Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

[PERSON] 13 лютого 2014 року звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Нива» (далі - СП «А/ф Нива») про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], та права власності на зазначену квартиру. Позовні вимоги мотивовані неможливістю отримати документ, підтверджуючий право власності на квартиру у зв'язку з відсутністю нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Посвідчити договір в нотаріальному порядку є неможливим, оскільки будівля не знаходиться на балансі продавця СП «А/ф Нива», також відсутні інші необхідні для укладання правочину документи. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та доводи в їх обґрунтування, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити, визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], дійсним, та право власності на вказану квартиру. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності, надіславши відповідну письмову заяву до канцелярії суду. Згідно з частиною другою статті 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу, укладеним 14 квітня 2008 року між СП «А/ф Нива» та [PERSON] у простій письмовій формі, останній купив житлове приміщення в будинку [ADDRESS] (а.с.5). Згідно з частиною четвертою статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. [PERSON] було повністю сплачено продавцю запропоновану суму вартості за житлове приміщення в розмірі 321,40 грн., що не заперечувалось відповідачем. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з положеннями статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до частини першої статті 210 ЦК України правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами був укладений у простій письмовій формі через відсутність необхідних правовстановлювальних документів для посвідчення його в нотаріальному порядку. На момент укладання договору в 2008 році житло перебувало на балансі продавця СП «А/ф Нива». У його реєстрації КРП «Бюро реєстрації і технічної інвентаризації м. Джанкоя» було відмовлено через відсутність нотаріальної форми договору. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 № 1952-ІV, який регулює відносини, пов'язані з держаною реєстрацією правочинів щодо нерухомості, державна реєстрація договору є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно (ст.2 цього Закону). Дія норми частини другої статті 220 ЦК України поширюється лише на договори, щодо яких передбачене обов'язкове нотаріальне посвідчення, і не може застосовуватися до договорів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. З урахуванням того, що частиною третьою статті 640 ЦК України державній реєстрації договору надається саме таке юридичне значення - з моменту такої реєстрації договір є укладеним, до цього моменту договір не є таким. Умовою задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на майно. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON]

Outcome: dismissed