Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

[PERSON] 09 серпня 2017 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить стягнути на його користь матеріальну та моральну шкоду у розмірі відповідно 6263,4 грн. та 2000 євро у національній валюті відповідно до курсу НБУ. В обґрунтування поданого позову позивач зазначив, що після досягнення пенсійного віку 31 жовтня 2016 року він звернувся до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду в м. Дніпрі за призначенням пенсії, маючи при цьому серед інших документів і копію рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «[PERSON] проти України № 2», яким було визнано, що при притягненні до адміністративної відповідальності у справі № 3-1954/10 він 25 днів був позбавлений свободи та утримувався під вартою в психіатричній лікарні, у звязку із чим були порушені його права, а позбавлення волі було незаконним, а також справа про адміністративне правопорушення була закрита. Співробітником Пенсійного фонду позивачу було відмовлено у прийнятті документів та листом повідомлено, що його трудовий стаж складає 14 років 11 місяців 11 днів, таким чином для призначення пенсії не вистачає 19 днів трудового стажу. У подальшому 09 березня 2017 року після працевлаштування позивачу була призначена пенсія у розмірі 949 грн. Після направлення позивачем відповідного запиту до Міністерства юстиції України та направлення в.о. Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини листа на адресу відповідача разом із копією перекладу вищевказаного рішення керівник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області направив на адресу позивача лист від 21 квітня 2017 року № 10183/02/30, який позивач вважає незаконним у звязку із невиконанням вимог Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також у звязку із застосуванням відповідачем ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» замість ст. 58 зазначеного закону, вважаючи, що таким чином відповідач намагався заплутати позивача. Відповідач зобовязаний був направити лист Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини до свого підрозділу, до повноважень якого входило виконання рішення Європейського суду з прав людини. При цьому відповідач перевищив свої повноваження, проявив бездіяльність та зашкодив виконанню рішення Європейського суду з прав людини, в результаті чого позивачу не була нарахована та виплачена пенсія більш ніж за півроку. Незаконними діями чи бездіяльністю відповідача спричинена матеріальна шкода позивачу у розмірі неотриманої пенсії за період з 19 серпня 2016 року по 09 березня 2017 року, що складає 6263,40 грн. Крім того, діями відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, для оцінки якої необхідно врахувати умисел відповідача на порушення пенсійних прав позивача; безуспішність та тривалість його зусиль по відновленню пенсійних прав; душевні, у тому числі інтелектуальні, страждання позивача. Позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 2000 євро. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Установлено судом у ході розгляду справи і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] звернувся до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини із заявою щодо інформування Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з питань виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «[PERSON] проти України (№2)», на що отримав відповідь від 31 березня 2017 року про направлення до зазначеного управління листа із копією автентичного перекладу вказаного рішення Європейського суду з прав людини. Розглянувши вищевказане звернення [PERSON] до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 21 квітня 2017 року повідомило позивача, що при призначенні йому пенсії з 09 березня 2017 року страховий стаж для обчислення пенсії становить 15 років 05 днів, а також що пільгове обчислення стажу в період перебування особи у психіатрично-лікувальному закладі чинним законодавством не передбачено, посилаючись при цьому на ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якою передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров'я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров'я, а також у психіатричних закладах охорони здоров'я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Не погодившись із такими діями відповідача, [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним листа та стягнення матеріальної і моральної шкоди. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року визнано незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які виразилися у наданні [PERSON] письмової відповіді від 21 квітня 2017 року за № 10183/02/30. У задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним листа та стягнення матеріальної і моральної шкоди відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року указану постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін. Матеріальну шкоду позивач визначає у розмірі 6263, 40 грн., що полягає у не отриманні ним пенсії з 19 серпня 2016 року по 09 березня 2017 року. Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо зобов'язання відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок протиправних дій, та регулюються статтею 1173 ЦК України та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади\~\~Автономної\~\~Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними\~\~своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з ч.1 ст. 107 Закону України\~\~«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом. Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені ч. 1 ст. 1166 ЦК України. Аналогічна відповідальність наступає і за завдану моральну шкоду, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України.\~\~\~\~\~\~ Згідно із зазначеними нормами обов'язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.\~\~ Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (п. 2) розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Пунктом 5 ч. 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в АР Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Інші види пенсії призначаються районними управліннями Пенсійного фонду України згідно з Положеннями про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2. Управління відповідно до покладених на нього завдань: призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання на інші виплати відповідно до чинного законодавства. Тобто питання призначення пенсії позивачу входить до компетенції Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України у місті Дніпрі, до якого і звертався позивач за призначенням пенсії, а відповідач лише надав розяснення щодо включення певного періоду до стажу, а тому у суду відсутні підстави стверджувати, що саме діями відповідача позивачу завдана матеріальна шкода. І саме про ці обставини було зазначено у постанові Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року, яка була залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити наступне. За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4). Проте, в даному випадку позивачем під час судового розгляду даної справи заподіяння моральної шкоди з боку відповідача належним чином не доведено. Наведені позивачем в позовній заяві обставини не свідчать про наявність причинного зв'язку між душевними стражданнями позивача і бездіяльністю або діями відповідача, вини останнього в її заподіянні. Доводи позивача, що внаслідок дій відповідача, позивачем отримані душевні страждання, за відсутності певних, належних доказів, не може бути свідченням заподіяння позивачеві моральних страждань, а тому вимоги позивача у цій частині також не підлягають задоволенню. За цих обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed