Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про позбавлення права користування квартирою, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Крім неї в даному будинку зареєстрований [PERSON], однак за місцем реєстрації не проживає з 2003 року. Реєстрація Відповідача у будинку є для Позивича перешкодою для повного користування та розпорядження житловим будинком, крім того, вона не має можливості оформити житлову субсидію. В зв'язку з тим, що Відповідач хоч і вселився у квартиру у встановленому порядку у якості члена її сім'ї, однак довгий час у ній не проживає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання, а використовує лише для свого реєстраційного обліку, а тому є всі підстави позбавити його права на користування жилим приміщенням. Позивач просить, позбавити [PERSON], [INFO], права на користування квартирою номер [ADDRESS] Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду нотаріально посвідчену заяву нотаріусом Корольовського нотаріального округу Московської області від 28 грудня 2018 року в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. Згідно частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Частиною четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 321 ЦК України, передбачена непорушність права власності, в тому числі те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. В свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Відповідно до копії договору купівлі-продажу, посвідченим 29 липня 1992 року, Рубіс Л.В., секретарем виконкому Корнинської селищної ради за реєстром № 203, [PERSON] являється власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] право власності якої зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21789933, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17402208 від 17 січня 2008 року. Рішенням 68 сесії 6 скликання Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 17 вересня 2015 року, вулицю Жовтневої Революції перейменовано у вулицю Соборна. Судом встановлено, що [PERSON] є власником вищевказаної квартири, в зазначеній квартирі, крім неї з 06 вересня 2004 року зареєстрований син - [PERSON], [INFO], який входить до її складу сім'ї проте за даною адресою з 2003 року не проживає, наведені обставини підтверджуються, довідкою виконавчого комітету Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 26 вересня 2018 року № 2146. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Права власника житлового будинку квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла (в тому числі і колишній член сім'ї) втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК, яка дає визначення поняття «член сім'ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Судом встановлено, що [PERSON] у будинку Позивача зареєстрований, проте з січня 2003 року не проживає, чим чинить перешкоди щодо захисту порушеного права Позивача, що підтверджується Актом обстеження домоволодіння про фактично проживаючих осіб від 29 серпня 2018 року депутата Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, згідно якого було обстежено домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та довідкою виконавчого комітету Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 29 серпня 2018 року № 1972, Актом депутата Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 29 серпня 2018 року. Вказана обставина встановлена на підставі частини першої статті 81 ЦПК України. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс12. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття осіб з реєстраційного обліку. Позивач реалізував своє право на захист власного майна, а Відповідач мав похідне право користування житлом від наявності такого права у особи, членом сім'ї якого він був. Із припиненням такого права, втратилось і його право на користування житлом. Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Відповідач не надав суду належних доказів поважності своєї відсутності у спірному будинку, чим не виконали вимоги статті 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що Відповідач у будинку Позивача не проживає, його реєстрація в будинку порушує охоронюване законом право власності Позивача, Позивач заперечує проти реєстрації Відповідача у його житлі, суд вважає, що Відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування будинком Позивача. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь Позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved