Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

[PERSON] 04 вересня 2020 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 02.12.2016 між [PERSON] та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав у борг грошові кошти в розмірі 5 000 грн. зі строком повернення до 06.12.2016, про що відповідачем складена розписка. 05.03.2018 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав у борг грошові кошти в розмірі 11 000 грн. зі строком повернення до 12.03.2018, про що відповідачем складена розписка. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув. 05.12.2019 між [PERSON] та позивачем укладено договір відступлення права вимоги відповідно до якого [PERSON] відступив право вимоги боргу за розпискою від 02.12.2016 у розмірі 5 000 грн. Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 19 861,41 грн. з яких 16 000 грн. сума заборгованості за договорами позики, 1023,20 грн. - 3% річних та 2838,21 грн. - інфляційні втрати. Позивач надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судові засідання, які призначалися на 06.10.2020 та 03.11.2020 поспіль не з`явився. Про дати судових засідань був повідомлений належним чином, за адресою наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. Двічі до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання». З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, 02.12.2016 [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів в сумі 5 000 грн. зі строком повернення до 06.12.2016, про що відповідачем (позичальником) складена розписка (а.с. № 11). 05.03.2018 [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів в сумі 11 000 грн. зі строком повернення до 12.03.2018, про що відповідачем (позичальником) складена розписка (а.с. № 12). Оригінали розписок надані позивачем були оглянуті судом при розгляді справи 03 листопада 2020 року, звірений з копіями, які знаходиться в матеріалах справи (а.с. № 11-12) та оригінали приєднано до матеріалів справи. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув. 05.12.2019 між [PERSON] та позивачем укладено договір відступлення права вимоги відповідно до якого [PERSON] відступив право вимоги боргу за розпискою від 02.12.2016 у розмірі 5 000 грн. (а.с. № 10). Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договору позики і не повернув позивачу грошового боргу, а позивач на був право вимоги боргу за розпискою від 02.12.2016, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Як видно з розписок, ними підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату їх отримання (02.12.2016 в сумі 5 000 грн. та 05.03.2018 в сумі 11 000 грн.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачкою грошей у борг. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договорами позики від 02.12.2016 в сумі 5 000 грн. та 05.03.2018 в сумі 11 000 грн. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних від вказаної суми необхідно зазначити наступне. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved