Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] від імені якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди у сумі 5168,52 грн. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність права на відшкодування за рахунок відповідача шкоди, пов`язаної з пошкодженням належного позивачу транспортного засобу марки «ВАЗ-21013», номерний знак [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06.04.2018 року. За наслідками судового розгляду матеріалів про притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Згідно з даними висновку експертного дослідження від 27.06.2019 №13/38 ЕД матеріальний збиток становить 4992,72 грн. + вартість проведеного дослідження 175,80 грн. При цьому, ПАТ СК «Провідна» їй відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача розмір завданого збитку. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 1166, 1188 Цивільного кодексу України. Позивач, третя особа та їх представник, клопотань, заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного судового провадження не надали. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач відзив на позовну заяву не надав. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. На підставі постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2018 року (а.с. 10), яка набула законної сили 25.05.2018 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Фактичні обставини скоєного [PERSON] адміністративного правопорушення, мали місце 06 квітня 2018 року о 13 год. 00 хв., в м.Мукачево, вул. Чернишевського, 40. Так, [PERSON] керуючи автомобілем\~ марки «ВАЗ\~211540»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~в порушення\~ вимог \~п.п.\~2.10,\~10.9,\~13.1\~ ПДР\~України,\~ \~під час\~ руху\~заднім ходом\~\~не переконався,\~що це\~буде безпечно\~,\~не дотримався\~безпечного\~ інтервалу \~та\~ здійснив наїзд\~на\~транспортний засіб\~«ВАЗ\~21013»,\~ номерний\~ знак [NUMBER] , \~внаслідок \~чого транспортні\~засоби\~\~отримали механічні \~пошкодження,\~ після чого залишив місце ДТП. Згідно з даними довідки про дорожньо-транспортну пригоду № [NUMBER] власником автомобіля марки ВАЗ-21013 є [PERSON] . Відповідно до частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В межах розгляду даної судової справи, позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, пов`язану з пошкодженням транспортного засобу, внаслідок скоєння винною особою дорожньо-транспортної пригоди та у зв`язку з відмовою страхової компанії виплатити страхове відшкодування. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з положеннями ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст.\~16\~Цивільного кодексу\~України. \~За змістом\~п.\~8\~частини другої\~ст.16\~Цивільного кодексу\~України,\~одним із\~способів захисту\~порушеного права\~є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Із спірних правовідносин вбачається, що такі є деліктними та поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення (ст. 1166 Цивільного кодексу України), необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. \~ \~ \~ \~ Згідно\~з положеннями\~частини першої\~ст.\~1166\~Цивільного кодексу\~України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. На практичну\~реалізацію положень\~ст.\~1166\~Цивільного кодексу\~України спрямовані\~і приписи\~п.\~6\~постанови пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~від 01.03.2013\~№4\~«Про деякі\~питання застосування\~судами законодавства\~при вирішенні\~спорів про\~відшкодування шкоди,\~завданої джерелом\~підвищеної небезпеки»,\~якими передбачено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Спеціальними нормами, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин є також положення частини другої ст. 1187 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до\~статті 1194 ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди. Ліміт відповідальності страховика визначається умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності укладеного з власником (володільцем) транспортного засобу. Розмір страхової суми за шкоду заподіяну майну потерпілих становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого (п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак ліміт відповідальності страховика не перевищує розмір заподіяної [PERSON] майнової шкоди. Разом з тим, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у\~статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. При цьому, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~ у\~страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № №755/18006/15-ц. Частиною четвертою ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного Суду. Фактичні дані по справі, а саме схема місця ДТП (а.с. 15), довідка № [NUMBER] про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 12) свідчить про те, що на момент вчинення ДТП у винної особи був у наявності дійсний страховий поліс «серії АК №7990307 ПРАТ «СК «ПРОВІДНА». Приймаючи до уваги такі фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з приписами п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1 статті 31 Закону). Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2 статті 34 Закону). Згідно з пунктом 34.3 статті 34 Закону якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Пунктом 33.1.\~статті 33\~Закону передбачено,\~що у\~разі настання\~дорожньо-транспортної\~пригоди,\~яка може\~бути підставою\~для здійснення\~страхового відшкодування\~(регламентної\~виплати),\~водій транспортного\~засобу,\~причетний до\~такої пригоди,\~зобов`язаний: 33.1.4. невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (підпункт 33.1.4). В свою чергу, позивач звернувся до ПРАТ «СК «ПРОВІДНА» із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.04.2018». Відповідно до листа ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» від 18 грудня 2019 року № 17-10/8730 [PERSON] відмовлено у виплаті страхового відшкодування за пошкоджений 06.04.2018 року транспортний засіб ВАЗ 21013, реєстраційний номер [NUMBER] . Відмова страховика щодо виплати страхового відшкодування мотивована посиланням на приписи пункту 37.1.4\~статті 37 Закону, відповідно до якої підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. З огляду на те, що позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди, заявлені до її заподіювача, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, а також на те, що у\~страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання розподілу судових витрат суд вирішує з урахуванням вимог частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved