Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

[PERSON] 23.02.2018р. звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON], в якій просив розірвати договір задоволення вимог іпотекодержателя та зобовязати відповідача повернути суму позики. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.02.2018р. позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. № 20). 13.03.2018р. до суду надійшла уточнена позовна заява (а.с. № 24-26), ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.03.2018р. було відкрито провадження у справі та цивільну справу було призначено до розгляду в підготовче засідання (а.с. № 33). Підготовче засідання по справі відповідно до ст. 197 ЦПК України проведено 05.04.2018р. (а.с. № 56). Підготовче засідання було проведено у відповідності до положень ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України на підставі поданих суду заяв представників сторін (а.с. № 54, 55). В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилався на те, щ 08.08.2014р. між ним та відповідачем був укладений договір позики. Відповідно до умов даного договору він надав відповідачу позику у розмірі 20 000грн. у строк до 08.08.2015р. З метою забезпечення належного виконання умов договору позики від 08.08.2014р. між ним та відповідачем було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки став гараж №7 загальною площею 60,8 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Лазаряна, 2. Оскільки у встановлений строк відповідач не повернув йому грошові кошти 13.07.2017р. було укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя. Відповідно до умов цього договору в рахунок погашення боргу за договором позики від 08.08.2014р. відповідач передав йому у власність цей гараж. Після укладення цих договорів позивачу стало відомо, що гараж був побудований без дозвільних документів на будівництво та в апеляційному суді Дніпропетровської області розглядається справа про скасування право власності на даний гараж, отже він припускає, що при такій ситуації для нього можуть наступити правові наслідки передбачені ст. 388 ЦК України, як для недобросовісного набувача. З цих підстав наполягає на розірванні договору задоволення вимог іпотекодержателя від 13.07.2017р. та зобовязати відповідача повернути суму позики. Відповідач [PERSON] відповідно до ст. 179 ЦПК України надав суду письмовий відгук щодо позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити (а.с. № 39-41). [PERSON], не визнаючи позов,виходив з того, що він дійсно не зміг повернути грошові кошти, у звязку з чим вони дійшли згоди з позивачем до мирової угоди шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до умов цього договору в рахунок погашення боргу він передав у власність позивача гараж №7 загальною площею 60,8 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Лазаряна, 2. На момент підписання вказаного правочину, приватним нотаріусом були вчиненні всі необхідні та обовязкові дії для належного, законного та вірного посвідчення задоволення вимог іпотекодержателя. Заперечуючи проти позову відповідач також зауважував, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2013р. по справі № 201/7193/13-ц, яке є предметом оскарження в апеляційному суді Дніпропетровської області, не було скасоване на момент посвідчення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.07.2017р., укладеного між ним та [PERSON] Просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити,оскільки останній не довів, що є недобросовісним набувачем обєкта нерухомого майна гараж № 7 загальною площею 60,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Лазаряна, 2. Представник позивача [PERSON] [PERSON] (діє за довіреністю від 13.10.2017р. а.с. № 62) в судове засідання 25.04.2018р. не зявився, надав суду заяву про підтримання позовних вимог [PERSON] та про розгляд справи за його відсутністю (а.с. № 61). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] (діє за довіреністю від 12.09.2016р. а.с. № 59) в судове засідання 25.04.2018р. також не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій просив в задоволенні позову відмовити. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. Підстав для винесення по справі заочного рішення, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, не вбачається, оскільки відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов, з якого вбачається, що він позовні вимоги не визнає (а.с. № 39-41). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.2 ст.80 ЦПК України, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. 08.08.2014р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики. Відповідно до умов даного договору позивач надавав відповідачу позику у розмірі 20 000грн. Дана позика була надана на один рік - до 08.08.2015р. (а.с. № 6). З метою забезпечення належного виконання умов договору позики від 08.08.2014р., за домовленістю сторін, між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки став гараж №7 загальною площею 60,8 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпро (колишня назва - м. Дніпропетровськ), вул. Лазаряна, 2. Належність права власності предмету іпотеки відповідачу підтверджував договір дарування від 28.04.2014р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 354 (а.с. № 7). У встановлений строк відповідач не повернув позивачу грошові кошти та 13.07.2017р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2699 (а.с. № 10-11). Відповідно до умов даного договору в рахунок погашення боргу за договором позики від 08.08.2014р. відповідач передав у власність позивача гараж №7 загальною площею 60,8 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпро (колишня назва - м. Дніпропетровськ), вул. Лазаряна, 2. Позивач в обґрунтування позову посилається також на ту обставину, що йому після укладення цих договорів стало відомо, що гараж був побудований без дозвільних документів на будівництво та в апеляційному суді Дніпропетровської області розглядається справа про скасування право власності на даний гараж. Позивач вважає, що при такій ситуації для нього можуть наступити правові наслідки передбачені ст. 388 ЦК України, як для недобросовісного набувача. Відповідно до ст. 627 і ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.\~Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та вимоги. Одностороння відмова від виконання своїх зобовязань за договором не допускається. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Єдиною підставою для розірвання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного 13.07.2017р. між позивачем та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2699, позивач зазначає те, що відповідач не є законним власником майна, оскільки первісне право власності на обєкт нерухомого майна оскаржується в апеляційному суді Дніпропетровської області (а.с. № 12-19) і для позивача можуть наступити правові наслідки передбачені ст. 388 ЦК України, як для недобросовісного набувача. Однак з таким висновком погодитись не можна. Відповідно до ст.55 Закону України «Про нотаріат», глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується (даний документ залишається у нотаріуса та не повертається відчужувачу майна). При посвідченні угоди відчуження майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На момент посвідчення нотаріусом договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.07.2017р. нотаріусом було перевірено заборони відчуження або арешту майна, підстави набуття права власності, після чого було посвідчено дану угоду. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, на момент вчинення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.07.2017р. у відповідача право власності підтверджувалось договором дарування гаража, посвідченим 28.04.2014р. приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим номером № 354, арештів, заборон тощо стосовно відчуження нерухомого майна не було. Згідно\~ст. 638 ЦК України договір\~є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Між сторонами за договором про задоволення вимог іпотекодержателя була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, Іпотекодавець передав Іпотекодержателю у власнсіть в рахунок погашення заборгованності за договором позики предмет іпотеки а саме: гараж №7 загальною площею 60,8 кв.м., розташований за адресою: м.Дніпро (колишне м.Дніпропетровськ), вул.Лазаряна, 2. Іпотекодавець передав покупцю документи та нерухомість в натурі. Відповідач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину, тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Відповідно до положень п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. № 5 набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Згідно положень абз. 4 п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. № 5 особа визнається добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Положеннями абз. 5 п. 25 вищезазначеної постанови Пленуму визначено, що власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Однак позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який доводив би можливість виникнення у нього сумніву у праві відповідача на відчуження спірного обєкта нерухомого майна. Також судом встановлено, що предметом оскарження в апеляційному суді Дніпропетровської області є рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2013р. по справі № 201/7193/13-ц, а не договір дарування від 28.04.2014р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за № 354, який підтверджував право власності відповідача в момент посвідчення 13.07.2017р. договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, позивач у справі є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення договору про задоволення вимог іпотеко держателя гаражу №7 загальною площею 60,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Дніпро (колишня назва - м. Дніпропетровськ), вул. Лазаряна, 2, він не знав і не міг знати про те, що право власності на гараж буде оскаржено. З даного вбачається, що позивач набув право власності на гаражу №7 загальною площею 60,8 кв.м., розташований з а адресою: м. Дніпро (колишня назва - м. Дніпропетровськ), вул. Лазаряна, 2 відповідно до вимог чинного законодавства України, отже є добросовісним набувачем. Відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1\~ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідності до ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду у розмірі 1409грн.60коп. (а.с. № 2) не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed