Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Петренко А.П., звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь в рахунок простроченого грошового зобов`язання інфляційні збитки у сумі 60 215,10 грн. та 3% річних у сумі 9842,52 грн., а всього грошових коштів на загальну суму 70 057,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 21 червня 2012 року вироком Новокаховського міського суду Херсонської області відповідачів засуджено за ст. 14 ч. 1, ст. 27 ч. 3, ст. 115 ч. 2 п. 11, 12 КК України та визнано винними у тому, що [PERSON] діючи за попередньою змовою з [PERSON] , організували готування до її умисного вбивства на замовлення. При постановленні обвинувального вироку задоволено її цивільний позов, як потерпілої та стягнуто із засуджених на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн., в рівних частинах витрати на правову допомогу в сумі 19 050, 00 грн., по 9 525,00 грн. з кожного, на загальну суму 39 050 грн. На підставі якого видано виконавчий лист, який перебуває на виконання у виконавчій службі. Проте за період з 07 липня 2012 року (з дня набрання вироком законної сили) до 30 листопада 2020 року боржниками грошове зобов`язання не виконувалось, та тільки після 30 листопада 2020 року від боржників на рахунок позивача надходять грошові кошти в рахунок погашення зазначеної заборгованості. У зв`язку з чим просила суд стягнути з відповідачів на її користь за період з 07 липня 2012 року до 30 листопада 2020 року інфляційні збитки у розмірі 60 215,10 грн. та 3% річних у розмірі 9842,52 грн., а в цілому штрафні санкції за прострочення зобов`язання у розмірі 70 057,00 грн. На підставі ухвали суду від 29 квітня 2021 року та у відповідності до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачі у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк відзив на позов не подали, тому суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, вирішує справу за наявними у справі матеріалами. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді цивільної справи, що відповідає вимогам ст. ст. 280-282 ЦПК України та у відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи та не проводячи судове засідання. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що 09 липня 2012 року Новокаховським міським судом Херсонської області видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 20000 грн. рівних частинах витрати на правову допомогу у сумі 19050 грн., по 9525 грн. з кожного. 11 жовтня 2019 року по примусовому виконанню зазначених виконавчих документів, постановою державного виконавця Новокаховського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області відкрито виконавче провадження. Згідно повідомлення Новокаховського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) №153/8966 від 05 квітня 2021 року на примусовому виконанні відділу перебувають зазначені виконавчі листи (виконавчі провадження №47307333 та №60298203), по яким 26 листопада 2020 року на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти від [PERSON] у розмірі 12248,40 грн., з яких 9809,32 перераховані на рахунок стягувача; 18 лютого 2021 року надійшли грошові кошти у розмірі 397,97 грн., з яких 361,79 грн. перераховано на рахунок стягувача; 01 березня 2021 року - 1054,64 грн., з яких 958,76 перераховані на рахунок стягувача; 24.03.2021 року - 1145,19 грн., з яких 1041,08 перераховані на рахунок стягувача; 23 грудня 2020 року 6974,24 грн., з яких 6126,04 грн. перераховані на рахунок стягувача. Залишок боргу за виконавчими провадженнями №47307333 та №60298203 на користь стягувача станом на 05 квітня 2021 року становить 2203,01 грн. При цьому зазначено, щодо погашення заборгованості за 2013 рік, що згідно перевірки депозитної книги та АСВП за вказаний період кошти на рахунок відділу не надходили та у зв`язку з закінченням термінів зберігання інша інформація відсутня. З довідок виданих АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 17 грудня 2020 року та 28 грудня 2020 року вбачається, що грошові кошти у розмір 9809,32 грн. надійшли на рахунок [PERSON] 30 листопада 2020 року; грошові кошти у розмірі 6126,04 грн. надійшли на рахунок [PERSON] 24 грудня 2020 року. За змістом ст.ст. 524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим (зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 № 6-113цс14). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, від 01.10.2014 № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфічним видом такого як грошові кошти, якому незалежно від факторів природного середовища (форс-мажорним обставинам) притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо). А тому, норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора. Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило б загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України). Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання. Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України №6-49цс12 від 06.06.2012, №6-38цс11 від 24.10.2011, постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17, від 11.05.2018 у справі № 922/3087/17). Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. У розумінні положень ст. 625 ЦК України, кредитором є будь-яка особа, в якої наявне право грошової вимоги. (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16) Отже, аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини враховуючи, що відповідачі під час розгляду справи заявлені проти них позовні вимоги не оспорювали та не заявляли клопотання про застосування строку позовної давності, крім того судове рішення про стягнення з них на користь позивачки моральної шкоди виконано ними не в повному обсязі та з простроченням, тобто ними не виконано свого грошового зобов`язання перед позивачем, суд вважає, що у [PERSON] виникло право на нарахування [PERSON] , [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних та відповідно права вимоги їх сплати, у розмірі відповідно до наданого позивачкою розрахунку, який відповідачами під час судового розгляду не оспорювався та не спростовувався, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь держави судовий збір у рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved