Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , (далі - відповідачі), вказавши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський Володимир Степанович (далі - третя особа), в якому вказала, що після смерті матері [PERSON] , вона із своєю сестрою [PERSON] , успадкували в рівних долях житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] . Спадкуванню підлягала також земельна ділянка площею 0,50 га (0,25 для будівництва і обслуговування будинку і 0,25 для ОСГ (пізніше ОПГ). Без відома позивачки [PERSON] , одноособово приватизувала вищезазначену земельну ділянку, чим порушила права на землю позивача як власника житлового будинку, на якій він розміщений. У зв`язку з порушенням прав одноосібною приватизацією земельної ділянки з боку [PERSON] , [PERSON] , звернулася до суду. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016 року визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області від 18.01.2002 року № 2 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку та безоплатної передачі у власність [PERSON] , земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,482 га, з яких: 0,250 га для обслуговування житлового будинку, 0,232 га для ведення особистого підсобного господарства. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії І- КВ №055069 від 19 червня 2002 року, виданий [PERSON] , та скасовано його державну реєстрацію. Однак, як згодом стало відомо, ймовірно з метою уникнення негативних наслідків судових рішень для [PERSON] , та ускладнення їх виконання, остання продала спірну земельну ділянку під час судових спорів своєму сину [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу №1217 від 16.06.2016 року. Позивач вважає, що у порушення ст. 120 ЗК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, відчуження земельної ділянки, що знаходиться під отриманими позивачкою [PERSON] , у спадщину спорудами, на підставі державного акта, визнаного згодом недійсним, не створює юридичних наслідків відповідачів по даній справі, а договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає визнанню недійсним. Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним договір №1217 від 16.06.2016 року купівлі-продажу [PERSON] земельної ділянки площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222781501:01:014:0051, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ольшевським Володимиром Степановичем, запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №15009320 від 16.06.2016 року. Ухвалою суду від 20.08.2019 року позовну заяву [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи та без проведення судового засідання. Встановлено відповідачу 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. Також вказаною ухвалою витребувано від приватного нотаріуса Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевського Володимира Степановича ( [ADDRESS] ), належним чином засвідчену копію договору №1217 від 16.06.2016 року купівлі-продажу [PERSON] земельної ділянки площею 0,232 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222781501:01:014:0051, розташованої за адресою: [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Ольшевським В.С. - запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №15009320 від 16.06.2016 року. У встановлений судом строк відповідач [PERSON] , подала суду відзив на позов із додатками, надіславши його у встановленому процесуальним законом порядку учасникам справи, в якому проти задоволення позовних вимог заперечила, просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначаючи наступне. [INFO] померла її з позивачем мати [PERSON] , яка за життя склала заповіт, посвідчений виконкомом Вільненської сільської Ради народних депутатів Макарівського р-ну Київської області 31.01.1994 року за №4. На підставі заповіту державним нотаріусом Бородянської державної нотаріальної контори 13.06.2000 їй та позивачу видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 2138, відповідно до якого вони успадкували в рівних долях майно померлої, а саме жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Земля, якою користувалась померла, останньою за життя приватизована не була, тобто не являлась її приватною власністю та не входила до спадкової маси. В подальшому, вона звернулась до Вільнянської сільської ради, яка рішенням від 18.01.2002 № 2 затвердила технічну документацію із землеустрою та отримала державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ № 055069 від 19.06.2002. Відповідно до акту [PERSON] , отримана у власність земельна ділянка загальною площею 0,482 га, з яких 0,250 га для обслуговування житлового будинку та споруд (кадастровий номер 3222781501:01:014:0050) та 0,232 га ведення ОПГ (кадастровий номер 3222781501:01:014:0051). Тобто одним державним актом їй було передано у власність дві окремі земельні ділянки з різним цільовим призначенням. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016 (справа № 370/251/15- ц) було визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Київської області від 18.01.2002 №2 в частині затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчую право власності на земельну ділянку та безоплатної передачі мені у власність земельної ділянки загальною площею 0,482 га, з яких 0,250 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та 0,232 га ведення ОПГ. Даним рішенням також був визнаний недійсним державний акт серії І -КВ № 055069 від 19.06.2002. Рішення мотивовано тим, що відповідно до ст. 120 ЗК України у кожного із спадкоємців, що мають частку в успадкованому будинку, у такій самій частці виникло право і на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, відповідно права позивача на земельну ділянку, площею 0,250 га для обслуговування житлового будинку були визнані порушеними. Порушення прав позивача на земельну ділянку площею 0,232 га з цільовим призначенням - ведення ОПГ (кадастровий номер 3222781501:01:014:0051) судом встановлено не було. Погоджуючись з судовим рішенням в частині порушення прав позивача на земельну ділянку площею 0,250 га для обслуговування житлового будинку та споруд, нею 16.06.2016 року була відчужена лише земельна ділянка площею 0,2320 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий помер 3222781501 :01 :014: 0051). Відповідач вважає, що оспорюваним договором купівлі-продажу вказаної земельної ділянки жодним чином не порушуються права позивача. Ухвалу суду від 20.08.2019 року відповідач [PERSON] , отримав 31.08.2019 року, відзиву на позов у встановлений судом строк не подав. У встановлений судом строк Приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський Володимир Степанович надав письмові пояснення, в яких вказав, що на момент посвідчення спірного договору купівлі-продажу правовстановлюючі документи були чинними, обтяжень чи заборон щодо спірної ділянки не було, договір посвідчений у встановленому законом порядку, жодних перепон для невчинення нотаріальної дій у нього не було. Також на виконання вимог ухвали суду від 20.08.2019 року Приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський Володимир Степанович надав копію договору №1217 від 16.06.2016 року купівлі-продажу [PERSON] земельної ділянки площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222781501:01:014:0051, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ольшевським Володимиром Степановичем, запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №15009320 від 16.06.2016 року, що приєднаний до матеріалів справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Після смерті [INFO] матері [PERSON] , [PERSON] , з [PERSON] , успадкували в рівних частках житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,250 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (кадастровий номер 3222781501:01:014:0050). Рішенням виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області від 18.01.2002 року № 2 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку та передано у власність [PERSON] , земельну ділянку у [ADDRESS] , площею 0,482 га, з яких: 0,250 га для обслуговування житлового будинку, 0,232 га для ведення особистого підсобного господарства. На підставі вказаного рішення [PERSON] , отримала державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії І -КВ №055069 від 19 червня 2002 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016 року, що залишене без змін Постановою Верховного Суду від 14.11.2018 року, визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області від 18.01.2002 року № 2 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку та безоплатної передачі у власність [PERSON] , земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,482 га, з яких: 0,250 га для обслуговування житлового будинку, 0,232 га для ведення особистого підсобного господарства. Також визнано недійсним державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії І -КВ №055069 від 19.06.2002 року, виданий [PERSON] , та скасовано його державну реєстрацію. Рішення судів мотивовані тим, що відповідно до ст. 120 ЗК України у кожного із спадкоємців, що мають частку в успадкованому будинку, у такій самій частці виникло право і на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, відповідно права позивача на земельну ділянку площею 0,250 га для обслуговування житлового будинку були визнані порушеними. Вказані вище обставини не заперечуються відповідачами та встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016 року, постановою Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі за позовом [PERSON] , до [PERSON] , Виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області, треті особи: Реєстраційна служба Макарівського районного управління юстиції Київської області, Управління Держгеокадастру у Макарівському районі Київської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту, скасування його державної реєстрації, а тому відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Судом також встановлено, що 16.06.2016 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу №1217 земельної ділянки площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222781501:01:014:0051, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ольшевським Володимиром Степановичем, запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №15009320 від 16.06.2016 року. Земельна ділянка, що є предметом цього договору, належить продавцеві на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ №055069 від 19.06.2002 року, виданого на ім`я [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області від 18.01.2002 року № 2. Вирішуючи вимоги за позовом [PERSON] , суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Вказані норми кореспондуються із ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними (ст. 77 ЦПК України), допустимими (ст. 78 ЦПК України), достовірними (ст. 79 ЦПК України) та достатніми (ст. 80 ЦПК України). Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Так, позивач, звертаючись до суду, просила визнати недійсним договір №1217 від 16.06.2016 року купівлі-продажу [PERSON] земельної ділянки площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222781501:01:014:0051, розташованої за адресою: [ADDRESS] , оскільки він укладений у порушення ст. 120 ЗК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, так як вказана земельна знаходиться під отриманими позивачкою [PERSON] , у спадщину спорудами, чим порушує її права. Разом із тим, судовими рішеннями, наданими позивачем, якими визнано недійсним рішення сільської ради та виданий на підставі нього державний акт на право власності на земельну ділянку, встановлено порушення права позивача на земельну ділянку площею 0,250 га для обслуговування житлового будинку на підставі ст. 120 ЗК України, за змістом якої у кожного із спадкоємців, що мають частку в успадкованому будинку, у такій самій частці виникло право і на земельну ділянку, на якій він розміщений та яка необхідна для його обслуговування. В той же час, вказаними судовими рішеннями не встановлено порушення прав позивача на земельну ділянку площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 3222781501:01:014:0051), що є предметом оспорюваного правочину. Позивачем також у порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що право власності чи право користування земельною ділянкою площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 3222781501:01:014:0051), що є предметом оспорюваного правочину, входило до складу спадкової маси після смерті матері [INFO] матері [PERSON] , а також на підтвердження обставин, що на цій ділянці знаходяться будівлі чи споруди, що належать на праві власності позивачеві. Відтак, суд приходить до висновку, що позивач не довела суду належними та допустимими доказам факту порушення своїх прав оспорюваним договором, що є підставою для відмови у позові незалежно від відповідності оспорюваного правочину вимогам ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові стягненню з відповідачів не підлягають. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed