Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до Вінницького міського суду Вінницької області з цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Староміського паспортного відділу СГІРФО ВМВ УМВС України у Вінницькій області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення відповідачів із квартири [ADDRESS]. В ході підготовки справи до судового розгляду, згідно ухвали суду від 27.06.2014 року, до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради, оскільки відповідач [PERSON], [INFO], на той час був неповнолітнім. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є співвласниками 8/25 частин будинку з господарськими будівлями та прибудовами [ADDRESS]. Відповідно до розписок від 17.12.2012 року та від 06.06.2012 року сторони домовились про купівлю-продаж даної частини будинку. На підставі та на виконання усної домовленості, [PERSON] та [PERSON] передали [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 152 000,00 грн. Одночасно [PERSON] вселив відповідачів у належну позивачам частину будинку та зареєстрував їх місце проживання за даною адресою. Таким чином, відповідачі з 17.12.2012 року зареєстровані та фактично проживають за адресою [ADDRESS], у квартирі, що є власністю позивачів. Однак, станом на час звернення із даним позовом до суду, відповідачі відмовляються укласти договір купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна та нотаріально його зареєструвати, а також провести остаточний розрахунок за частину будинку, сплативши залишок суми, обумовлений вищевказаними розписками від 06.06.2012 року та від 17.12.2012 року. В той же час, відповідачі звернулись до Вінницького районного суду Вінницької області із цивільним позовом про стягнення із позивачів подвійної суми завдатку, відшкодування моральної шкоди. На думку позивачів, вказані дії, в тому числі, свідчать про небажання відповідачів в подальшому укладати договір купівлі-продажу частини будинку, а оскільки вони добровільно не звільняють помешкання, вони порушують право власності позивачів щодо вільного користування, володіння та розпорядження їх власністю. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON], який за довіреністю також представляє інтереси [PERSON], а також їх представник за довіреністю [PERSON], вимоги позову підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі та заперечували проти його задоволення. Крім того, відповідач [PERSON] пояснила суду, що вона та інші члени її родини дійсно на даний час проживають у належній позивачу частині будинку [ADDRESS], яку вони за попередні роки відремонтували власним коштом, в тому числі замінивши вхідні двері. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], який на час розгляду справи по суті став повнолітнім, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечували. Адвокат [PERSON] додатково звернув увагу суду на ту обставину, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки вона не була стороною правочину, за яким [PERSON] набув у власність спірну частину будинку, і право власності за нею не зареєстроване. З наведених підстав просив суд відмовити у позові у повному обсязі. Представник третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Староміського паспортного відділу СГІРФО ВМВ УМВС України у Вінницькій області, Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Суд ухвалив проводити розгляд справи за їх відсутності. В ході судового розгляду по справі встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 28.01.1990 року Поновецькою сільською радою Барського району Вінницької області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що вчинено відповідний актовий запис № 1. Згідно заочного рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 26.09.2007 року по справі № 2-1164-2007 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду сторонами не оскаржувалось, а тому набуло законної сили. Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 02.04.1991 року між [PERSON] та [PERSON], останній придбав у продавця [PERSON] 8/25 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS]. Того ж дня договір посвідчено державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1-1197. Даний договір 12.04.1991 року зареєстровано Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації за № 10220. 06.06.2012 року [PERSON] власноручно склав розписку, згідно якої він отримав від [PERSON] та [PERSON] як завдаток за майбутній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 8/25 часток будинку [ADDRESS] із відповідною часткою господарських прибудов та частину земельної ділянки, грошові кошти у сумі 80 000,00 грн. Цією ж розпискою визначено, що договір купівлі-продажу має бути оформлений до 06.08.2012 року за ціною не менше ніж 256 000,00 грн., що еквівалентно 32 000,00 доларів США. 23.11.2012 року [PERSON] видав на ім'я [PERSON] та [PERSON] нотаріально засвідчену довіреність на право користуватись та управляти належними йому 8/25 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS]. Умовами довіреності заборонено відчуження та передача в іпотеки даної нерухомості. Термін дії довіреності встановлений строком на один рік до 23.11.2013 року. Згідно розписки від 17.12.2012 року, складеної [PERSON], він отримав від [PERSON] та [PERSON] кошти в сумі 10 000,00 доларів США як розрахунок за частину будинку [ADDRESS]. При цьому, [PERSON] зобов'язався замовити відповідну документацію, необхідну для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна, а також зареєструвати місце проживання родини [PERSON] у складі чотирьох осіб за вказаною адресою. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 07.05.2014 року по справі № 128/1885/14-ц відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про стягнення подвійної суми завдатку, відшкодування моральної шкоди. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка обрана головою квартального комітету «Ясний», пояснила суду, що влітку 2012 року на прохання [PERSON], яка пояснила, що вона новий власник, виходила та оглядала квартиру [ADDRESS], зафіксувавши незадовільний стан будинку. Однак відповідний акт вона склала лише у 2014 році. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень статті 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення у позивачів права власності на спірну частину будинковолодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 4 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі у 1990 році уклали шлюб та зареєстрували його, а у 1991 році [PERSON] згідно нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу придбав у власність 8/25 частин будинку [ADDRESS]. Право власності у тому ж році було належним чином зареєстроване [PERSON] Таким чином, беручи до уваги положення КпШС України, чинного на той час, а також положення Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки правовідносини, які виникли між позивачами у 1991 році після придбання будинку, продовжують існувати на даний час, даних 8/25 частин будинку із господарськими будівлями [ADDRESS] та земельною ділянкою належать позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Отже, доводи представника відповідачки [PERSON] адвоката [PERSON] щодо відсутності у [PERSON] права на звернення до суду із даним позовом, є необґрунтованими та безпідставними, а обоє позивачів є належними позивачами. Як з'ясовано судом, протягом 2012 року сторони мали намір укласти між собою договір купівлі-продажу 8/25 частин будинку з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS], що було відображено у складених [PERSON] розписках від 06.06.2012 року та від 17.12.2012 року. Однак, сторонами за певних обставин та причин, які судом не досліджувались, оскільки не мають відношення до суті справи та предмету позову, договір купівлі-продажу даного об'єкту нерухомого майна так і не було укладено. Отже, власниками вказаної квартири [ADDRESS], яка складає 8/25 частин житлового будинку із відповідною часткою господарських будівель за цією ж адресою, на праві спільної сумісної власності подружжя були і залишаються позивачі [PERSON] та [PERSON] Внаслідок невиконання усних домовленостей, досягнутих між сторонами в ході написання вищевказаних розписок, між сторонами виникли інші правовідносини, які не є предметом спору, адже [PERSON] та [PERSON] заявили позов з приводу порушення відповідачами їх права власності, оскільки вони не мають можливості у зв'язку із проживанням там відповідачів, вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Крім того, судом враховано і ту обставину, що термін дії довіреності, виданої [PERSON] 23.11.2012 року на ім'я відповідачів на право користуватись даним будинком, закінчився 23.11.2013 року. Відповідачка [PERSON] у своїх поясненнях підтвердила ту обставину, що вони у складі сім'ї з чотирьох осіб, а саме вона, її чоловік [PERSON], діти [PERSON] та [PERSON], на даний час дійсно проживають у [ADDRESS], що складає 8/25 часток житлового будинку із відповідною часткою господарських будівель за цією ж адресою, де вони провели ремонт, замінивши в тому числі всі вікна та вхідні двері. Добровільно звільняти дане житло вони відмовляються, оскільки вважають, що свою частину домовленостей, досягнутих у 2012 році щодо продажу будинку, вони виконали. Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що відповідачі не набули права власності чи будь-якого іншого права відносно згадуваного нерухомого майна, як то права користування, розпорядження, володіння майном, а відтак вважає, що дані особи підлягають виселенню, оскільки їх проживання у даному будинку створює перешкоди у користуванні своїм майном позивачами. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до положень статті 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved