Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Фантич В.В., звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що з 12.03.1979 року до 24.10.2019 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 05.08.1995 року подружжя придбало житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці для обслуговування цього будинку (кадастровий номер № 2121284100:08:005:0031), площею 0,1492 га. Позивач зазначає, що спірний будинок разом із земельною ділянкою для його обслуговування є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач має право власності на 1/2 частку цього майна, оскільки позивач з відповідачем не можуть дійти згоди, щодо розподілу спільного майна, позивач звертається до суду для вирішення спору. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги просила задоволити з підстав наведених у позові. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пояснив, що майно набуте у шлюбі належить, як позивачу так і відповідачу. Відповідач в судовому засіданні не заперечив позовні вимоги та погодився на поділ майна в рівних частках. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що з 12.03.1979 року до 24.10.2019 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.9-10). 15 серпня 1995 року [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , придбав житловий будинок, який розташований на земельній ділянці для обслуговування цього будинку (кадастровий номер № 2121284100:08:005:0031), площею 0,1492 га. Житловий будинок має загальну корисну площу 164,0 кв.м., в тому числі житлову 56,8 кв.м. Інвентаризаційна вартість будинку станом на грудень 2020 року становить суму 298 913 (двісті дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот тридцять / грн. (а.с.11-17). Спірний будинок разом із земельною ділянкою для його обслуговування є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 2-3 ст. 70 СК, суд може відступити від засади рівності часток лише у випадках недобросовісної поведінки одного з подружжя (у сторону зменшення його частки) або у випадку, якщо з подружжям проживають діти при недостатності аліментів (у сторону збільшення частки). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу, п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 Ул 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» істотними обставинами, що мають значення для справи при вирішення спорів про поділ майна, є випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самотійного заробітку чи доходу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Предметом поділу є і земельна ділянка, для обслуговування житлового будинку (кадастровий номер № 2121284100:08:005:0031), площею 0,1492 га. (а.с.14-16). 31 серпня 2020 року Верховний Суд у складі постійної колегії судців Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 738/703/18, провадження № 61-16877св19 (ЄДРСРУ № 91260527) досліджував питання права спільної приватної власності на приватизовану земельну ділянку. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ( провадження № 14-325цс18). Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є -собистою приватною власністю дружини/ чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Отже, земельна ділянка, набута за час шлюбу внаслідок укладення відповідачем договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визнається спільною сумісною власністю подружжя(а.с.11-17). Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження №61- 6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18), від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18), від 24 квітня 2020 року в справі № 622/999/16-ц (провадження № 61-1260св19, ЄДРСРУ № 88951940) та від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18, ЄДРСРУ № 91037301). Таким чином, спірне майно, а саме житловий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером: № 2121284100:08:005:0031, що розташовані в [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі. Враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи докази у справі, позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, то суд враховує позицію Верховного Суду, який зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Так, позивачем до суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу було подано акт прийняття-здачі наданих послуг адвокатом Фантич В.В., зокрема: підготовка позовної заяви у розмірі 1800 гривень, участь адвоката в суді першої інстанції 9600 гривень, кількість годин роботи 11 годин. З приводу наведених обставин суд вважає, що надання правничої допомоги з приводу вирішення даного позову об`єктивно оцінено. Відповідачем в судовому засіданні не заперечено зазначену суму правової допомоги. Враховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи, суд вважає обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11400 гривень, які підлягають компенсації з відповідача. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 952 гривень 94 копійки та витрат на правову допомогу в сумі 11 400 гривень на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved