Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи його тим, що 15 червня 2018 року між ним та Відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до умов якого Позивач передав Відповідачу грошові кошти в сумі 100 000 доларів США. [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти до 15 вересня 2018 року. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики Відповідачем надана розписка, в якій зазначено, що останній взяв у нього в борг 100 000 доларів США із зобов`язанням повернути вказану суму до 15 вересня 2018 року. Також, посилається на те, що 15 вересня 2018 року Відповідачем надана розписка, в якій зазначено, що Відповідач не вкладається в строк, встановлений договором, повернути грошові кошти і цього ж дня взяв у нього в борг додатково ще 50 000 доларів США, та зобов`язався повернути загальну суму позики в повному обсязі у розмірі 150 000 доларів США до 30 грудня 2018 року включно у вигляді готівкових коштів. 01 травня 2019 року Відповідачу було направлено лист з проханням повернути грошові кошти в розмірі 150 000 доларів США до 01 червня 2019 року. Однак, до теперішнього часу позичальник борг у повному обсязі не повернув, тому і просить суд стягнути з Відповідача на його користь несплачену суму боргу за договорами позики від 15 червня 2018 року та 15 вересня 2018 року у розмірі 150 000 доларів США та судовий збір у сумі 9 605,00грн. Представник позивача в підготовчому судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач позов визнав повністю пояснивши, що дійсно брав в позику зазначену суму грошових коштів у Позивача для відкриття бізнесу, про що особисто складав розписки, проте в строк не зміг їх повернути, а тому не заперечує проти задоволення позову. Представник у судовому засідання зазначив, що позов визнають повністю, просить розглянути справу в підготовчому судовому засіданні. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, заслухавши учасників процесу, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого Позивач передав Відповідачу грошову позику в розмірі 100 000 доларів США зі строком повернення до 15 вересня 2018 року включно (а.с.7-8). З розписки, наданої [PERSON] від 15.06.2018, вбачається, що останній отримав від [PERSON] суму коштів в розмірі 100 000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму 15.09.2018 (а.с.9). З розписки, наданої [PERSON] від 15.09.2018, вбачається, що останній 15.06.2018 взяв в борг у [PERSON] суму коштів в розмірі 100 000 доларів США, в строки, вказані в розписці не вкладається, а також отримав від [PERSON] ще 50 000 доларів США та зобов`язався повернути загальну суму в розмірі 150 000 доларів США до 31.12.2018 (а.с.10). На даний час Відповідач борг Позивачу не повернув. Доказів на спростування доводів та обставин, викладених в позові, відповідачем не надано. Згідно частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, на підтвердження вимог вказаного закону Відповідачем надані Позивачу розписки про позичені гроші. Згідно з вимогами статті 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, в даному випадку грошові кошти у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позику з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, укладений у письмовій формі договір позики, за яким сторони домовилися про всі істотні умови позики та розписки, які є також договором позики, укладеним у простій письмовій формі, відповідають змісту ст. 1047 ЦК України. В силу ст. 1049 ЦК України [PERSON] , як позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві [PERSON] позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак [PERSON] цього обов`язку не виконав. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами 15 червня 2018 року та 15 вересня 2018 року були укладені договори позики на загальну суму 150 000 доларів США. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача про стягнення з Відповідача суми боргу за договором позики в сумі 150 000 доларів США є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9 605,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved