Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), [PERSON] (відповідач 3) та [PERSON] (відповідач 4), треті особи - приватний нотаріус [PERSON] та [PERSON], в якому просила визнати договір дарування домоволодіння по [ADDRESS], посвідчений 24 грудня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 4056, частково недійсним; визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння по [ADDRESS], як майна, набутого за час шлюбу. В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] із 1989 року. Шлюб розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 березня 2009 року. У 1990-х роках [PERSON] була надана земельна ділянка, на якій ними спільно побудовано житловий будинок з надвірними будівлями, який вважає спільною власністю подружжя. У листопаді 2010 року позивачу стало відомо, що 24 грудня 2007 року [PERSON] подарував спірне домоволодіння своїй матері - [PERSON] Посилаючись на вказані обставини позивач просила суд позовні вимоги задовольнити. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2011 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано недійсним в ? частині договір дарування житлового будинку по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 24 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 4056; визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по [ADDRESS], як майна, набутого за час шлюбу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2011 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року в частині позовних вимог про визнання права власності на ? частину житлового будинку скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року залишено без змін. 30 липня 2014 року справу прийнято до провадження Харківським районним судом Харківської області. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали і просили задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові, додатково надали письмові пояснення на обґрунтування своїх вимог. Відповідачами [PERSON] і [PERSON] надано письмові заперечення проти позову (т. 2, а.с. 140, 141), в яких вони вважають позовні вимоги необґрунтованими, оскільки відповідач [PERSON] і її чоловік [PERSON] є законними власниками спірного будинку, набули та зареєстрували право власності на нього у встановленому законом порядку, вклали великі кошти в ремонт та покращення спірного будинку. У судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник проти позову заперечували з підстав, викладених у письмових запереченнях, просили у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON] і [PERSON], а також треті особи приватний нотаріус [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу без їх участі. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 1989 року до 30 березня 2009 року. Під час шлюбу на земельній ділянці, належній [PERSON] на праві приватної власності на підставі державного акта від 21 січня 1999 року, подружжям побудований житловий будинок [ADDRESS]. Свідоцтво про право власності на житловий будинок видане виконавчим комітетом Пономаренківської сільської ради 30 квітня 1999 року на ім'я [PERSON] Згідно з договором дарування житлового будинку від 24 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4056, [PERSON], без згоди своєї дружини - [PERSON], подарував своїй матері - [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. На підставі Іпотечного договору від 20.07.2011 року, укладеного між [PERSON], та [PERSON] (т. 1, а.с. 30, 31), [PERSON] 21.09.2011 року зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 21.09.2011 року (т. 1, а.с. 95). На підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.07.2012 року [PERSON] продала [PERSON] спірний житловий будинок (т. 1, а.с. 187, 188), у свою чергу [PERSON] 13.08.2012 року зареєструвала за собою право власності на вказаний будинок (т. 1, а.с. 189). Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частину спірного житлового будинку задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року, частково скасованим ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року, визнано недійсним договір дарування спірного житлового будинку, укладений між [PERSON] і [PERSON] 24 грудня 2007 року. На час розгляду даної справи власником спірного житлового будинку є [PERSON], якою вказаний будинок придбано на підставі договору купівлі-продажу у [PERSON], якою у свою чергу право власності на вказаний будинок придбано на підставі іпотечного договору, укладеного з [PERSON] Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача врегульовано статтею 388 ЦК України, якою визначено, якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14. Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок на даний час знаходиться у правомірному володінні [PERSON] і [PERSON], позивач має право звернутися до суду з віндикаційним позовом про витребування цього майна від добросовісного набувача з підстав, визначених статтею 388 ЦУК України. Оскільки згідно за статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на ? частину спірного будинку задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed