Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, визнання свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. При цьому позивачі зазначають, що їх мати [PERSON], яка померла [INFO] року та батько поділили між дітьми спадщину. Так свій земельний пай батько заповів [PERSON] та [PERSON], а мати заповіла свій пай - [PERSON] та [PERSON] 03 жовтня 2005 року Калинівською сільською радою був посвідчений заповіт, яким [PERSON] заповідала своє майно, а саме: земельну ділянку, площею 7,51 га, за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; майновий пай відповідно майнового сертифікату, що знаходиться в ТОВ «Колос» Іванівського району Одеської області в розмірі 2 783,82 грн. [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Після смерті матері позивачі намагались оформити право на спадщину, однак при зверненні до нотаріуса дізналися, що [PERSON] було складено новий заповіт на племінницю - [PERSON], доньку [PERSON]. Внаслідок цього позивачі не змогли прийняти спадщину. Спадкодавець в останні роки життя перебувала у край важкому стані, внаслідок хвороб вона не могла самостійно пересуватися, доглядати себе самостійно, не усвідомлювала своїх дій, часто навіть не впізнавала своїх рідних. 21 грудня 2010 року приватним нотаріусом Іванівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 2243. Відповідно до медичної карти хворої [PERSON] з КУ «Міська поліклініка №6» та відповіді з КУ «Міська поліклініка №29» [PERSON] хворіла на ряд хвороб, зокрема, пов'язаних з кровообігом серця та мозку, що могло впливати на здатність усвідомлювати свої дії під час складання заповіту. За викладених обставин, позивачі вважають, що [PERSON] не усвідомлювала своїх дій в момент складання нового заповіту, а тому на підставі ч.2 ст. 1257 ЦК України є підстави для визнання заповіту недійсним. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися надали до суду заяву в якій просили задовольнити позовні вимоги та розглядати справу у їх відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явилася про причини своєї неявки суд не повідомила проте направила поштою до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги позивачів визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, просить розглядати справу у її відсутність. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Виходячи з ст.16 ЦК України суд може визнати право особи або захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1, 2 ст.1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1270 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Вирішуючи справу

Outcome: approved