Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект Груп» (далі - відповідач) про визнання недійсним п. 3.1. Договору № 2 від 20.12.2018 про надання послуг, направлених на продаж об`єкту нерухомості. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що умови п. 3.1. Договору щодо сплати позивачем винагороди відповідачу є несправедливими та такими, що порушують права позивача як споживача у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим просить суд визнати його недійсним. Зокрема, позивач вказує на те, що оспорюваний пункт Договору зобов`язує споживача отримати послугу тільки від одного виконавця, що ставить клієнта (споживача) у нерівне становище відносно інших споживачів та/або виконавця. Також позивач посилається на те, що умова п. 3.1. Договору зобов`язує клієнта у будь-якому випадку сплатити виконавцю винагороду, навіть якщо основна мета цього Договору не буде досягнута. При цьому, будь-яка відповідальність, компенсація відповідача за порушення умов Договору відсутня, і в разі невиконання або неналежного виконання виконавцем обов`язків за цим Договором, клієнт лише обмежений можливістю звернення до керівництва компанії з повідомленням про такий факт. Отже, на переконання позивача, аналіз змісту умов Договору, які передбачають права та обов`язки клієнта та виконавця, дає підстави стверджувати, що він містить встановлені жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене здебільшого власним розсудом виконавця. Окремо позивач вказує на те, що в супереч приписів ст. ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України оспорювані умови Договору ставлять клієнта у залежність від дій виконавця, оскільки позивач обмежений у праві вільно розпоряджатися своїм майном, зокрема, при відчуженні майна шляхом продажу, дарування, а також будь-яким іншим способом відчуження через іншого посередника, а також самостійно або через представника, клієнт зобов`язаний сплатити виконавцю винагороду у розмірі 5 (п`яти) процентів від ціни продажу, яка вказана у п. 1.2. даного Договору. Тобто, за умови автоматичної пролонгації спірного договору (право розірвати спірну угоду також зумовлює сплату винагороди), обмеження будь-яким іншим способом відчуження майна, окрім як через уповноважених представників відповідача, порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є позивач. Крім того, на переконання позивача, першочергово слід виходити з того, що задоволення потреб замовника ріелторської послуги (клієнта) відбувається тільки у разі укладання правочину з нерухомим майном, а результат усієї діяльності (сукупності дій) ріелтора, стає благом, задля досягнення якого клієнт звертається до ріелтора за послугою. Інакше ріелтор отримує прибуток, не задовольняючи потреби клієнта. Тому, право ріелтора на оплату своїх послуг повинно пов`язуватися з вчиненням клієнтом правочину з нерухомим майном. Будь-яких правочинів купівлі-продажу майна за результатами надання виконавцем послуг, направлених на продаж об`єкта нерухомості за спірним Договором, сторонами не вчинялося, так само, як і будь-яких пропозицій щодо осіб, які б мали бажання придбати об`єкт нерухомості, обумовлений у п. 1.2. Договору, від виконавця до клієнта за період дії Договору не надходило. Відповідач подав відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки за умовами Договору на відповідача покладено конкретні обов`язки, що полягають у його професійній діяльності: з пошуку покупців на об`єкт нерухомості позивача, надання консультацій по будь-яким правовим питанням, пов`язаним із зазначеним нерухомим майном, організація переглядів квартири, а також обов`язок негайно розпочати виконання Договору. Крім того, з комплексного аналізу умов Договору вбачається, що такий договір за своєю природою є ексклюзивним договором, направленим на продаж об`єкта нерухомості з найбільшою вигодою й безпекою для себе, доручає це лише одному виконавцю, виключно який має право на обслуговування даного клієнта. За таким договором виконавець, який використовує необхідні професійні знання та навички, доступи до відповідних ресурсів, сервісів та проводить масштабну роботу і несе витрати, не отримуючи попередньо за це грошові кошти, обґрунтовано має право розраховувати на відсутність обставин, які можуть перешкоджати або унеможливити надання виконавцем послуг та отримання відповідної винагороди у майбутньому (як правило сплачуються покупцем нерухомого майна при укладенні попереднього договору або договору купівлі-продажу). За таких обставин відповідач вважає, що включення до договору п. 3.1., що покладає на клієнта зобов`язання з оплати не лише у випадку досягнення корисного ефекту для клієнта, але й у випадку, якщо клієнт самостійно вчинить недобросовісні дії, що нівелюють права виконавця на отримання винагороди, є цілком справедливим, а доводи позивача про те, що така умова призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін в той час коли, як вбачається з договору, одразу після його укладення та самостійно несе при цьому витрати без отримання наперед оплати від клієнта, є надуманими та безпідставними. Також відповідач зазначав про наявність у діях позивача ознак кримінального правопорушення та просив постановити окрему ухвалу, якою повідомити органи досудового розслідування про можливу наявність в діях позивача [PERSON] ознак кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 190, 384 Кримінального кодексу України, що полягає у введенні [PERSON] в оману відповідача щодо реального наміру здійснювати оплату за укладеним Договором, а також введення в оману суд під час судового розгляду у справі № 643/13823/19 в оману щодо не підписання нею означеного Договору з метою ухилення від сплати заборгованості за Договором та привласнення належних відповідачу у якості винагороди грошових коштів. Означене клопотання мотивоване тим, що у провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває справа № 643/13823/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект Груп» до [PERSON] за Договором № 2 від 20.12.2018, дійсність п. 3.1. якого є предметом розгляду у даній справі. Під час розгляду справи № 643/13823/19 [PERSON] у відзиві на позов стверджувала, що вказаний Договір не підписувала, а підписи на Договорі їй не належать та є підробленими. Проте, у висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 7262 від 30.06.2020 вказано, що підписи у Договорі виконані [PERSON] . За таких обставин відповідач вважає, що позивач, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків у вигляді привласнення належних відповідачу в якості винагороди грошових коштів, зловживаючи довірою ввела посадових осіб відповідача в оману щодо дійсного наміру здійснювати оплату по вказаному Договору та ввела суд під час судового розгляду справи № 643/13823/19 в оману щодо не підписання нею означеного Договору. Під час підготовчого засідання 12.01.2021 року судом розглянуто вищевказане клопотання представника відповідача протокольною ухвалою відмовлено в його задоволенні. Заперечуючи проти аргументів відповідача позивач у відповіді на відзив вказує, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються порушеними, оскільки встановлення у Договорі права позивача на отримання послуг лише в одного виконавця (відповідача) звужує права позивача як сторони Договору на отримання аналогічних за змістом послуг у інших осіб, якщо має місце, наприклад, неналежне виконання відповідачем послуг, обумовлених Договором. В той же час, умовами Договору не передбачено жодної санкції, яку може бути застосовано до відповідача у разі свідомого невиконання ним умов Договору, тоді як на позивача покладено обов`язок зі сплати грошових коштів в якості винагороди згідно з п. 3.1. Договору. Також позивач зазначає, що відповідачем не було надано жодного доказу, який міг би свідчити про виконання умов Договору з боку відповідача, в т.ч. вчинення дій по пошуку третіх осіб, бажаючих придбати такий об`єкт нерухомості; розміщення реклами на відповідних ресурсах; проведення консультацій клієнта; проведення огляду нерухомості потенційними клієнтами тощо. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначає, що послуги за оспорюваним правочином не були такими, від яких позивач не міг відмовитися і які він міг отримати лише в одного виконавця. Послуги за Договором не є життєво необхідними, пропозиція зазначених послуг на ринку. Також відповідач зазначає, що правова природа та поняття рієлторських послуг не визначені на законодавчому рівні, такі послуги можуть включати консультаційні послуги, доручення, комісію, розробку документації, інших послуг, або їх різні поєднання. Натомість, визначальним у встановленні природи таких послуг є саме зміст правочину, відповідно до якого вони надаються. Відповідно, Договором встановлено умови, за яких послуги вважаються наданими та мають бути оплачені, такі умови прийняті клієнтом, не є його відповідальністю та пов`язані насамперед з тим, що настання будь-якої з умов, передбачених п. 3.1. Договору нівелює для відповідача фактичну можливість досягнення бажаного результату. Пошук покупця квартири за умови її продажу втрачає для надавача послуг будь-який сенс та виключає можливість отримання агентської винагороди від покупця квартири. Відповідач наголошує, що текст Договору не містить заборон для клієнта звернутися до інших осіб з метою надання тотожних послуг, проте у випадку відчуження квартири внаслідок надання послуг іншими особами або за умови настання інших обставин, визначених п. 3.1. Договору, послуги відповідача вважаються наданими та мають бути оплаченими. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. У судовому засіданні 10.03.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, - ВСТАНОВИВ: 20.12.2018 року між позивачем (Клієнт) та відповідачем (BIG) було укладено Договір № 2 про надання послуг, направлених на продаж об`єкта нерухомості (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого BIG зобов`язується безоплатно надати послуги Клієнту, спрямовані на відчуження нерухомого майна (далі - об`єкта нерухомості), а Клієнт доручає BIG надати надані послуги на умовах даного Договору. Пунктом 1.2. Договору визначені характеристики об`єкта нерухомості: 1 кімн. ізольов. квартира за адресою: [ADDRESS] , 8 секція, ЖСК «Меридиан». Бажана ціна продажу: 24 000, 00 доларів США (еквівалент 667 000, 00 грн.). Власник об`єкта нерухомості - [PERSON] (п. 1.3. Договору). За умовами п. 2.1.2. Договору BIG зобов`язується здійснювати пошук третіх осіб, які бажають придбати об`єкт нерухомості. Відповідно до п. 3.1. Договору пошук особи, яка бажає придбати об`єкт нерухомості, BIG здійснює безоплатно, за винятком наведених нижче випадків: -при направленні Клієнтом вимоги BIG про розірвання даного Договору або подачі позовної заяви про визнання недійсним (розірвання) Договору, або при ухиленні Клієнта від виконання умов даного Договору, або при ухиленні Клієнта від укладенні договору купівлі-продажу з покупцем, знайденим BIG, за бажану ціну продажу, або при продажі, даруванні, а також при іншому способі відчуження об`єкта нерухомості через іншого посередника, а також самостійно, або через представника, Клієнт сплачує BIG винагороду у розмірі 5 (п`яти) процентів від ціни продажу, яка вказана у п. 1.2. даного Договору. Позивач вважає, що вищевказані умови п. 3.1. Договору є несправедливими та такими, що порушують права позивача як споживача у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Так, позивач вказує на те, що в укладеному сторонами договорі наслідки розірвання договору (в т.ч. в судовому порядку), зокрема, за ініціативою клієнта, передбачають утримання на користь виконавця 5 відсотків від ціни продажу об`єкта нерухомості, зазначеної у п. 1.2. Договору. Крім того, позивач зазначає, що оспорюваний п. 3.1. Договору зобов`язує споживача отримати послугу тільки від одного виконавця, що ставить клієнта (споживача) у нерівне становище відносно інших споживачів та/або виконавців, а також є порушенням в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів»; наслідком самостійного відчуження або через іншого посередника є обов`язок клієнта сплатити у будь-якому випадку винагороду виконавцю. Також позивач зазначає, що за умовами п. 4.1. Договору виконавець має право вимагати від клієнта сплати винагороди (5%) з урахуванням суми неустойки в розмірі 3% від суми боргу за кожний день невиконання чи неналежного виконання взятого на себе зобов`язання. В той же час, умова п. 3.1. Договору зобов`язує у будь-якому випадку сплатити виконавцю винагороду, навіть якщо основна мета цього договору (пошук особи - покупця нерухомості) не буде досягнута, що є несправедливою умовою в розумінні п. 16 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, будь-яка відповідальність, компенсація відповідача за порушення умов Договору відсутня, і в разі невиконання або неналежного виконання виконавцем обов`язків за цим Договором, клієнт лише обмежений можливістю звернення до керівництва компанії з повідомленням про такий факт. Отже, на переконання позивача, аналіз змісту умов Договору, які передбачають права та обов`язки клієнта та виконавця, дає підстави стверджувати, що він містить встановлені жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене здебільшого власним розсудом виконавця. Окремо позивач вказує на те, що в супереч приписів ст. ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України оспорювані умови Договору ставлять клієнта у залежність від дій виконавця, оскільки позивач обмежений у праві вільно розпоряджатися своїм майном, зокрема, при відчуженні майна шляхом продажу, дарування, а також будь-яким іншим способом відчуження через іншого посередника, а також самостійно або через представника, клієнт зобов`язаний сплатити виконавцю винагороду у розмірі 5 (п`яти) процентів від ціни продажу, яка вказана у п. 1.2. даного Договору. Тобто, за умови автоматичної пролонгації спірного договору (право розірвати спірну угоду також зумовлює сплату винагороди), обмеження будь-яким іншим способом відчуження майна, окрім як через уповноважених представників відповідача, порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є позивач. Крім того, на переконання позивача, першочергово слід виходити з того, що задоволення потреб замовника ріелторської послуги (клієнта) відбувається тільки у разі укладання правочину з нерухомим майном, а результат усієї діяльності (сукупності дій) ріелтора, стає благом, задля досягнення якого клієнт звертається до ріелтора за послугою. Інакше ріелтор отримує прибуток, не задовольняючи потреби клієнта. Тому, право ріелтора на оплату своїх послуг повинно пов`язуватися з вчиненням клієнтом правочину з нерухомим майном. Будь-яких правочинів купівлі-продажу майна за результатами надання виконавцем послуг, направлених на продаж об`єкта нерухомості за спірним Договором, сторонами не вчинялося, так само, як і будь-яких пропозицій щодо осіб, які б мали бажання придбати об`єкт нерухомості, обумовлений у п. 1.2. Договору, від виконавця до клієнта за період дії Договору не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину. Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Положеннями частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» унормовано, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України в їх системному зв`язку, сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості й можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносин на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це («заборонено законом») або якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту чи суті відносин між сторонами. Отже, свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою, за договором про надання юридичних послуг у формі представництва в суді, є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи в суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). В даному випадку, за умовами п. 3.1. Договору пошук особи, яка бажає придбати об`єкт нерухомості, BIG здійснює безоплатно, за винятком наведених нижче випадків, а саме при направленні Клієнтом вимоги BIG про розірвання даного Договору або подачі позовної заяви про визнання недійсним (розірвання) Договору, Клієнт сплачує BIG винагороду у розмірі 5 (п`яти) процентів від ціни продажу, яка вказана у п. 1.2. даного Договору. З аналізу вищевказаних умов п. 3.1. Договору вбачається, що у випадку направлення позивачем вимоги відповідачу про розірвання Договору, на нього покладається обов`язок сплатити за це винагороду відповідачу у розмірі 5 процентів від ціни продажу. Проте, відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Стаття 907 Цивільного кодексу України передбачає, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Умовами п. 6.3. Договору визначено, що Договір може бути розірваним в односторонньому порядку кожною із сторін у випадках, передбачених цим Договором, а також чинним законодавством України. Таким чином, вищезазначеними умовами п. 3.1. Договору на позивача покладено додатковий тягар за реалізацію наданого йому як положеннями чинного законодавства, так і умовами Договору права на розірвання Договору, тобто, направлення позивачем на адресу відповідача вимоги про розірвання договору тягне за собою виникнення у нього обов`язку сплатити відповідачу за вчинення означених дій винагороду у розмірі 5 процентів від ціни продажу. При цьому, у випадку направлення відповідачем вимоги про розірвання Договору позивачу, у відповідача, за умовами Договору не виникає обов`язку зі сплати позивачу будь-яких коштів. Умова Договору в частині того, що при подачі позивачем позовної заяви про визнання недійсним (розірвання) договору позивач сплачує відповідачу винагороду у розмірі 5 відсотків від ціни продажу, взагалі обмежує реалізацію права позивача на судовий захист, яке гарантовано приписами статті 55 Конституції України. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, частини першої статті 55 Конституції України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні ефективного механізму такого захисту. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина. Право кожного на судовий захист є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань. Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Проте, за умовами п. 3.1. Договору у випадку реалізації позивачем гарантованого йому Основним законом України права на звернення до суду - подання позовної заяви про визнання недійсним (розірвання) Договору, на позивача покладено додатковий тягар у вигляді сплати відповідачу винагороди у розмірі 5 процентів від ціни продажу. При цьому, у випадку вчинення тих самих дій відповідачем, у останнього за умовами Договору не виникає обов`язку зі сплати позивачу будь-яких коштів. За таких обставин, на переконання суду, умова п. 3.1. Договору в частині того, що при направленні позивачем вимоги відповідачу про розірвання Договору або подачі позовної заяви про визнання недійсним (розірвання) Договору позивач сплачує відповідачу винагороду у розмірі 5 процентів від ціни продажу, яка вказана в п. 3.1. Договору, є несправедливими, оскільки вони порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди позивачеві. Водночас, суд не погоджується з доводами позивача про визнання недійсним умов п. 3.1. Договору в частині того, що при ухиленні Клієнта від виконання умов даного Договору, або при ухиленні Клієнта від укладенні договору купівлі-продажу з покупцем, знайденим BIG, за бажану ціну продажу, або при продажі, даруванні, а також при іншому способі відчуження об`єкта нерухомості через іншого посередника, а також самостійно, або через представника, Клієнт сплачує BIG винагороду у розмірі 5 (п`яти) процентів від ціни продажу, яка вказана у п. 1.2. даного Договору. Так, суд вважає безпідставними доводи позивача в частині того, що оспорюваний п. 3.1. Договору зобов`язує споживача отримати послугу тільки від одного виконавця, що ставить клієнта (споживача) у нерівне становище відносно інших споживачів та/або виконавців, а також є порушенням в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів»; наслідком самостійного відчуження або через іншого посередника є обов`язок клієнта сплатити у будь-якому випадку винагороду виконавцю, оскільки позивач добровільно взяв на себе це зобов`язання, тому є відповідність волі волевиявленню. Суд зазначає, що вказане обмеження має часовий характер (п. п. 6.1., 6.2. Договору), і покладення на позивача обов`язку не продавати, не дарувати чи іншим способом не відчужувати об`єкт нерухомості через іншого посередника, а також самостійно або через свого представника, безпосередньо пов`язане з отриманням ним майнового блага - а саме надання відповідачем послуг, спрямованих на відчуження нерухомого майна. Також суд критично оцінює твердження позивача в частині того, що всупереч приписів ст. ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України умови п. 3.1. Договору ставлять позивача у залежність від дій відповідача, оскільки позивач обмежений у праві вільно розпоряджатися своїм майном. Суд вважає, що оспорюваний п. 3.1. Договору жодним чином не обмежує право позивача вільно розпоряджатися своїм майном, а лише покладає на позивача обов`язок сплатити відповідачу винагороду в тому випадку, якщо позивач під час дії Договору з відповідачем здійснить відчуження належної йому квартири через іншого посередника, самостійно або через представника. При цьому, підписавши Договір позивач добровільно погодився на вищевказані умови. Сам факт укладання між сторонами Договору та визначення в ньому відповідних умов не створив та не міг створити для позивача безпосередніх реальних перешкод для розпорядження належним йому майном. Пунктом 7.12. Договору визначено, що своїм підписом сторони підтверджують, що умови даного Договору є для них справедливими, вони розуміли значення своїх дій, при укладанні даного Договору не було обману і примушування, волевиявлення сторін відповідає їх внутрішній волі, а також підтверджують, що текст Договору сторонами уважно прочитано, умови зрозумілі і жодних претензій до тексту Договору у сторін не має. Будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що даний договір (умови договору) позивачу на час його підписання був незрозумілим, чи умови даного договору були не справедливими по відношенню до позивача, суду надано не було. Слід зазначити, що за умовами п. 3.1. Договору пошук особи, яка бажає придбати об`єкт нерухомості, відповідач здійснює безоплатно, а для того, щоб убезпечити себе від недобросовісних дій з боку Клієнта, пунктом 3.1. Договору і передбачений обов`язок сплатити відповідачу винагороду при ухиленні Клієнта від укладення договору купівлі-продажу з покупцем, знайденим BIG, за бажану ціну продажу, або при продажі, даруванні, а також при іншому способі відчуження об`єкта нерухомості через іншого посередника, а також самостійно, або через представника. Отже, умови п. 3.1. Договору не в будь-якому випадку зобов`язують позивача сплатити відповідачу винагороду, а лише в тому випадку, якщо позивач ухиляється від виконання умов Договору, ухиляється від укладення договору купівлі-продажу з покупцем, знайденим відповідачем, за бажану ціну продажу, або при продажі, даруванні, а також при іншому способі відчуження об`єкта нерухомості через іншого посередника, а також самостійно, або через представника. В тому випадку, якщо мета Договору буде досягнута і відповідачем буде знайдений покупець нерухомості, винагорода позивачем не сплачується. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, зокрема, якщо; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору (п. 3); порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач (п. 4). Для того, щоб вважати права споживача порушеними згідно з п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідно встановити, що предметом відносин між сторонами є послуги, від яких споживач не може відмовитися; предметом відносин між сторонами є послуги, які споживач може отримати лише в одного виконавця; виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору. Проте в даному випадку, послуги, спрямовані на відчуження належного позивачу нерухомого майна, що є предметом Договору, не є послугами, від яких позивач не міг відмовитися та які він міг отримати лише в одного виконавця. Суд зазначає, що положеннями частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Під час розгляду справи судом не встановлено, а позивачем не доведено, що умови п. 3.1. Договору в частині того, що при ухиленні Клієнта від виконання умов даного Договору, або при ухиленні Клієнта від укладенні договору купівлі-продажу з покупцем, знайденим BIG, за бажану ціну продажу, або при продажі, даруванні, а також при іншому способі відчуження об`єкта нерухомості через іншого посередника, а також самостійно, або через представника, Клієнт сплачує BIG винагороду у розмірі 5 (п`яти) процентів від ціни продажу, яка вказана у п. 1.2. даного Договору, є несправедливими в розумінні ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та порушують права позивача згідно з приписами ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим підстави для визнання їх недійсними відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням наведеного. Розподіл судових витрат здійснюється судом відповідно до приписів ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: partial