згідно свідоцтва про право власності на квартиру в результаті переобладнання, перепланування, капітального ремонту, яке здійснювалось спільно подружжям. Таким чином майно повністю збільшилось у своїй вартості внаслідок праці подружжя. В судове засідання позивач та його представник-Богатнов, повністю підтримали позовні вимоги з викладених в позові підстав та просили позов задовольнити. При цьому пояснивши, що дійсно з 25.12.2011р. позивач не проживає с спірній квартирі, але квартира була придбана в березні 2011р. і одразу ж вони почали проводити ремонтні роботи в ній за сумісні зберігання і всі роботи були завершені за 9 місяців , хоча будь-яких доказів про це вони не мають , після чого позивач і пішов з сім'ї. Основну частину ремонтних робіт виконав сам позивач. В останні роки позивач дійсно працював вчителем і його зарплатня складала 1200-1300 грн. Також в судовому засідання позивач визнав факт того, що коли він пішов в грудні 2011 р. з сім'ї, то він забрав з собою 4000 доларів США і 1000 євро. Їх старша дочка працювала за кордоном та заробила деякі кошти які вона віддала позивачці. Він заперечував факт витрати коштів дочки при здійснені ремонтних робіт. Представник відповідачки-[PERSON]., позовні вимоги повністю не визнав та просив відмовити у позові, посилаючись на слідуюче: 01.03.2011р. відповідачка набула право власності на нежитлове приміщення другого поверху за адресою [ADDRESS] пл. 24,6 кв.м. на підставі договору дарування, яке було реконструйоване та 04.07.2012р. в житлову квартиру №21 та зареєстровано 19.07.2012р. Проте згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12.06.2013р. про розірвання шлюбу встановлено, що 25.12.2011р. позивач викравши значну суму коштів покинув квартиру та більше в спірній квартирі не з'являвся. Від шлюбу у сторін троє дітей, один з яких є неповнолітнім сином, з якими позивач не спілкується та не допомагає. Таким чином позивач був відсутній в квартирі в цей час так як з 25.12.2011р. він не проживає в квартирі, тому він не міг проводити в ній ремонтні роботи з грудня 2011р. по червень 2013р.( на час розлучення). Належних доказів про те що саме він проводив в квартирі ремонті роботи позивач не надав. До того ж позивач не мав постійного стабільного заробітку тривалий час і до виїзду з квартири та уходу з сім'ї, працював вчителем інформатики та отримував зарплатню 1000-1200 грн., а усі витрати по дому та при здійснені реконструкції здійснювала відповідачка за власні кошти та кошти своєї доньки Василіси, яка працювала за кордоном та яка на теперішній час проживає в спірній квартирі. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, судового експерта, розглянувши матеріали справи, вивчивши заяву та додані до неї документи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 03.06.1989р. , від якого мають трьох дітей. Згідно договору дарування від 01.03.2011р. [PERSON] отримала в дар 6/25 та 19/25 нежитлових приміщень другого поверху [ADDRESS] Вказане нежитлове приміщення було реконструйовано в житлове та відповідно до свідоцтва про право власності від 04 липня 2012р. видане на ім'я [PERSON] приміщення набуло статусу квартири 321 в цьому ж будинку, яка складається з житл. пл.. 12,8 кв. та заг. пл.. 24,7 кв.(а.с.11). Згідно технічного паспорту від 02.04.2012р. вказана квартира складається з однієї житлової кімнати пл..12,8 кв.,кухні пл..4,7 кв.м.,ванної кімнати пл..3,2 кв.м., балкону пл..1,1 кв.м. Вказане свідоцтво було видано на підставі декларації ІДАБК в Одеській області про готовність об'єкту до експлуатації від 21.03.2012р., розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.05.2012р. №290. Таким чином на час оформлення спірної квартири на відповідачку сторони не підтримували подружніх стосунків. Зазначений шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12.06.2013р. за позовом [PERSON] (справа №2/522/7353/13). Вказаним рішенням суду встановлено, що [PERSON] 25.12.2011р. виїхав з квартири та більше в родині не з'являвся, з позивачкою та дітьми не спілкується та більше 15 місяців між сторонами не ведеться спільне господарство. При цьому позивачка в своєму позові також посилалася на той факт, що відповідач в грудні 2011р. викрав певну суму коштів, не повідомивши про це нікого з родини. Крім того факт уходу з сімї [PERSON] та виїзду з спірної квартири 25.12.2011р. і забрання коштів позивач [PERSON] визнав в судовому засіданні. Згідно ст. .61 ЦПК України визнані сторонами та іншими сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того згідно ч.3 цієї статті, обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню. Згідно ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2014р. по справі проведена судова будівельно-технічна експертиза, та суду наданий відповідний висновок 35049/24 від 21.01.2015р. (а.с.72-80) , яким встановлено. що ринкова вартість спірної квартири на початок червня 2013р. складає: з хорошим технічним станом 242 000 грн., що еквівалентно 30 300 доларів США,та з задовільним технічним станом 190 800 грн.,що еквівалентно 23900 доларів США . В судовому засіданні 18.06.2015р. судовий експерт Гавриленко І.А. повністю підтримала свій висновок та пояснила що в спірній квартирі був здійснений хороший ремонт , в якій є невеликий стандартний незасклений балкон , якому вона не робила окрему оцінку, та квартира знаходиться в хорошому технічному стані. Суд зазначений висновок бере до уваги, проте вказані питання за клопотанням позивача та надані на них відповіді не впливають на суть спору, оскільки в судовому засіданні достеменно встановлено, що позивач в спірній квартирі вже не проживав з 25.12.2011р., а не з червня 2013р. Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена норма закону передбачає правові підстави визнання права власності другого з подружжя на майно внаслідок поліпшення під час шлюбу особистого майна одного з подружжя. Будь-яких належних та допустимих доказів того що реконструкція і ремонтно-будівельні роботи нежитлового приміщення в спірну житлову квартиру, здійснювались саме в період з березня 2011р. по грудень 2011р. , та таким чином на думку позивача збільшилась його вартість, внаслідок трудових або грошових затрат позивача спільно з відповідачкою та за спільні їх кошти суду не надано. Крім того фактично позивач в судовому засіданні підтвердив твердження відповідачки щодо залучення грошових коштів старшої доньки [PERSON] в підтвердження чого надана довідка банка за 2010-2012р.р. (а.с.111-112) в реконструкцію квартири шляхом їх передачі відповідачці. Також пояснення позивача спростовуються декларацією ІДАБК в Одеській області про готовність об'єкту до експлуатації від 21.03.2012р., і розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.05.2012р. №290. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст..10 п.3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу свої вимог та заперечень, а суд згідно ст..11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Згідно зі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином Позивач, свої позовні вимоги, на думку суду не довів належним чином, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз'яснював позивачу їйого права та обов'язки. Встановивши ці обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed