Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

[PERSON] 03.04.2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Дніпроважмаш», третя особа: директор ПАТ «Дніпроважмаш» Харченко В.В., про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на час мобілізації він працював на посаді начальника виробничо-диспечерського бюро ливарно-механічного виробництва тюбінгів (№ 7) на ПАТ «Дніпроважмаш». На теперішній час позивач проходить військову службу за контрактом в особливий період, був призваний на військову службу під час мобілізації згідно з Указом Президента України від 14.01.2015 року. Але, не виконуючи приписи чинного законодавства України позивача 28.11.2016 року було звільнено. Позивач просив суд скасувати наказ ПАТ «Дніпроважмаш» від 02.12.2016 року № 1258к; поновити позивача на роботі в ПАТ «Дніпроважмаш» на посаді начальника виробничо-диспечерського бюро ливарно-механічного виробництва тюбінгів (№ 7) з дати звільнення; стягнути з ПАТ «Дніпроважмаш» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.11.2016 року по 31.03.2017 року у розмірі 34673,85 грн. У заяві від 26.10.2017 року позивач [PERSON] просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Дніпроважмаш» у заяві від 26.10.2017 року просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. Третя особа: директор ПАТ «Дніпроважмаш» Харченко В.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме: Кодексом законів про працю України. В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом встановлено, що наказом ПАТ «Дніпроважмаш» № 1445к від 10.05.2012 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду інженера виробничо-диспечерського бюро ливарно-механічного виробництва тюбінгів № 7 (а.с. 39). Позивач в період з 24.02.2016 року по 14.04.2016 року безпосередньо брав участь в проведенні антитерористичної операції, забезпеченні захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується довідкою польової пошти В1252 військової частини Міністерства оброни України від 14.04.2016 року № 90/16 (а.с. 15). 28.11.2016 року з [PERSON] укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (а.с. 12-13). Наказом ПАТ «Дніпроважмаш» від 02.12.2016 року № 1258к припинено трудовий договір та звільнено з роботи [PERSON] , начальника виробничо-диспечерського бюро ливарно-механічного виробництва тюбінгів (№ 7) 28.11.2016 року в зв`язку зі вступом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с. 40). Частиною 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» передбачено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного\~ переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів,\~ органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах\~ особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути\~ загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Визначення «особливого періоду», «воєнного стану» містяться в статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII, у якій передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період період функціонування національної економіки,\~ органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних\~ Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і\~ організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення\~ рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Таким чином, працівники, які були звільнені з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII. Указом Президента України від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом № 113-VIII від 15.01.2015, ВВР, 2015, № 6, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом». З Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації. Тому на осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у цей період (період проведення мобілізації), поширюється дія ч. 3 ст. 119 КЗпП України. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Особливий період в Україні діяв: з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року; з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року; з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року; з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент укладення [PERSON] з Міністерством оборони України контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу, а саме: 28.11.2016 року, особливий період не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а звільнення є правомірним, оскільки [PERSON] був звільнений з роботи 28.11.2016 року, а мобілізація діяла до 22.08.2015 року, тому укладення військового контракту з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», його позовні вимоги не належать до задоволення, у зв`язку з чим відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed