Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Львівська міська рада, в якому просять встановити порядок користування земельною ділянкою, а саме: власникам квартири №4 - виділити в користування земельну ділянку пропорційну 77% або 77/100 ідеальної частки будинку [ADDRESS] , власникам квартири №1 - виділити в користування земельну ділянку, пропорційну 23% або 23/100 ідеальної частки будинку [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2019 року вказану цивільну справу передано в провадження судді Галицького районного суду м.Львова Мисько Х.М. Ухвалою суду від 17.07.2019 року справу прийнято до провадження, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 03.09.2019 року вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17.12.2020 року справу призначено до судового розгляду. Позовна заява мотивована тим, що будинок [ADDRESS] є двоквартирним та складається з квартири №4 , власниками якої є позивачі та квартири №1 , власниками якої є відповідачі у справі. Для обслуговування вказаного будинку ухвалою 5-ої сесії 2-го скликання Львівської міської ради №200 від 28.09.1995 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] передано в спільне постійне користування земельну ділянку площею 560 кв.м. та видано 31.01.1996 року відповідний Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до висновку про визнання реальних часток у будинку між співвласниками приміщень, які займає сім`я [PERSON] , становить 77% або 77/100 ідеальної частки будинку [ADDRESS] , сім`я [PERSON] - займає приміщення, що складають 23% або 23/100 ідеальної частки вказаного будинку. Відтак, просять позов задоволити. 02.10.2019 року представник відповідачів - [PERSON] скерувала на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову, оскільки не погоджується з визначенням розміру часток між співвласниками будинку [ADDRESS] , запропонованим позивачами. Зокрема, зазначає, що на момент отримання в постійне користування земельної ділянки для обслуговування будинку №26 , площа квартири №4 , що належала позивачу [PERSON] становила 39,6 м.кв., плаща квартири №1 , що належала відповідачам, становила 44,5 кв.м. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.06.2012 року, яким скасовано рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.11.2011 року встановлено, що на час придбання квартири [ADDRESS] у власника [PERSON] була частка в будинку в розмірі 14/25. 30.06.2010 року Департаментом містобудування Львівської міської ради видано наказ №А-179, яким затверджено вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції квартири [ADDRESS] з розширенням за рахунок горища з частковою надбудовою. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №5328555, виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції 25.06.2013 року, загальна площа квартири, що належить позивачам - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності, становить 121,4 кв.м. Отже, позивачами проведено реконструкцію квартири [ADDRESS] , внаслідок чого збільшено її площу. Висновок про визначення реальних часток у будинку між співвласниками, виданий ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 25.06.2014 року, виготовлений після проведення реконструкції квартири [ADDRESS] . З наведеного випливає, що звернувшись до суду з вимогою встановити порядок користування земельною ділянкою, позивачі запропонували виділити в користування земельну ділянку відповідно до частки у праві власності на будинок, розрахованої на момент, коли реконструкція вже була проведена. Оскільки після реконструкції площа квартири №4 збільшилась, відповідно приміщення, що займають позивачі, становлять більшу відсоткову частку від усього будинку, ніж приміщення квартири відповідачів. Вважає, що такий підхід порушує права відповідачів. Відтак, при визначенні часток, пропорційно до яких підлягає виділенню в користування земельна ділянка, слід враховувати розмір часток власників квартир будинку [ADDRESS] , які існували на момент виникнення у них права власності. 24.01.2020 року позивачами скеровано на адресу суду заяву в порядку ст.49 ЦПК України про встановлення порядку користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , а саме: власникам квартири №4 - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - виділити в користування земельну ділянку пропорційну 56/100 ідеальної частки, власникам квартири №1 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - виділити в користування земельну ділянку, пропорційну 44/100 ідеальної частки відповідно до запропонованого експертом [PERSON] висновку №07/11-19я, а саме, варіанту - згідно таблиці №5. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Просили суд позовні вимоги задовольнити повністю. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] скерували на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про наявність поважних причин неявки до судового засідання не повідомили, заяву про відкладення розгляду справи до суду не скеровували. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні 17.03.2021 року проти задоволення позову заперечив, вказавши що його довірителі не погоджуються із запропонованим варіантом розподілу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , відтак, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч.3 ст.13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Водночас, згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, з урахуванням того, що відповідачі та їх представники неодноразово не прибували у судові засідання без поважних причин, клопотань про відкладення розгляду справи від таких не надходило, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідачів, їх представника та представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18 згідно якої, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов наступного висновку. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Нормами ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 06.02.1995 року, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Загальна площа квартири становить 44,5 кв.м (а.с.5, т.1). Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ №10501001 від 31.01.1996 року, виданого громадянину України - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , земельна ділянка площею 560,00 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] , надана для обслуговування будинку на підставі ухвали 5-ї сесії 2-го скликання Львівської міської ради народних депутатів від 28.09.1995 року (а.с.4, т.1). Згідно Свідоцтва про право власності від 25.06.2013 року (індексний номер 5328555), квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності (а.с.6, т.1). Рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №461/3647/16-ц в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою - відмовлено (а.с.66-69, т.1). Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03.03.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Галицького районного суду м.Львова від 01.08.2016 року залишено без змін (а.с.239-242, т.1). Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Галицького районного суду м.Львова від 01.08.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.31-34, т.2). Вказана Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції, під час розгляду справи не встановили правового статусу будинку [ADDRESS] , в якому сторони на праві власності мають квартири №1 та №4 , зокрема, чи відноситься цей житловий будинок до багатоквартирного будинку, оскільки не встановлено, чи існують в цьому будинку квартири №2 та №3 . Також судами обох інстанцій залишено поза увагою ту обставину, що державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою було видано лише [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а з позовом про встановлення порядку користування цією земельною ділянкою звернулися ще [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто, громадяни, яким спірну земельну ділянку в постійне користування Львівська міська рада не надавала, та не врахували, яким саме чином порушені їх права, оскільки вони вказаний у справі державний акт з 1996 року до суду не оскаржували. Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За змістом ч.1 ст.377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст.88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.318 ЦК України, кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч.5 ст.319 ЦК України). Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Згідно Договору купівлі - продажу від 07.06.1990 року, виконком Ленінської районної ради народних депутатів м.Львова продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка складає 14/25 ідеальних частин будинку (а.с.161-163, т.2). Відповідно до Висновку про визначення ідеальних долей між співвласниками виданого 28.05.1997 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації Управління житлово-комунального господарства Львівського облвиконкому, співвласник [PERSON] володіє 53% або 11/25 ідеальної частини будинку, співвласник [PERSON] володіє 47% або 14/25 ідеальної частини будинку [ADDRESS] (а.с.143, т.1). З наведеного вбачається, що при визначенні порядку користування спірною земельною ділянкою слід враховувати наступний розподіл часток: 11/25 ідеальної частини будинку - сім`я [PERSON] , 14/25 ідеальної частини будинку [ADDRESS] - сім`я [PERSON] . Відповідно до ст.102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Позивачем до матеріалів справи долучений висновок експерта №07/11-19я, складений 20.11.2019 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи по заяві гр. [PERSON] , згідно якого експертом запропоновані два варіанти порядку користування спірною земельною ділянкою (а.с.114-125, т.2). Визначаючи варіант користування спірною земельною ділянкою, суд встановив, що між сторонами відсутні будь-які угоди щодо порядку користування земельною ділянкою, немає погодженого або встановленого порядку користування цією земельною ділянкою. Позивач, при зверненні до суду, просить встановити порядок користування спірною земельною ділянкою згідно з таблицею №5 висновку експерта. Суд звертає увагу, що відповідачі в особі їх представника заперечили проти будь-якого із варіантів користування земельною ділянкою, при цьому, не спростувавши такі висновком іншої експертизи, не запропонувавши жодного альтернативного варіанту та не навівши конкретних пропозицій щодо її розподілу, врегулювання відносин між співвласниками і вирішення спору між сусідами. В свою чергу, суд вважає, що запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування земельною ділянкою, за яким сторони користуються земельними ділянками, що відповідають їхнім часткам у праві власності у домоволодінні, є найбільш доцільним та таким, що відповідатиме нормам законодавчих та підзаконних актів. Крім того, права співвласників домоволодіння щодо користування нерухомим майном не порушуються. Обидві сторони мають безперешкодний доступ до своїх частин земельної ділянки та домоволодіння. Сторонам забезпечується можливість проїзду обох співвласників до виділених їм частин земельних ділянок, розташованих у глибині двору, який є достатнім за площею для руху транспортних засобів, що значно мінімізує конфліктні ситуації між сторонами та надасть можливість дотримуватися правил добросусідства. Наведене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі №759/16282/14-ц (провадження №61-11222св18 ) та від 26.03.2020 року у справі №666/897/16-ц (провадження №61-25999св18). На виконання вказівок Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 26.06.2019 року, суд дослідив також правовий статус земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та підстави для звернення з позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким спірну земельну ділянку в постійне користування Львівська міська рада не надавала, у зв`язку з чим, вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Аналогічне визначення багатоквартирного житлового будинку міститься й у ДБН В.2.2-15:2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення». Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, зокрема Свідоцтва про право власності на квартиру, Акту передачі будинку [ADDRESS] від 30.08.2016 року (а.с.130-132, т.2), вказаний будинок складається із двох квартир: №1 та №4 . Відтак, щодо даного будинку не поширюються приписи Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та статті 42 Земельного кодексу України. Надаючи оцінку зверненню до суду з позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою не було видано, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Незважаючи на те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не вказані в державному акті, такі, як співвласники будинку, набули права користування земельною ділянкою на підставі закону, відповідно до ст.120 Земельного кодексу України. Статтею 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно. Речове право на чуже майно, як і право власності, має абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права виявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до ст.396 ЦК України, правила про захист права власності, встановлені гл.29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Розглядаючи аналогічну справу та вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вищенаведених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах ВС у постанові від 03.12.2014 року №6-183цс14 зазначає, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення по захист цього права. З наведеного вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вправі звернутися до суду за захистом своїх речових прав користувача та володільця спірної земельної ділянки, оскільки такі права виникли відповідно до закону. З огляду на наведене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому, підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачів підлягає стягненню сплачена сума судового збору у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved