Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

[INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.11.2018, виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 20.04.2019 [PERSON] та її син [PERSON] (відповідач у справі) зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Позивач є племінницею [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 06.03.1960, свідоцтвом про укладання шлюбу [NUMBER] від 26.01.1979, свідоцтвом про народження [NUMBER] від 18.06.2019, свідоцтвом про народження [NUMBER] від 18.06.2019, свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 06.03.1960, записом акту про укладання шлюбу № 244 від 04.03.1978. Як вбачається з Договору про надання ритуальних послуг від 01.11.2018 та квитанції до прибуткового касового ордеру № 513/27 від 01.11.2018, похоронами [PERSON] займалась позивач. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно будинок [ADDRESS] . 20.04.2019 року позивач звернулась до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , і на підставі її заяви було заведено спадкову справу № 257/2019, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 55937258 від 20.04.2019. Під час оформлення спадкових прав позивачу стало відомо, що [PERSON] була зареєстрована не за місцем свого проживання у будинку [ADDRESS] , а у квартирі [ADDRESS] . 02.10.2020 року Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про спадщину, оскільки [PERSON] є спадкоємцем за заповітом та був зареєстрований за однією адресою з померлою. Позивач зазначає, що у зв`язку з цим, позивач не має можливості оформити свої спадкові права, адже відповідач, який зареєстрований у квартирі [ADDRESS] є таким, що прийняв спадщину. На підтвердження того факту, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , позивачем надано: довідку Фрунзенської районної ради м. Харкова № 472 від 11.10.2006; лист повідомленням [PERSON] № 1944М від 19.10.2012; лист Комунального підприємства «Харківводоканал» № Р-2649/1-12.02.05 від 27.09.2012; лист адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради від 18.01.2013 № 73/0/176-13; лист [PERSON] від 12.07.2013 № 261; лист адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради від 22.08.2013 № Р-8-185/0/174-13; лист Комунального підприємства «Харківводоканал» від 30.04.2014; лист Департаменту охорони здоров`я від 06.06.2016 № Р-8-19906/0/1-16 -6807/0/57-16; лист Департаменту діловодства Харківської міської ради від 06.06.2016 № Р-8-20877/1-16.08-39; заяву [PERSON] від 11.09.2017; висновок від 02.10.2017, затверджений начальником Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області 02.10.2017; заяву [PERSON] від 25.06.2018; виписку з історії хвороби № 20668 від 21.08.2018. Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради від 17.09.2020 № 02-694/Н у період з 01.01.2017 по 01.11.2018 до [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , було здійснено виклик бригад ЕМД три рази, а саме: - 11.05.2018 року службою ЕМД був прийнятий виклик до [PERSON] з приводу «погано із серцем». Бригадою ЕМД, що здійснювала обслуговування виклику, після огляду та зібрання анамнестичних відомостей хворій було надано допомогу згідно із поставленим попереднім діагнозом «Хронічна легенево-серцева недостатність»; - 11.08.2018 службою ЕМД був прийнятий виклик до [PERSON] з приводу «погано із серцем». Бригадою ЕМД, що здійснювала обслуговування виклику, після огляду та зібрання анамнестичних відомостей хворій було надано допомогу згідно із поставленим попереднім діагнозом «Пневмонія»; - 29.10.2018 службою ЕМД був прийнятий виклик до [PERSON] з приводу «померла». Бригадою ЕМД, що прибула на місце виклику, було встановлено «Смерть до прибуття бригади ЕМД». Згідно з листа Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від 09.10.2020, 29.10.2018 року о 14:45 год. до чергової частини відділу поліції поступив дзвінок від [PERSON] , яка повідомила, що за адресою [ADDRESS] виявлено труп її тітки [PERSON] . На місце виїхала СОГ-2 і було встановлено, що сусіди [PERSON] були занепокоєні тривалою відсутністю [PERSON] , про що повідомили її племінницю [PERSON] , яка і викликала наряд поліції. У судовому засіданні позивач, будучи допитаним в якості свідка, пояснила, що у її матері були дуже теплі та дружні відносити із сестрою [PERSON] , її тіткою. Коли мати померла їй довелося піклуватися про тітку, оскільки вона жила сама, була старенька, відносини у тітки із сином були погані, він не працював, зловживав спиртними напоями, були випадки коли він її навить бив. 29.10.2018 їй зателефонували сусіди [PERSON] та повідомили, що тітка не виходила з дому. Вона приїхала, побачила, що будинок зачинений і викликала поліцію. Поліція вибила двері та вони побачили, що тітка померла. Відповідача вона повідомила, що його мати померла, однак він не приїхав, жодної участі у похованні матері не приймав, на похорони матері не приїхав. Похованння тітки позивач здійснювала за власні кошти. Також позивач пропонував відповідачу допомогти оформити спадщину, оскільки розуміє, що це складна справа та потребує значного часу, однак він від її допомоги відмовився. Потім він взагалі зник та вона вимушена писати заяву до поліції, однак приблизно через три тижні він з`явився. Де наразі перебуває відповідач їй не відомо. За тіткою позивач завжди піклувалася, коли тітка хворіла, то їздила до неї у лікарню, їй було її дуже шкода, оскільки вона залишилася зовсім сама, у неї не було ніякої підтримки. Тітку вона навідувала коли кожен день, коли через день, а коли і через декілька днів, як виходило, оскільки вона працює. ЇЇ тітка із своїм сином не спілкувалися, він її до себе до дому не пускав, інколи бив, одним словом він її ображав. Її тітка жила не великий проміжок часу із сином, коли тільки отримала квартиру за адресою [ADDRESS] . Коли [PERSON] одружився, тітка пішла жити та доглядати за своєю свекрухою за адресою: [ADDRESS] та жила за цією адресою до своєї смерті. Тітка приїжджала до її матері купатися, оскільки у неї вдома не було гарячої води, тітка їздила купатися за цією адресою і після смерті її матері. Всі речі тітки знаходились за адресою: [ADDRESS] , проживала вона за цією адресою років 30. Знятися з реєстрації за адресою [ADDRESS] вона боялася, оскільки квартира [ADDRESS] не приватизована та належить державі, крім того вона боялася, що її син припише туди когось стороннього без її згоди. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] , а його мати за адресою: [ADDRESS] . Їй відомо, що коли [PERSON] приїжджала до [PERSON] , то він її не пускав до квартири. Також їй це від самої [PERSON] , яка приїздила до них у гості та плакалася. Відносини у [PERSON] із сином були дуже погані. За адресою [ADDRESS] свідок [PERSON] ніколи не бачила. Також свідок пояснила, що їй відомо про те, що [PERSON] купувала та привозила продукти харчування [PERSON] . За свої свідомі 36 років їй відомо, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] , а її син проживав окремо за адресою: [ADDRESS] . Одного разу вона була за адресою: [ADDRESS] , і там речей [PERSON] вона не бачила. Всі речі [PERSON] знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Про смерть [PERSON] свідку стало відомо від [PERSON] , яка і здійснювала поховання [PERSON] , а [PERSON] на похоронах не було. Померла [PERSON] у себе вдома, за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] була її сусідкою, яка жила за адресою [ADDRESS] , ця жінка останні два роки сильно хворіла, її син- [PERSON] їй не допомагав, погано до неї відносився, бив її, ніколи він не приїзжав до неї, навить коли сусіди його викликали. [PERSON] завжди били і її чоловік, і її син, вона могла прибігти і в дві години ночі до неї, просити допомоги, швидка допомога не завжди хотіла її брати до лікарні, оскільки вона була брудна. [PERSON] тільки просив грошей у [PERSON] та бив її, коли вона не давала. [PERSON] допомагала [PERSON] . [PERSON] із матір`ю не проживав, вона його боялася. Особисті речі [PERSON] знаходились за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] навідувала [PERSON] , а коли в неї не було часу, то навідували вона та інша сусідка. Вона побачила, що [PERSON] вже другий день не виходить із дому, зателефонувала [PERSON] і повідомила про це. [PERSON] була завжди голодна, її кормили сусіди та [PERSON] , а сина вона боялася. Свідок [PERSON] пояснила, що вона спілкувалася із [PERSON] . Коли [PERSON] одружилася, то завжди проживала за адресою: [ADDRESS] . Сім`я ця була не порядна, чоловік її пив та бив її, завжди вона бігала по домам, просила викликати швидку допомогу, потім вона захворіла та також бігала по домам та просила допомоги. Після чого сусіди знайшли номер телефону [PERSON] та просили допомоги у неї. [PERSON] стала доглядати тітку, коли вона була зайнята по роботі, то телефонувала сусідам та просила допомогти. [PERSON] за останні два роки приходив тільки рази три, один раз навидь чуть не зарізав мати, але в цей час сусіди зайшли у гості. Свідку відомо, що [PERSON] хотіла переписати заповіт на [PERSON] , однак не встигла. За адресою: [ADDRESS] [PERSON] жила приблизно років 55. За адресою [ADDRESS] , вона ніколи не проживала, а лише возила сину їжу, а він її до квартири не пускав. Свідок [PERSON] пояснила, що вона мешкає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] її сусід, проживають 33 роки на одній східній клітинці. [PERSON] отримала цю квартиру, але ніколи за цією адресою не жила. Все своє життя [PERSON] жила за адресою: [ADDRESS] і навідувала сина, однак він її не пускав. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її матір`ю, яка доглядала за [PERSON] , надавала їй одежу та їжу. У догляді за [PERSON] їм допомагали сусіди, які доповідали їм про стан здоров`я [PERSON] . Про те що у [PERSON] є син вона тільки чула, ніколи його не бачила. Свідку відомо, що він проживав десь окремо. Свідок їздила до [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що за час свого життя [PERSON] склала заповіт 21.05.1999 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Петренко Н.В. за № 3-1654, згідно з яким все майно, що належало на день її смерті, [PERSON] заповідає своєму синові [PERSON] . 24.06.2019 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою від 04.04.2019 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Разом з тим, частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Із позовною заявою до суду звертаються тоді, коли виникає спір про право цивільне, у тому числі, коли спір про право цивільне пов`язаний із встановленням інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Таким чином, позовна заява - це установлена законом форма звернення до суду за судовим захистом та за вирішенням спору про право цивільне. При цьому визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 Цивільного процесуального кодексу України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи. За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. У справі, що переглядається, вимоги про встановлення факту, що [PERSON] , 1935 року народження, яка померла [INFO] , постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , а також про встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , спадщину після померлої [INFO] [PERSON] не прийняв, позивачем висунуті з певною правовою метою стати спадкоємцем та оформити свої права на спадкове майно. Таким чином, встановлення судом вищевказаних фактів породжує правові наслідки, від яких залежить виникнення у позивача майнових прав на спадкове майно. Однак, суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав. Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Принцип ефективності закріплений і у діючому Цивільному процесуальному кодексі України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання майна спільним майном сторін. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження № 61-10372св18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц (провадження № 61-14379св18). За змістом статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами першою та другою статті 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 Цивільного кодексу України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 Цивільного кодексу України). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно частини першої статті 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до частини першої статті 1272 Цивільного кодексу України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Разом з тим, заявляючи позовні вимоги про встановлення факту що [PERSON] , 1935 року народження, яка померла [INFO] , постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , а також про встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , спадщину після померлої [INFO] [PERSON] не прийняв, інших позовних вимог позивачем заявлено не було, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування обраного позивачами способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких їх порушених прав та інтересів. В даному випадку обраний позивачем спосіб захисту про встановлення факту, що [PERSON] , 1935 року народження, яка померла [INFO] , постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , а також про встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , спадщину після померлої [INFO] [PERSON] не прийняв, не передбачений вимогами статті 16 Цивільного кодексу України та Книгою шостою Цивільного кодексу України «Спадкове право». Суд наголошує, що вказані юридичні факти підлягають встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога. З позовних вимог вбачається, що фактично між ним та відповідачем у справі виник спір з приводу визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті його матері [PERSON] , яка склала заповіт на ім`я відповідача, а тому суд вважає, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права у спосіб, що не відповідає спірним правовідносинам. Крім того, суд зазначає, що в даному випадку наслідком задоволення заявлених позивачем вимог про встановлення фактів буде фактична зміна місця відкриття спадщини, усунення відповідача від спадкування та зміна правового статусу спадкового майна без вирішення спадкового спору по суті, що суперечить вищевказаним положенням чинного законодавства. Позивач, у свою чергу, не позбавлений права обрати інший спосіб захисту його спадкових прав, який буде належним та ефективним, виходячи зі змісту спірних правовідносин. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не заявлено позовних вимог на захист тих порушених відповідачем прав, для реалізації яких позивачу необхідно було встановити юридичний факт, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам статті 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed