Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

[PERSON] 01.09.2015р. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], вказавши, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини - не спілкується з дитиною, не надає грошової допомоги на її утримання, не забезпечує сину необхідний медичний догляд, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, вказали, що відповідач з 2008р. виїхав на заробітки до Італії, та з цього часу із сином не спілкувався. Позивач бажає, щоб дитина разом із нею подорожувала до країн СНД, зокрема до родичів у Росію, однак відповідач лише надав такий дозвіл у 2014р., посвідчений у посольстві України в Мілані, а у 2015р. надав дозвіл на виїзд дитини до країн Шенгенської групи, що не потрібно позивачу. Тому в 2015р. дитина не змогла виїхати до країн СНД, з вини відповідача. був зіпсований відпочинок. Представник третьої особи вказала, що із позовом не згодна, вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав недоцільно, оскільки місцезнаходження відповідача невідомо, а позивач не надала матеріалів на підтвердження свідомого невиконання батьком дитини своїх обов'язків по вихованню та розвитку сина. Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради надано висновок від 20.01.2016р. про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся за останнім відомим місцем реєстрації через оголошення у засобах масової інформації. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника служби у справах дітей, свідків, вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити. Згідно свідоцтва про народження, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] /а.с. 9/. [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з 10.07.2004р., шлюб розірвали 11.08.2009р. /а.с.8,16/. Згідно пояснень позивача, відповідач з 2008р. виїхав на заробітки до Італії, з цього часу вона його не бачила, раніше спілкувалась із ним у соцмережах. Відповідач долею сина не цікавиться, не спілкується із ним, не надає матеріальної допомоги на утримання, не забезпечує сину необхідний медичний догляд, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з 2008р. по 2010р. вона займалась з дитиною в логопедичній групі, весь цей час з дитиною приходили або мама, або бабуся зі сторони матері, батька жодного разу не бачила. Свідок [PERSON] показала суду, що вона знайома із позивачем, так як їх діти спілкуються. Про батька [PERSON] їй нічого не відомо. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідач з 2008р виїхав на заробітки до Італії, з цього часу він участі у вихованні вина не бере. Будучи опитаним у порядку ст. 171 ч.2 Сімейного кодексу, [PERSON] показав суду, що батька не пам'ятає, проживає із мамою та бабусею, де зараз знаходиться батько, йому не відомо. Пару раз поштою йому приходили подарунки від батька - велосипед та машина. До батька у нього негативне ставлення, він не бажає спілкуватись із ним. Згідно висновку від 20.01.2016р., орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дитини [PERSON], оскільки не надано матеріалів, які підтверджують свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов'язків, та оскільки невідомо місцезнаходження відповідача, та неможливо встановити його думку щодо позбавлення батьківських прав. Оцінюючи представлені докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне у задоволені позову відмовити. Згідно п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Так, згідно до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Тобто, при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з цієї підстави суду необхідно встановити, що особа, маючи можливість виконувати обов'язки по вихованню дитини, свідомо ухиляється від їх виконання. Згідно ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач, маючи можливість виконувати обов'язки по вихованню дитини, свідомо ухиляється від їх виконання. У судовому засіданні лише встановлено, що відповідач виїхав у 2008р. до Італії на заробітки, а чи має він можливість брати участь у вихованні дитини, доказів суду не надано. Крім того, із пояснень позивача вбачається, що по суті між сторонами існує спір про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, який може бути вирішено позивачем шляхом звернення до суду із відповідним позовом. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, та задоволенню не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed