Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

[PERSON] 11.02.2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту і заборони відчуження майна. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 59714,33 грн. в якості відшкодування шкоди внаслідок ДТП. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 03.02.2012 року відкрите виконавче провадження 31028769 з виконання виконавчого листа №2-5062, виданого 27.01.2012 року, накладено арешт на все майно позивача у межах суми звернення стягнення 59714,33 грн., заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] На виконанні в Новокодацькому відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у період з 03.02.2012 по 12.06.2014 року перебувало виконавче провадження № 31028769 з примусового виконання виконавчого листа №2-5062, виданого 27.01.2012 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 59714,33 грн. Державним виконавцем 12.06.2013 року винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з відсутністю у боржника [PERSON] майна. Стягувачу [PERSON] було встановлено строк повторного предявлення виконавчого документу до 12.06.2014 року. Перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що станом на теперішній час виконавчі провадження, за якими боржником виступає [PERSON] на примусовому виконанні в Новокодацькому відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не перебувають. Тобто, стягувач [PERSON] у встановлений строк повторного предявлення виконавчого документу до 12.06.2014 року і до теперішнього часу виконавчий лист не предявила, що свідчить про її незацікавленість в стягненні коштів та сплив строків позовної давності. Наявність арешту була виявлена позивачем в вересні 2018 року. Станом на 05.11.2018 р. виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на примусовому виконанні у відділі не перебуває, у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна, тому йому було рекомендовано звернутись до суду. Позивач просив суд зняти арешт, накладений 03.02.2012 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на все майно, що належить боржнику [PERSON], ідентифікатор для доступу до інформації про виконавче провадження Д99Д8В693ГАД; зняти заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику [PERSON], яка накладена 03.02.2012 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, номер виконавчого провадження 31028769, ідентифікатор для доступу до інформації про виконавче провадження Д99Д8В693ГАД. У судовому засіданні 06.03.2019 року [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У відзиві на позовну заяву просив розглядати справу без його участі та відмовити в задоволенні позову враховуючи те, що [PERSON] не погасив заборгованість та виконавчий збір, у звязку з чим підстави для зняття арешту відсутні. Представник третьої особи [PERSON] адвокат [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 59714,33 грн. в якості відшкодування шкоди внаслідок ДТП (а.с. 10). Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 03.02.2012 року відкрито виконавче провадження № 31028769 з виконання виконавчого листа №2-5062, виданого 27.01.2012 року, накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення 59714,33 грн., заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] (а.с. 11-12). З відповіді Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 05.11.2018 року № 59500/28 вбачається, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що у період з 03.02.2012 по 12.06.2014 року перебувало виконавче провадження № 31028769 з примусового виконання виконавчого листа №2-5062, виданого 27.01.2012 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 59714,33 грн. Державним виконавцем 12.06.2013 року винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з відсутністю у боржника [PERSON] майна. Виконавчі провадження, які було завершено по 2014 рік включно, були знищені на підставі п. 3.19 Інструкції № 470 з діловодства в органах державної виконавчої служби, згідно якої строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки від дати завершення виконавчого провадження, які після закінчення зберігання підлягають знищенню. Таким чином, виконавче провадження № 31028769 з примусового виконання виконавчого листа №2-5062, виданого 27.01.2012 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 59714,33 р. знищено (а.с. 17-18). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. У частині п'ятій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, протягом трьох місяців; інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також суд приймає до уваги те, що стягувач [PERSON] у встановлений для повторного предявлення виконавчого документу строк до 12.06.2014 року і до теперішнього часу виконавчий лист не предявила, що свідчить про її незацікавленість в стягненні коштів. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що виконавче провадження завершено, продовження дії арешту і заборони відчуження, накладених на майно, що належить [PERSON] на праві власності, порушує права позивача щодо володіння, користування та розпоряджання належним йому майном, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved