Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку №24 по вул.Московська в с.ВоронкиВолодимирецького району, та договору дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га, за цією ж адресою, які укладено 02.04.2014 року, а також про скасування державної реєстрації права власності на вказаний будинок та земельну ділянку за обдарованим [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог вказували, що волевиявлення [PERSON] не було спрямовано на укладення договору дарування будинку та земельної ділянки, який саме договір посвідчила приватний нотаріус, він не знав, оскільки в силу похилого віку та незадовільного стану здоровя не ознайомився з договором і не зрозумів змісту правочину. Крім того, на час укладення оспорюваних договорів [PERSON] не був власником цілого житлового будинку №24 по вул.Московській в с.Воронки Володимирецького району, оскільки ? частину цього будинку успадкував після смерті матері позивач [PERSON] Будучи допитаним в судовому засіданні за правилами допиту свідка, під присягою, [PERSON] пояснив, що спірний будинок в с.Воронки Володимирецького району збудував він разом з дружиною, в цьому будинку вони постійно проживали, і після смерті дружини сам [PERSON] теж проживав в цьому будинку. Декілька років тому назад [PERSON] склав заповіт у користь свого сина [PERSON], який є відповідачем по справі, оскільки бажав, щоби будинок після його смерті залишився [PERSON]. Після смерті дружини стан здоровя [PERSON] погіршився, він не може сам себе обслуговувати, є інвалідом і потребує постійного стороннього догляду. Коли він гостював у [PERSON] в смт.Володимирець, то [PERSON] возив його до нотаріуса і там він підписував якісь документи, на думку позивача [PERSON] для подальшого оформлення заповіту. Які саме документи він підписував, позивач пояснити не може, їх тексту не читав, оскільки погано бачить, а лише розписався там, де показала нотаріус. В даний час він проживає в сімї свого сина [PERSON], який є другим позивачем по справі. [PERSON] викликали на суд, і після суду він розповів [PERSON], що будинок в с.Воронки вже належить [PERSON], так йому стало відомо про договір дарування. Разом з тим, дарувати цей будинок він не бажав і не бажає, оскільки хоче дожити в ньому до смерті. Просив задовольнити позов та визнати недійсними договори дарування, повернути йому будинок. Позивач [PERSON] в судовому засіданні під присягою пояснив, що житловий будинок в с.Воронки по вул..Московська, 24 належав його батькам, він та інші діти подружжя народились та проживали в цьому будинку. Коли в 2012 році померла мати, в будинку жив батько, а також був зареєстрованим і позивач [PERSON], тому він вважає, що прийняв спадщину після смерті матері. В листопаді 2015 року брат [PERSON] звернувся до суду про виселення [PERSON], і з позову йому стало відомо, що батько переписав, тобто подарував будинок брату. На його запитання батько заперечив укладення договору дарування, повідомив, що склав в користь [PERSON] заповіт сім-вісім років тому назад. Просив задоволити позов та скасувати договори дарування. Відповідач [PERSON] заперечив проти позову та будучи допитаним під присягою за правилами допиту свідків пояснив, щойого батько [PERSON] завжди висловлював своє бажання залишити будинок саме йому, сину [PERSON], для цього батько декілька років тому назад склав на нього заповіт. Він в свою чергу доглядав батька і допомагав йому у всьому. Через деякий час, побоюючись, що після смерті батька, інші брати та сестри будуть перешкоджати йому у оформленні спадщини, він підготував всі документи на будинок та ділянку, і запропонував батькові підписати договір дарування, на що той погодився. Тоді він привіз батька до нотаріуса, яка підготувала всі необхідні документи, і батько їх підписав. Вважає, що батько в даний час змінив своє ставлення до договору дарування під тиском інших своїх дітей, просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус [PERSON] заперечила проти позову та пояснила, що позивач [PERSON] особисто та в її присутності ознайомився з договорами дарування житлового будинку та земельної ділянки, які в даний час оспорюються, та особисто підписав їх. Документи для укладення договору дійсно збирав обдарований відповідач [PERSON], дарителя вона вперше побачила в день підписання договору, однак розяснила йому зміст договорів. Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 02 квітня 2014 року в смт.Володимирець Рівненської області [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар житловий будинок №24 по вул.Московській в с.Воронки Володимирецького району, а також земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Ці договори дарування посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та внесено до реєстру договір дарування будинку під №491, а договір дарування земельної ділянки під №492. Також встановлено, що право власності на вказаний будинок та земельну ділянку на час укладення оспорюваних договорів посвідчувалось свідоцтвом про право власності, виданим виконавчим комітетом Воронківської сільської ради та Державним актом серії ЯК №017581. Разом з тим,в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок №24 по вул.Московській в с.Воронки Володимирецького району був придбаний подружжям КубайУляном та Марією під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі. Дану обставину визнали сторони по справі, крім того, вона підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану, з якого вбачається, що шлюб між подружжям [PERSON] укладено 16.07.1956 року, та технічним паспортом житлового будинку, з якого вбачається, що будинок та надвірні господарські споруди збудовано в 1960 році. Таким чином, вказаний житловий будинок у відповідності до приписів ст.60 Сімейного Кодексу України та ст.22 Кодексу України про шлюб та сімю, який діяв до 01.01.2004 року, належав до спільного майна подружжя [PERSON], і перебував у їх спільній сумісній власності з рівними частками кожного з подружжя. Також встановлено, що 07.06.2012 року [PERSON] померла, і після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила ? частина житлового будинку №24 по вул.Московській в с.Воронки Володимирецького району. Вказану спадщину у відповідності до правил ч.3 ст.1268 ЦК України прийняв спадкоємець за законом позивач [PERSON]- чоловік померлої, який був зареєстрованим і постійно проживав разом з дружиною. Що стосується прийняття спадщини після смерті матері позивачем [PERSON], то дану обставину суд вважає недоведеною, оскільки на час смерті [PERSON] він хоча і був зареєстрованим в житловому будинку батьків, однак не проживав у ньому з 2006 року. Ця обставина підтверджується як поясненнями сторін, так і заочним рішенням Володимирецького районного суду від 20.11.2015 року, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення для сторін та суду у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України. Виходячи зі змісту ч.3 ст.1268 ЦК України та правових позицій, висловлених Верховним Судом України у справах №6-27745св08 від 11.03.2009 року та №6-7165св09 від 03.11.2010 року, суд приходить до висновку, що саме постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем, а не лише їх реєс трація за однією адресою, є підставою визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину. З урахуванням викладеного, на час укладення оспорюваного договору дарування житловий будинок з надвірними спорудами №24 по вул.Московській в с.Воронки Володимирецького району належав позивачу [PERSON], і твердження позивача [PERSON] про порушення цим договором його майнових прав, на думку суду, не доведені. Разом з тим, сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що оспорювані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладені всупереч волі дарувальника та внаслідок його помилки. Так, у відповідності до ст.717 Цивільного Кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається зі ст.204 Цивільного Кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). У відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 3\~ст. 203 ЦК України. Згідно із ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У відповідності до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі №6-202цс від 21.10.2015 року, виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими\~\~обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. В судовому засіданні сторони визнали та підтвердили в поясненнях ту обставину, що [PERSON] склав заповіт в користь відповідача [PERSON], маючи намір залишити належне йому майно, в т.ч. і житловий будинок з земельною ділянкою синові після своєї смерті. Зокрема, [PERSON] неодноразово вказував в поясненнях, що він вже переписав будинок на сина сім-вісім років тому назад. Разом з тим, сумніваючись у правомірності заповіту, саме відповідач [PERSON] ініціював укладення іншого правочину договору дарування, для чого підготував необхідні документи та звернувся до нотаріуса. Ця обставина підтверджується поясненнями сторін та третьої особи нотаріуса. Так, в судовому засіданні [PERSON] вказувала, що збір та підготовку документів для укладення договорів здійснював саме обдарований [PERSON], в той час, коли дарителя вона вперше побачила при посвідченні договору. Даної обставини не заперечив і сам відповідач, який пояснив, що саме він оформив всі правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку, проконсультувався щодо укладення договору, домовився з нотаріусом і привіз до неї батька, коли той гостював у нього в смт.Володимирець. Позивач [PERSON] пояснив суду, що він дійсно на прохання сина [PERSON] їздив з ним до жінки-нотаріуса, яка давала йому підписувати якісь документи, на його думку для оформлення спадщини. При цьому, оглянувши в судовому засіданні договори та інші документи, укладені у звязку із посвідченням договорів, [PERSON] підтвердив, що їх підписував, однак прочитати текст документа не зміг, що викликає обґрунтовані сумніви у тому, що оспорювані договори та заяви перед підписанням дійсно були прочитані самим дарителем, як вказано у їх тексті. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно допустив помилку щодо правової природи правочину, який він вважав продовженням оформлення заповіту. При цьому суд приймає увагу вік позивача [PERSON], якому на час укладення договору виповнилось 84 роки, ту обставину, що [PERSON] є ветераном війни, інвалідом 2-ої групи, потребує постійного стороннього догляду. Спірний житловий будинок є єдиним житлом та нерухомим майном позивача, і передачі дарунку відповідачу фактично не відбулось, оскільки [PERSON] після укладенняоспорюваних договорів продовжуєволодіти будинком та земельною ділянкою, користується та утримує їх. На підставі викладеного, з урахуванням обставин укладення договору дарування, особи позивача, відносин, що склались між сторонами договорів після їх підписання, суд приходить до висновку, що на момент укладення оспорюванихдоговорів дарування 02.04.2014 року волевиявлення позивача [PERSON] не було спрямовано на безоплатне та безумовне відчуження належного йому нерухомого майна в користь сина, що свідчить про допущену позивачем помилку щодо природи правочину, його наслідків, прав та обовязків сторін, і є підставою для задоволення позову.

Outcome: approved