Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла, в якій зазначили, що проживають за адресою: [INFO], і являються власниками вказаної нерухомості з усіма спорудами, розташованими за цією адресою в рівних частках відповідно техпаспорту. Всупереч їх бажанню, в літній кухні, яка розташована за вищевказаною адресою, проживає [PERSON], який зареєстрований за іншою адресою. Усі заперечення щодо проживання в їх приватній власності відповідач ігнорує і висилятись не бажає. Зайняв літню кухню самовільно, у звязку з наведеним, просять суд захистити їх право власності і виселити відповідача із домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS]. До початку розгляду судом справи по суті [PERSON] до Лисичанського міського суду була подана зустрічна позовна заява до [PERSON], [PERSON], [PERSON] Лисичанської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання права користування житловим приміщенням, в обґрунтування якої зазначив, що з 1961 року до теперішнього часу проживає в спірній квартирі [ADDRESS]. Вказана квартира є єдиним постійним місцем його проживання. В 1975 року був виданий ордер № 203 «Лисмехсклозаводом» про зайняття цієї спірної квартири його сімєю, яка складалась з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. За період його проживання на даній ділянці ним, його матірю, вітчимом, рідним братом були збудовані усі господарські споруди, що підтверджується відповідними документами та показаннями свідків. За період його проживання він постійно сплачував комунальні послуги, відповідачі за зустрічним позовом ніякої участі в цьому не приймали. Останні 18 років він постійно добросовісно доглядав свою хвору матір, яка була інвалідом першої групи та учасник ВВВ, що підтверджується Довідкою з УПтСЗН, довідкою голови вуличного комітету. 07 жовтня 2014 року позивачами-відповідачами було отримано свідоцтво про право власності на житло № 22044, згідно з яким Лисичанська міська рада посвідчила, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить їм на праві приватної власності. За квартирою закріплені господарські споруди з технічним паспортом, а також літня кухня, яка є самовільною будівлею. Рішенням Лисичанського міського суду від 15 серпня 2007 року у справі між тими самим сторонами, а тому відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування, він приблизно з 2004 року мешкає у літній кухні, яка є самовільною будівлею, до складу домоволодіння за вказаною адресою не входила, на балансі ЛКП ЖЕК № 8 не перебуває та була зареєстрована у передбаченому законом порядку власністю позивачів-відповідачів чи інших осіб. За довідкою УПтаСЗН Лисичанської міської ради він отримував компенсацію, як особа, що надає соціальні послуги громадянці похилого віку [PERSON] (матері для здійснення нагляду). Порядок користування нерухомим майном між особами, що зареєстровані та є власниками у квартирі [ADDRESS], не встановлений, а крім того він здійснював догляд за померлою своєю матірю похилого віку [PERSON], яка також була зареєстрована за зазначеною адресою. На час приватизації спірної квартири позивачами-відповідачами, він постійно проживав та здійснював догляд за померлою своєю матірю у вказаній квартирі у якості члена сімї, що підтверджується рішенням Лисичанського міського суду від 15 серпня 2007 року між тими сторонами. Тому приватизацією вказаної квартири всупереч вимогам ч. 3 ст. 9, ст. 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України порушується його житлові права та інтереси. На сьогоднішній день реєстрація міста проживання у нього відсутня, що підтверджується штампом в паспорті громадянина України серії ЕН 949065, виданого 09.10.2013 року Лисичанським УДМС України В Луганській області. У звязку із чим просив суд скасувати свідоцтво про право власності на житло № 22044, видане Лисичанською міською радою 07 жовтня 2014 року та визнати за ним право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] надала письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, у якій зазначила, що вважає зустрічну позовну заяву необґрунтованою з наступних підстав. [PERSON] рішенням Лисичанського міського суду від 16 липня 2001 року у справі № 2-228 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права на житлову площу в квартирі [ADDRESS]. На підставі рішення комісії по прописці при виконавчому комітеті Лисичанської міської ради від 01.11.2002 року його було зареєстровано у вищевказаній квартирі, але рішенням Лисичанського міського суду від 29.01.2003 року № 2-965/03 [PERSON] знято з реєстрації. Таким чином, на момент приватизації зареєстрованими особами були [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] не було надано жодного документа відповідно до вимог діючого законодавства на підтвердження виникнення права для приватизації спірного майна. Відповідачм [PERSON] надані всі необхідні документи, на підставі яких і була проведена приватизація квартири [ADDRESS] з закріпленими господарськими будівлями та спорудами згідно з технічним паспортом. Таким чином, будь-яких порушень з боку Лисичанської міської ради під час вирішення питання про приватизацію квартири [ADDRESS] не вбачається. На підставі викладеного просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову про визнання права користування житловим приміщенням та визнанням недійсним і скасування свідоцтва про право власності на житло і розпорядженням органу приватизації в повному обсязі. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] первісний позов підтримала, зустрічний позов не визнала повністю, пояснила наступне. За адресою: [ADDRESS], вона проживає разом з [PERSON] та [PERSON] і вони всі являються власниками вказаної нерухомості із усіма спорудами, розташованими за цією адресою в рівних частках відповідно до свідоцтва про право власності та технічного паспорту. Всупереч їхньому бажанню, в літній кухні, яка розташована за вищевказаною адресою, проживає [PERSON], який зареєстрований за іншою адресою. Усі заперечення щодо проживання в їх приватній власності відповідач ігнорує і висилятись не бажає. Зайняв літню кухню самовільно. У звязку з наведеним, просить суд захистити її право власності і висилити відповідача із домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] первісний позов підтримав повністю, зустрічний позов не визнав, пояснив наступне. За адресою: [ADDRESS], він проживає разом з [PERSON] та [PERSON] і вони являються власниками вказаної нерухомості із усіма спорудами, розташованими за цією адресою в рівних частках відповідно техпаспорту. Всупереч їх бажанню, в літній кухні, яка розташована за вищевказаною адресою, проживає [PERSON], який зареєстрований за іншою адресою. Усі заперечення щодо проживання в їх приватній власності відповідач ігнорує і висилятись не бажає. Зайняв літню кухню самовільно. У звязку з наведеним, просить суд захистити його право власності і висилити відповідача із домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Позивач-відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, первісний позов підтримала, просила позов розглядати без її участі, про що надала відповідну заяву. В судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] надав наступні пояснення. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, позивачі-відповідачі [PERSON] є власниками домоволодіння, де вони і проживають. Згідно з домовою книгою та довідкою ЛКП «Паспортна служба» за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2, офіційно зареєстровані тільки позивачі-відповідачі [PERSON]. Протягом всього проживання за вищевказаною адресою відповідач-позивач [PERSON] систематично порушував правила проживання, про що в матеріалах справи є докази звертання позивачів-відповідачів [PERSON] в правоохоронні органи, внаслідок чого, [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності і на даний час він не приховує наявність неприязних відносин у нього до позивачів-відповідачів. Крім того, відповідач-позивач без дозволу всіх власників заселився та проживає за адресою позивачів-відповідачів. Тому, на підставі ст. 391 ЦК України, позивачі-відповідачі мають право як власники нерухомості, вимагати виселення відповідача-позивача. Просив задовольнити первісний позов. Щодо зустрічного позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки ордер на квартиру був виданий у 1965 році, з цього ж часу і відбулося заселення, що підтверджується рішенням Лисичанського міського суду від 23.05.2007 року. З 1981 року відповідач-позивач виписався з адреси проживання та виїхав до міста Маріуполь Донецької області, де прожив 14 років. Дана обставина була встановлена рішенням Лисичанського міського суду від 16.07.2001 року. В теперішній час відповідач-позивач не може проживати в спірній квартирі, оскільки він ніколи не проживав в квартирі, а на даний час проживає в літній кухні, яка відповідно до технічного паспорту не є квартирою. В 2009 році [PERSON] зареєструвався в місті Лисичанську по вулиці Героїв Брестської Кріпості, 33. Спірна квартира не є єдиним місцем його проживання, оскільки в квартирі він не проживає та не проживав. Рішенням Лисичанського міського суду від 16.07.2001 року встановлено, що участі в оплаті комунальних послуг в спірній квартирі [PERSON] не приймав. Щодо побудови [PERSON] всіх господарських споруд, то це твердження не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] народився 03.08.1953 року, а відповідно до технічного паспорту будинок був побудований у 1957 році, коли [PERSON] було 4 роки, два сараї у 1961 році, коли йому було 9 років, два погреби у 1958 році, коли йому було 5 років. Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння, кухня входить у власність позивачів-відповідачів [PERSON], як осіб, що приватизували ці побудови. Так, 10.01.2011 року, секретар Лисичанської міської ради [PERSON] вказав у своїй відповіді, що у випадку приватизації спірної квартири, до [PERSON] перейде право власності на квартиру зі всіма господарськими побудовами, в тому числі і літню кухню. Свідоцтво про право власності було видано [PERSON] 07.10.2014 року, а матір [PERSON] померла 30.08.2014 року, тому твердження [PERSON] про те, що на час проведення приватизації він постійно доглядав свою хвору матір є таким, що не відповідає дійсності. Щодо твердження [PERSON] про те, що він проживає у самовільній споруді на підставі рішення Лисичанського міського суду від 15.08.2007 року, то вони є необґрунтованими, оскільки вказаним рішенням від 2007 року суд не мав змоги встановити факти, які мали місце після рішення суду 2007 року протягом восьми років. Вважає вимоги [PERSON] необґрунтованими, а у звязку з тим, що аналогічні його вимоги Лисичанським міським судом вже розглядалися 16.07.2001 року, предявлений зустрічний позов підлягає залишенню без розгляду. Первісний позов просив задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач-позивач [PERSON] первісний позов не визнав повністю та пояснив, що з 1961 року по сьогоднішній день він проживає літній кухні, що закріплена за квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, яка є єдиним постійним місцем його проживання. В 1975 році був виданий ордер № 203 «Лисмехстеклозаводом» про зайняття квартири [ADDRESS] складом сімї, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. За період свого проживання на даній ділянці, ним, його матірю, вітчимом та його рідним братом були збудовані усі господарські споруди. За період свого проживання він постійно сплачував комунальні послуги. Останні 18 років він постійно здійснював догляд за своєю хворою матірю, яка була інвалідом 1 групи та учасником ВВВ. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності на житло № 22044 від 07.10.2014 року, відповідно до якого, за спірною квартирою закріплені господарські споруди згідно з технічним паспортом, а також літня кухня, яка є самовільною будівлею. Приблизно з 2004 року він мешкає у літній кухні, яка до складу домоволодіння за вказаною адресою не входила, на балансі ЛКП «ЖЕК № 8» не перебувала та не була зареєстрованою у передбаченому законодавством порядку. Порядок користування нерухомим майном між особами, що зареєстровані та є власниками квартири [ADDRESS] не встановлений, крім того, він здійснював догляд за своєю матірю - [PERSON], яка була зареєстрована за вищевказаною адресою. На час приватизації позивачами-відповідачами спірної квартири, він постійно проживав та здійснював догляд за матірю у вищевказаній квартирі у якості члена сімї. На теперішній час реєстрація місця проживання у нього відсутня, іншого житла немає. Просив зустрічну позовну заяву до позивачів-відповідачів про визнання права користування житловим приміщенням та визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на житло задовольнити. Скасувати свідоцтво про право власності на житло № 20244 від 07.10.2014 року та визнати за ним право користування житловим приміщенням квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська. У судовому засіданні представник відповідача-позивача [PERSON] пояснив, що [PERSON] з 1965 року по теперішній час проживав в літній кухні, що закріплена за спірною квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська. Зазначена квартира є єдиним постійним місцем його проживання. Відповідно до ордеру № 203 «Лисмехстеклозаводом» про заняття квартири [ADDRESS] наймачами були [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. За період свого проживання [PERSON], за згодою його матері, без надання дозвільних документів самовільно були побудовані господарські споруди та літня кухня, в якій він постійно проживає. Дані обставини підтверджуються рішенням Лисичанського міського суду від 15.08.2007 року, яким було встановлено, що [PERSON] живе в літній кухні, яка є самовільною будівлею та не є у передбаченому законодавством порядку власністю [PERSON]. Дане рішення є чинним. Також, довідки, видані УТСЗН та Лисичанською міською радою підтверджують те, що [PERSON] проживав в [INFO] та доглядав за своєю матірю, яка була інвалідом 1 групи. Рішенням Лисичанського міського суду від 17.08.2007 року було встановлено, що літня кухня є самочинним будівництвом і даний факт позивачами-відповідачами [PERSON] не оспорюється. Але ж стає невідомо, з яких саме підстав у технічному паспорті, який знаходиться в матеріалах справи, відсутній штамп щодо літньої кухні як самочинно збудоване нерухоме майно. Лист з виконкому заступника голови [PERSON], на який посилаються позивачі-відповідачі [PERSON] не є підставою для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно набувається у порядку, встановленого Законом, а не за листом з виконкому. Тобто, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Отже, технічний паспорт від 15.09.2014 року викликає сумніви щодо достовірності інформації, яка міститься в ньому, оскільки не вказано, які будівлі є самочинними. У разі приватизації громадянами жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися у власність власникам. Але ж позивачами-відповідачами [PERSON] не надано жодного документа щодо підтвердження їх права на користування земельною ділянкою або державного акту про право власності на земельну ділянку, ні рішення суду щодо визнання права власності на самочинно побудовану літню кухню. Просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла повністю. Зустрічний позов просив задовольнити повністю. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] підтримала надані суду письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, підтвердила факти, викладені у письмових запереченнях, надала суду пояснення аналогічні, викладеним у письмових запереченнях, та просила суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо скасування свідоцтва про право власності. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] Йому відомо, що [PERSON] та її син [PERSON] сумісно будували літню кухню, що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри. Також йому відомо, що [PERSON] та її син [PERSON] мешкали у даній літній кухні. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] та [PERSON] є його сусідами. Знає їх з 1961 року з хорошого боку. Йому відомо, що в 1974 році [PERSON], покійна мати [PERSON] та [PERSON], сумісно зі своїм співмешканцем [PERSON] почали будувати літню кухню, що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри. [PERSON] допомагав у будівництві літньої кухні. Будівництвом кухні керував [PERSON] Вони будували літню кухню, щоб хто-небудь у ній проживав. На той період часу у [PERSON] свого житла не було. Гроші на кухню заробляли [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Після закінчення будівництва літньої кухні, в ній проживали [PERSON] та її син [PERSON]. На сьогоднішній день у літній кухні проживає [PERSON]. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що позовач-відповідач [PERSON] є його сестрою. В 1073 році відповідач-позивач [PERSON] повернувся з армії, виникло питання щодо житла [PERSON] [PERSON] запропонував построїти літню кухню. Протягом 1974-1977 років ми побудували літню кухню. Після [PERSON] поїхав до іншого міста та протягом 10 років був відсутнім за спірним місцем мешкання. Коли [PERSON] поїхав до іншого міста їх мати залишилася одна і за нею ніхто не доглядав. Будівельні матеріали на літню кухню придбав [PERSON] Зараз [PERSON] проживає у літній кухні, що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з [PERSON] та [PERSON] Періодично ходить до них у гості. Йому відомо, що зараз [PERSON] проживає у літній кухні що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри, адже у нього не має іншого житла. Літню кухню, у якій мешкає [PERSON] почали будувати у 1974 році. В літній кухні мешкали по-різному. Взагалі там проживала покійна мати [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] знає років 7. Періодично буває у них в гостях. З [PERSON] їздить на риболовлю. Протягом семи років він бував в гостях у [PERSON], але [PERSON] там не бачив і він йому не знайомий. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачів-відповідачів [PERSON] знаю з юності, вони товаришують. Відповідача-позивача [PERSON] за місцем проживання [PERSON], а саме: за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2, бачила 2 рази. Знає, що [PERSON] виїжджав до Маріуполя на років 10, потім повернувся і жив у літній кухні з 1996 року до 2013 року, що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри. У літній кухні були речі [PERSON], в кв. № 2 будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри його речей не було, адже у квартирі він не мешкав. Також відповідач періодично їздив до брата. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідача-позивача [PERSON] не знає. Знає позивачів-відповідачів. Вперше [PERSON] він побачив, коли привозив за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2, жінку з газового господарства. [PERSON] за зазначеною адресою не бачив, до літньої кухні не заходив. Вислухавши пояснення позивачів-відповідачів, представника позивачів-відповідачів, відповідача-позивача, представника відповідача-позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Спір між позивачами-відповідачами за первісним позовом та відповідачем-позивачем за зустрічною позовною заявою виник з приводу того, що позивачі-відповідачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] вважають відповідача-позивача [PERSON] такими, що порушує їх право власності на спірне домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], а відповідач-позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON] вважає себе добросовісним користувачем та наймачем спірної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], за яким необхідно визнати право користування спірним житловим приміщенням та скасувати свідоцтво про право власності на житло за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. У звязку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (PowellandRaynerv. theU.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення остаточне). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. theU.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkosv. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення остаточне). З позовної заяви вбачається, що до суду звернулися з первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла. Позивачі-відповідачі у зазначеній первісній позовній заяві просять суд: 1) захистити їх право власності та виселити відповідача [PERSON] із домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Відповідач-позивач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Лисичанської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання права користування житловим приміщенням За позовами про захист приватної власності та виселення, слід враховувати, позивачем в даній категорії справ може бути власник майна. Відповідно відповідачем по справі буде особа, яка порушує право власності та втратила право користування житлом. У спорах про визнання права користування житловим приміщенням з позовом може звернутися особа, яка вважає, що набула право користування житловим приміщенням або наймач житла. Відповідачем у даній справі може бути лише наймодавець житла. На підставі викладеного, суд вважає доцільним розглянути насамперед позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та питання щодо скасування свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] для того, щоб встановити чи виникло право та чи можуть бути [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивачами за первісним позовом щодо захисту права власності та виселення [PERSON] з домоволодіння, розташованого за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2. В судовому засіданні встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло № 22044, виданого 07 жовтня 2014 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/3 частка; [PERSON] 1/3 частка; [PERSON] 1/3 частка. За даною квартирою закріплені господарські будівлі і споруди згідно з технічним паспортом (а.с.23). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданого 16.10.2014 року Реєстраційною службою Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, по 1/3 частки квартири, з господарськими будівлями і спорудами № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри м. Лисичанська належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 07.10.2014 р. Лисичанською міською радою (а.с.24-25). Згідно з технічним паспортом на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок, гараж, літня кухня, сарай, погріб, убиральня, огорожа та споруди) № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, виданого 15.09.2014 року ЛКП «БТІ», замовником технічної інвентаризації на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська є [PERSON]. (а.с.26-28). Згідно з висновком по результату розгляду заяви, виданого Лисичанським МВ ГУМВС України у Луганській області 16.09.2014 року, до Лисичанського МВ ГУМВС України у Луганській області 16.09.2014 року з письмовою заявою звернулася гр. [PERSON], в якій вона просить вжити заходи до свого брата гр. [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вулиця Сосюри, 12/2, незаконно, та не хоче висилятись. В ході проведеної перевірки, а саме: зі слів гр. [PERSON] встановлено, що остання мешкає за вищевказаною адресою з чоловіком гр. [PERSON], а в літній кухні мешкає її брат гр. [PERSON], з яким в них склалися неприязні взаємовідносини, останній мешкає без дозволу, зареєстрований за адресою: [INFO], уходити з літньої кухні не бажає, це ї стало приводом звернення до міліції (а.с.31). Згідно з довідкою № 658 виданої УПСЗН Лисичанської міської ради 12.05.2014 року [PERSON] перебуває на обліку в УПСЗН Лисичанської міської ради та йому призначено компенсацію як фізичній особі, яка надає соціальні послуги громадянці похилого віку, інваліду 1 групи, [PERSON], [INFO]. Компенсацію призначено з 30.03.2009 року по довічно (а.с.55). Згідно з довідкою, виданої головою вуличного комітету № 30, [PERSON] постійно мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2, у літній кухні та здійснює догляд за хворою матірю [PERSON] інвалідом 1 групи (а.с.56). Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області у цивільній справі № 2-228/2001 від 16.07.2001 р., що залишено без змін Ухвалою судової колегії у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області від 08.10.2001 року у цивільній справі № 1757/200 р., відповідач [PERSON] позов визнала та доповнила, що донька [PERSON] з 1979 року проживає в спірній квартирі як член сімї, а з 1985 року і відповідач [PERSON]. Всі проживають однією сімєю. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] проживав інколи у літній кухні та інколи у нього. Водночас з даного рішення вбачається, що судом встановлено, що [PERSON] періодично проживав у літній кухні, що закріплена за квартирою № 2 будинку 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську (а.с.66-67) . Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області № 2-2686/2007 року від 15.08.2007 року, що набрало законної сили 04.02.2008 року, у судовому засіданні позивач [PERSON] суду пояснила, що останні три роки [PERSON] разом із [PERSON] мешкають разом у літній кухні. Позивач [PERSON] дав пояснення аналогічні поясненням [PERSON] Відповідач [PERSON] пояснив, що мешкає у літній кухні разом із своєю матірю [PERSON], аналогічні пояснення були надані представником третьої особи Лисичанського КП «ЖЕК № 8» (а.с.88). З пояснень відповідача-позивача [PERSON], представника відповідача-позивача [PERSON], що надані в судовому засіданні, судом встановлено, що відповідач-позивач [PERSON] посилалася на те, що він проживав та проживає саме у літній кухні, що закріплена за квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську, а не у квартирі [ADDRESS]. Такі доводи відповідача-позивача [PERSON], представника відповідача-позивача [PERSON], підтверджені обставинами справи, а саме: згідно з довідкою, виданої головою вуличного комітету № 30, [PERSON] постійно мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вул.. Сосюри, 12/2, у літній кухні та здійснює догляд за хворою матірю [PERSON] інвалідом 1 групи (а.с.56). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області у цивільній справі № 2-228/2001 від 16.07.2001 р., що залишено без змін Ухвалою судової колегії у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області від 08.10.2001 року у цивільній справі № 1757/200 р., відповідач [PERSON] позов визнала та доповнила, що донька [PERSON] з 1979 року проживає в спірній квартирі як член сімї, а з 1985 року і відповідач [PERSON]. Всі проживають однією сімєю. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] проживав інколи у літній кухні та інколи у нього. Водночас з даного рішення вбачається, що судом встановлено, що [PERSON] періодично проживав у літній кухні, що закріплена за квартирою № 2 будинку 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську (а.с.66-67). Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області № 2-2686/2007 року від 15.08.2007 року, що набрало законної сили 04.02.2008 року, у судовому засіданні позивач [PERSON] суду пояснила, що останні три роки [PERSON] разом із [PERSON] мешкають разом у літній кухні. Позивач [PERSON] дав пояснення аналогічні поясненням [PERSON] Відповідач [PERSON] пояснив, що мешкає у літній кухні разом із своєю матірю [PERSON], аналогічні пояснення були надані представником третьої особи Лисичанського КП «ЖЕК № 8» (а.с.88). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Факт проживання [PERSON] у літній кухні, не спростовувався та підтверджений у судовому засіданні показаннями позивачів-відповідачів [PERSON] та [PERSON] їхнім представником [PERSON] та показаннями свідків, а саме: [PERSON]П, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Дані обставини свідчать про те, що відповідач-позивач [PERSON] дійсно мешкав у літній кухні, що закріплена за квартирою в житловому будинку № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 22044, виданого 07 жовтня 2014 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області на квартиру [ADDRESS] та технічним паспортом на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок, гараж, літня кухня, сарай, погріб, убиральня, огорожа та споруди) № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, виданого 15.09.2014 року ЛКП «БТІ»,. Водночас, відповідач-позивач [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві просить суд визнати за ним право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 у будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, в той час, як з викладених вище належних та допустимих доказів, судом достовірно встановлено, що відповідач-позивач [PERSON] дійсно мешкав у літній кухні, що закріплена за квартирою в житловому будинку № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, а належних та допустимих доказів проживання саме у квартирі [ADDRESS] суду надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. При вирішенні судом спорів, повязаних з визнанням права користування жилим приміщенням, треба враховувати наступні аспекти: укладання наймачем договору найму жилого приміщення; вселення позивача в спірне приміщення в установленому законом порядку; коло осіб, які володіють самостійним правом користування спірним житловим приміщенням на момент вселення позивача і їх згода на його вселення; умови вселення позивача і користування ним житловим приміщенням. З аналізу викладеного суд доходить висновку, що квартира та літня кухня не є тотожнім категоріями та вирішення зазначених вище аспектів стосовно квартири та літньої кухні мають різні правові наслідки, отже позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в частині визнання за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 будинок № 12, вул. Сосюри м. Лисичанськ, задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог відповідача-позивача [PERSON] за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Лисичанської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання права користування житловим приміщенням в частині скасування свідоцтва про право власності на житло судом встановлені наступні обставини та факти. При вирішення питання скасування свідоцтва про право власності на житло, а саме: квартирою № 2 будинок № 12, вул. Сосюри м. Лисичанськ, суд звертає увагу, що дана позовна вимога була заявлена одночасно з позовною вимогою про визнання за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 у будинку № 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську. Суд звертає увагу на положення закону (статті\~3,\~4 ЦПК України, статі\~12,\~13,\~15,\~20 Цивільного кодексу України), які гарантують особі право на захист в суді лише свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншими особами. Враховуючи, що [PERSON] надав суду належні та допустимі докази щодо проживання у літній кухні, що не заперечувалося позивачами-відповідачами за первісним позовом, та не надав належних та допустимих доказів проживання саме: у квартирі [ADDRESS], а скасовувати свідоцтво про право власності на житло, мають право особи, права яких порушуються укладенням цього правочину, та з урахуванням того, що позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в частині визнання за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 у будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, задоволенню не підлягають, а проживання у літній кухні, що закріплена за квартирою 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська ніким не оспорювалось, з огляду на відсутність у справі доказів порушення прав [PERSON] щодо літньої кухні, позовні вимоги в частині скасування свідоцтва про права власності на житло є передчасними та можуть бути розглянути судом у разі визнання за [PERSON] права користування квартирою 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська. Щодо позовних вимог за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла судом встановлені наступні факти та обставини. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності. [PERSON], [PERSON], [PERSON] використали своє право та звернулися до суду з позовом до [PERSON], у якому просять суд захистити їх право власності і виселити відповідача із домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Слід зауважити, що позивачі просять суд захистити їх право власності, однак спосіб захисту не зазначений. Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло № 22044, виданого 07 жовтня 2014 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/3 частка; [PERSON] 1/3 частка; [PERSON] 1/3 частка. За даною квартирою закріплені господарські будівлі і споруди згідно з технічним паспортом (а.с.23). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданого 16.10.2014 року Реєстраційною службою Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, по 1/3 частки квартири, з господарськими будівлями і спорудами № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри м. Лисичанська належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 07.10.2014 р. Лисичанською міською радою (а.с.24-25). Згідно з технічним паспортом на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок, гараж, літня кухня, сарай, погріб, убиральня, огорожа та споруди) № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, виданого 15.09.2014 року ЛКП «БТІ», замовником технічної інвентаризації на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська є [PERSON]. (а.с.26-28). Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Відповідно до абз. 2 п. 1.4 Наказу № 491 «Про затвердження Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах» від 08.12.2010 року, домоволодіння - це житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. З аналізу вищевказаних норм, вбачається, що житловий будинок, квартира та домоволодіння є різновидами житла та не є тотожними категоріями. Водночас, як вбачається з первісної позовної заяви позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] просять суд захистити їх право власності і виселити відповідача саме із домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], а не квартири [ADDRESS]. Належних та допустимих доказів права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS], позивачами-відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі яких можливо встановити, що у позивачів-відповідачів виникло право на звернення до суду із позовом про захист права власності, а саме: домоволодіння, та порушення права власності саме на домоволодіння [PERSON], суду надано не було, у звязку з чим позовні вимоги за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про захист приватної власності та виселення з домоволодіння без надання іншого житла задоволенню не підлягають. З урахуванням вищевикладеного, на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed