Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсними договорів та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Позивачі свої вимоги обґрунтовують тим, що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 600 000,00 грн., що еквівалентно 200 000,00 доларів США, а останній зобов'язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів до 29.07.2013 року. На забезпечення виконання вказаного договору позики 29.01.2013 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла в іпотеку належну [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивачі стверджують, що дружина [PERSON] усупереч ст. 65 СК України не давала письмової згоди на укладення договору позики її чоловіком [PERSON] За відсутності згоди дружини позичальника, позивачі просять визнати недійсними договір позики грошових коштів у розмірі 1 600 000,00 грн. та договір іпотеки від 29.01.2013 року, та скасувати державну реєстрацію права власності.й У судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON] не з'явились, не повідомили про причини неявки, хоч належно повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, не повідомив про причини неявки, хоч належно повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки. Тому суд вважає за можливе справу слухати у його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та заперечення на позов. У представленому запереченні відповідач [PERSON] зазначала, що договір позики не створює обов'язків для інших осіб, крім сторін за цим правочином, а при укладенні договору позики чинним законодавством не передбачено обов'язкової письмової чи нотаріально посвідченої форми вираження згоди подружжя. Зобов'язання позичальника [PERSON] за договором позики не створюють обов'язків для його дружини позивачки [PERSON], оскільки даний договір позики укладений не в інтересах сім'ї та грошові кошти за правочином також використовувались не в потребах сім'ї. Представник відповідача відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду пояснення в яких позов заперечив. Зазначив, що поданий позов до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції є безпідставним, оскільки відділом не приймалось жодних рішень, що є предметом оскарження у даній справі. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 14172287 від 03.07.2014 року приймалося державним реєстратором прав на нерухоме майно Дахно А.М. Державної реєстраційної служби України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, при цьому зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою \-- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність втановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладений письмовий договір позики, згідно якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у власність грошові кошти у розмірі 1 600 000,00 грн., що еквівалентно 200 000,00 доларів США, і зобов'язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів до 29.07.2013 року. 29.01.2013 року з метою забезпечення повного та своєчасного виконання зобов'язань позичальника за вказаним вище договором позики, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла в іпотеку належне [PERSON] на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Із аналізу вказаних норм вбачається, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у позику грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору. На переконання суду, відносини кредиту є лише формою договору позики, де позикодавцем виступає банк або інша фінансова установа (кредитодавець). Тому суд дійшов висновку, що договір позики грошей не є формою розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Сам по собі договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, - як сторони договору. Крім того, судом також встановлено, що грошові кошти, одержані [PERSON] в позику на підставі відповідного договору від [PERSON] не використовувалися на потреби сім'ї. У постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12 зазначено, що договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України. Оскільки в даному випадку майно, одержане за вказаним договором відповідачем [PERSON], не було використане в інтересах сім'ї, то і договір не можна вважати таким, що укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, а тому такий правочин не створює обов'язків для другого з подружжя. А відтак підстав для застосування положень норми ч. 4 ст. 65 СК України та, відповідно, задоволення позову і визнання недійсними оспорюваних правочинів судом не вбачається. У судовому засіданні було встановлено, що оспорювані правочини відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, підстави для визнання їх недійсними відсутні. Враховуючи наведене, позов суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed