Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

[PERSON] , 27.04.2020 року звернувся в суд з позовом до Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про зняття арешту з нерухомого майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 2625610100150060001, площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що згідно договору купівлі-продажу від 08.05.2007 року він придбав вищевказану земельну ділянку, на яку 17.11.2009 року отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24.12.2019 року на зазначену земельну ділянку накладено арешт на підставі постанови ВДВС Тлумацького РУЮ в Івано-Франківській області про арешт майна та оголошення заборони його відчуження серії АА № 457309 від 22.10.2008 року. А тому, вважає за необхідне зняти арешт з належної йому земельної ділянки. Також просив стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Лущак Н.І. від 27.04.2020 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у ній, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження о 10 год. 00 хв. 28.05.2020 року без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Також даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив та встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Крім того, роз`яснено відповідачу, що відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву він має право пред`явити зустрічний позов. До початку розгляду справи по суті, а саме 14.05.2020 року на адресу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від представника відповідача - Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Крім того, звернув увагу на те, що позивач подав позов до неналежного відповідача - відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), не боржника та стягувача у виконавчому провадженні, в межах якого був накладений арешт на спірну земельну ділянку. Реєстрація прав позивача на земельну ділянку проведена з порушенням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень наданих судам в абзаці третьому пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено ареш, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Тобто, відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадах - особа, які передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Заявляючи вимоги про звільнення з-під арешту спірної земельної ділянки [PERSON] посилається на те, що саме він, а не [PERSON] є її законним власником на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2007 року. Аргументи заявника про порушення його прав як власника, захист яких гарантовано ст. 41 Конституції України, безпідставні, так як арешт на спірне майно було накладено держвним виконавцем відповідно до вимог законодавства України в межах виконання ухвали про забезпечення позову. Ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Лущак Н.І. від 28.05.2020 року дану цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Підготовче судове засідання по справі призначено на 09 год. 00 хв. 24.06.2020 року. До закінчення підготовчого провадження, а саме 22.06.2020 року, позивач через канцелярію суду подав клопотання, в якому просив залучити до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON] , жителя [ADDRESS] та зобов`язати відповідача Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надати належні, допустимі та достовірні докази з приводу накладення останім арешту на спірну земельну ділянку на підставі ухвали суду про забезпечення позову. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24.06.2020 року клопотання [PERSON] задоволено, залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача: [PERSON] , жителя [ADDRESS] . Витребувано від Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) належні, допустимі та достовірні докази з приводу накладення останім арешту на спірну земельну ділянку на підставі ухвали суду про забезпечення позову. Підготовче судове засідання відкладено на 13 год. 00 хв. 17.08.2020 року. 30.07.2020 року через канцелярію суду від начальника Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пшеничного Б.Я. надійшов лист-повідомлення № 10094, в якому він повідомив, що представником відділу у відзиві на позовну заяву від 14.05.2020 року допущено описку та помилково зазначено «так як арешт на спірне майно було накладено держвним виконавцем відповідно до вимог законодавства України в межах виконання ухвали про забезпечення позову». Вказав, що на даний час у відділі відсутні відомості, на підставі якого документу накладено арешт на земельну ділянку кадастровим номером 2625610100150060001, право власності на яку зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] , згідно постанови державного виконавця про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АА457309 від 22.10.2008 року. Одночасно повідомив, що відповідно до розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями сток зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. Передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню, що унеможливлює встановлення виконавчого провадження, згідно якого накладений арешт на вказану земельну ділянку. Також повідомив, що згідно бази даних Автоматизованої системи виконавчого провадження будь-яких виконавчих документів, за якими боржником є [PERSON] , на виконанні у відділі не перебуває. У зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення співвідповідача [PERSON] про розгляд справи, підготовче судове засідання 17.08.2020 року було відкладено на 11 год. 26.08.2020 року. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 26.08.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 год. 00 хв. 22.09.2020 року у приміщенні Тлумацького районного суду Івано-Франківської області. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, відповіді на відзив суду не надав, однак в позовній заяві у випадку його неявки в судове засідання, просив розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача - Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоч про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 60). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, відзиву на позовну заяву суду не надав, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 59). У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.05.2007 року між [PERSON] (продавець/відповідач) та [PERSON] (покупець/позивач) був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1363 (а.с. 3), відповідно до якого [PERSON] (відповідач) передав у власність, а [PERSON] (позивач) прийняв у власність в цілому цегляне незавершене будівництво житлового будинку готовністю 64%, земельну ділянку площею 1000 кв.м., передану для індивідуального житлового, гаражного та дачного будівництва, і земельну ділянку площею 917 кв.м., передану для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за [ADDRESS] . Відчужуваний незавершений будівництвом житловий будинок в цілому належить [PERSON] (продавцеві, відповідачу) на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 047544, виданого Тлумацькою міською радою Тлумацького району Івано-Франківської області 26.05.2004 року на підставі рішення виконкому Тлумацької міської ради від 18.12.2003 року №500, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 367 і за кадастровим № 2625610100150060001. Вищевказаний договір купівлі продажу був посвідчений приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріально округу Івано-Франківської області Вациком В.М., який в свою чергу 08.05.2007 року вніс відомості про вчинення вищевказаного правочину до Державного реєстру правочинів, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів № 3950514 від 08.05.2007 року (а.с. 4). На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 17.11.2009 року [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 988543, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010931100381, на земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2625610100:15:006:0001, що розташовану по [ADDRESS] (а.с. 5). Проте, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 194618266 від 24.12.2019 року (а.с. 6) вбачається, що об`єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер 2625610100:15:006:0001, що знаходяться по [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 04.05.2007 року, підстава виникнення права власності: акт про право власності на земельну ділянку б/н від 26.05.2004 року Тлумацької міської ради), обмежені обтяженням, накладеним постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження № АА457309 від 22.10.2008 року, виданою ВДВС Тлумацького РУЮ (правонаступником якого є відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)) (реєстраційний номер обтяження 8174830) (а.с. 6). Як видно з інформації з Єдиного реєстру боржників від 02.03.2020 року та 10.03.2020 року в Єдиному реєстрі боржників відсутня інформація щодо фізичних осіб: [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , як боржників (а.с. 7, 8). Звернувшись до Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою про звільнення з-під арешту майна боржника, а саме спірної земельної ділянки, [PERSON] (позивач) отримав відповідь № 9796 від 07.04.2020 року, відповідно до якої Тлумацький районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) повідомив його про те, що частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначкено чіткий перелів підстав для зняття виконавцем арешту з майна боржника, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Договір купівлі-продажу майна та державний акт на право власності на земельну ділянку не є правовою підставою для зняття арешту із майна боржника. Також довів до відома, що згідно бази даних Автоматизованої системи виконавчого провадження (спец розділ) на виконанні перебувало 15 виконавчих проваджень, за якими боржником був [PERSON] . Усі виконавчі провадження завершені зрізних підстав. Провести перевірку вказаних виконавчих проваджень не вбачається можливим, оскільки вони знищені у зв`язку із закінченням строку зберігання, який складає 3 роки з дати завершення виконавчого провадження (а.с. 9). Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника, арешт та вилучення майна боржника визначено Роздідом VII Закону України «Про виконавче провадження, зокрема ч. 1 ст. 48 вищевказаного закону передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. При цьому, відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці 3 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК попередньої редакції, ст. 12 ГПК попередньої редакції) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім цього, ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Тобто в розумінні цієї статті, власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Як видно з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу був укладений 08.05.2007 року, про що цього ж дня також було внесено відомості до Державного реєстру правочинів, тобто даний договір укладений раніше, ніж державним виконавцем винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 22.10.2008 року. В Єдиному реєстрі боржиків інформація щодо позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] як божників, відсутня, а обтяження спірної земельної ділянки за боргові зобов`язання колишнього власника [PERSON] , унеможливлює [PERSON] , як новому власнику, реалізувати в повному обсязі своє право власності на вказане нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд критично оцінює заперечення представника відповідача - відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в частині того, що відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) є неналежним відповідачем, а відповідачами у справі повинні бути боржник та стягувач у виконавчому провадженні, оскільки як встановлено в судовому засіданні, на примусовому виконанні відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) жодного виконавчого провадження боржником в якому є відповідач [PERSON] немає, в той час, як обтяження на спірну земельну ділянку було накладено ВДВС Тлумацького РУЮ (правонаступником якого є відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)). Дані обставини також стверджував у своєму відзиві на позов представник відповідача - відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Жодних належно достовірних даних (доказів) того, що стягувачем по виконавчих провадження, а відповідно відповідачем у справі, може бути інша фізична чи юридична особа відповідачем - відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) не було надано. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, які містяться у матеріалах справи, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи доведені ті обставини, на які позивач посилався як на підстави позовних вимог, позовні вимоги є підставними, тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При такому вирішенні позову, з відповідача та співвідповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір в сумі 840,80 грн., тобто по 420,40 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного, відповідно до Конституції України, ст. 316, 321, 328, 334, 391 ЦК України, ст.ст. 18, 48, 56, 59 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved