Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 липня 2011 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] (далі-Позивачі) та [PERSON] (далі-Відповідач) було укладено договір купівлі-продажу квартири (далі- „Договір), який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до пункту 1 Договору, [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] придбала квартиру № 52, яка знаходиться за адресою: місто Одеса, вул. Красна, буд. 3. Позивачі вважають, що договір купівлі-продажу, який укладений між ними та Відповідачем слід визнати удаваним за наступних обставин. Так позивачі стверджують, що в червні 2011 року в [PERSON] (далі-Позивач 1) виникла потреба в отриманні грошових коштів у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, у зв'язку з проблемами, які виникли у сестри [PERSON] В червні 2011 року [PERSON] через засоби інформації знайшла об'яву про надання позики. Зателефонувавши за номером телефону, який містився в об'яві, [PERSON] домовилася про зустріч з представниками Відповідача. В ході зустрічі, яка відбулася пізніше, представники Відповідача попрохали надати копії документів на квартиру та повідомили, що єдиною умовою при якій Відповідач надасть у позику грошові кошти у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США є передача квартири, яка належать Позивачам в заставу (іпотеку) Відповідачці. Враховуючи те, що на той час, інших осіб, з яких Позивачі могли отримати позику не було, [PERSON] погодилась на висунуті умови і домовилися, що представники Відповідачки повідомлять в майбутньому, коли потрібно прибути до нотаріуса та адресу нотаріуса, де Позивачі і отримають кошти в позику. 15 липня 2011 року Позивачі прибули до приватного нотаріуса [PERSON] (далі-нотаріус) за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 57, де Позивачами нотаріусу були передані оригінали документів на квартиру, після чого нотаріус надав Позивачам ряд документів, які повідомив, що необхідно підписати. Жодних роз'яснень змісту документів, які були підписані Позивачами, нотаріусом здійснено не було. Після підписання документів, Позивачам було надано їх примірники договорів, і Відповідачем в окремій кімнаті [PERSON] та [PERSON] були передані грошові кошти у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. Одразу після передачі грошових коштів, [PERSON] та Відповідачка домовилися, що грошові кошти Позивачі будуть повертати Відповідачу частинами, а саме: здійснюючи щомісяця сплати рівними частками у розмірі 600 (шістсот) доларів США або 4800 (чотири тисячі вісімсот) гривень, та сплачуючи 3 % за користування коштами. Також, Відповідачка повідомила, що [PERSON], в разі відсутності Відповідачки в місті [PERSON], має сплачувати кошти її представникам ([PERSON] або [PERSON]). Так, в починаючи з 15.07.2011 року по 15.08. 2013 року [PERSON] щомісяця передавала грошові кошти у розмірі 4 800 грн., представникам Відповідача [PERSON] або [PERSON], про що складалися розписки. Пізніше, вказані вище особи повідомили, що необхідності в складані розписок немає і повідомили, щоб [PERSON] особисто вела графік погашення для себе, і такий графік будуть вести вони. На початку вересня 2013 року до [PERSON] звернувся представник Відповідачки і повідомив, що Позивачі вже не є власниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], і тому вони мають в добровільному порядку висилитися з будинку. Отримавши вказану інформацію, [PERSON] припинила сплачувати грошові кошти так, як не знала що робити далі, і для [PERSON] звістка про те, що Позивачі вже не є власниками квартири стала несподіваною. Станом на 15.08.2013 року [PERSON] було сплачено Відповідачці грошові кошти у розмірі 118 700 (сто вісімнадцять тисяч сімсот) гривень, що еквівалентно 14 856 (чотирнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят шість) доларів США. З урахуванням 3 %, які сплачувала [PERSON], станом на 15.08.2013 року сума боргу, яка залишилася складає близько 6 000 (шість тисяч) доларів США. Враховуючи викладене, позивачі вважають, що між ними та Відповідачкою склалися правовідносини за договором позики. При цьому, даний договір купівлі-продажу квартири, за їх думкою, є удаваним, оскільки фактично правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. В якості доказу фіктивності договору, позивачі також посилаються на те, що 15 липня 2011 року разом з договором купівлі-продажу квартири, між [PERSON] та Відповідачкою було підписано попередній договір (далі-Попередній договір), який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до пункту 1 Попереднього договору, [PERSON] зобов'язується продати та передати у власність, а [PERSON] зобов'язується купити та прийняти у власність квартиру № 52, яка знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Красна, буд. 3 і укласти в майбутньому до 15.07.2012 року договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Укладання даного договору, ще раз додатково підтверджує, що підписавши договір купівлі-продажу квартири, Позивачі та Відповідачка насправді уклади договір іпотеки, який направлений на забезпечення виконання зобов'язання за усним договором позики, який укладений між Позивачкою 1 та Відповідачкою. На підставі викладеного, позивачі просять: 1. Визнати договір купівлі продажу квартири, який був укладений 15 липня 2011 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] удаваним правочином. 2. Визнати, що 15 липня 2011 р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] фактично укладено договір іпотеки, згідно з яким [PERSON], [PERSON], [PERSON] передали [PERSON] в іпотеку квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 15 липня 2011 р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. В судовому засіданні позивачі, а також їх представник підтримали позовні вимоги. При цьому, [PERSON] пояснила, що вона вважала, що фактично укладається договір іпотеки, а не договір купівлі-продажу. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що фактично відбувся договір купівлі-продажу квартири. При цьому, відповідачка передала позивачем кошти, згідно вартості квартири, яка була зазначена в договорі. Договір був підписаний в присутності нотаріуса, який розяснив наслідки його укладення. Він також пояснив, що квартира була придбана позивачкою з метою вкладання коштів у нерухомість, при цьому вона не мала на меті переїжджати в квартиру. В звязку з чим, вона дозволила позивачам тимчасово проживати в квартирі, а також не заперечувала у майбутньому здійснити зворотній договір купівлі-продажу саме відповідачці. Третя особа, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно поданого клопотання просила справу розглянути у її відсутність. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що 15 липня 2011 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали та передали у власність, а [PERSON] купила й прийняла у власність квартиру [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений приватним\~ нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у реєстрі за № 2264 від 15.07.2011р.(а.с. 215-216) Відповідно до п.2 договору продаж квартири, за домовленістю сторін, був вчинений за 217600 гривень, що еквіваленті, за домовленістю сторін, становить 27200 доларів США, які продавці одержали від покупця повністю до підписання цього договору. Своїми підписами під цим договором Продавці підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо Покупця будь-яких претензій фінансового характеру. В п.6 договору є посилання на те, що сторонам розяснені наслідки ст. 235 ЦК України, тобто щодо правових наслідків укладення удаваного правочину. Пунктом 8 договору встановлено, що сторони свідчать про те, що вони не приховують обставини, які мають суттєве значення для цього договору, договір не є удаваним, укладення договору відповідає їх інтересам.. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною ст. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Крім того, згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири був посвідчений нотаріально. Суд вважає, що договір укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відповідає формі та змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд вважає, що в даному випадку відсутні підставі вважати, що недійсність даного договору встановлена законом, тобто він не є нікчемним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивачі посилаються, що укладений між сторонами договір є удаваним. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 ст. 235 ЦК України встановлено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. П. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК ( 435-15 ), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В якості доказів укладення договори позики, а також договору іпотеки, позивачі посилаються на те, що між ними виникла усна домовленість, що [PERSON] та [PERSON] домовилися, що грошові кошти Позивачі будуть повертати Відповідачу частинами, а саме: здійснюючи щомісяця сплати рівними частками у розмірі 600 (шістсот) доларів США або 4800 (чотири тисячі вісімсот) гривень, та сплачуючи 3 % за користування коштами. Також, Відповідачка повідомила, що [PERSON], в разі відсутності Відповідачки в місті [PERSON], має сплачувати кошти її представникам ([PERSON] або [PERSON]). При цьому, в якості доказів позивачами надано копії розписок, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] кошти на протязі часу з 15.07.2011 року по 15.08. 2013 року. (а.с. 17-23). Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України встановлено, що визначає критерії належності доказів, а саме, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В судовому засіданні встановлено, що у сторін відсутній будь-який документ, який підтверджує отримання позики. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON], які дали пояснення в якості свідків підтвердили той факт, що вони не збирались продавати квартиру, а фактично між сторонами був укладений договір позики. При цьому, відповідачка сама запропонувала саме таку форму договору позики. Суд критично ставиться до пояснень позивачів, оскільки, по-перше, позивачі є заінтересованим особами, а тому їх пояснення має субєктивних характер, по-друге, згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В даному випадку можливо застосувати аналогію закону, згідно ч. 8 ст. 8 ЦПК України. Суд вважає, що копії розписок відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] кошти на протязі часу з 15.07.2011 року по 15.08. 2013 року не може бути доказом існування договору позики між позивачами та відповідачкою, оскільки відсутні докази того, що вищевказані особи були представниками відповідачки. В даному випадку можуть виникати наслідки, які передбачені ст. 1212 ЦК України, тобто повернення безпідставно отриманих коштів. Суд також вважає, що попередній договір від 15 липня 2011 року, згідно якого [PERSON] зобов'язується продати та передати у власність, а [PERSON] зобов'язується купити та прийняти у власність квартиру № 52, яка знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Красна, буд. 3 і укласти в майбутньому до 15.07.2012 року договір купівлі-продажу вищевказаної квартири не може бути доказом укладення договору позики, оскільки в ньому відсутні будь-які посилання на повернення коштів за договором позики. Необхідно також відзначити, що згідно ст. 1 Закону України „Про іпотеку від 5 червня 2003 року N 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Відповідно до ст. 3 Закону України „Про іпотеку від 5 червня 2003 року N 898-IV іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 ст. 548 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до ч. 1 ст. 575 ЦК України Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Таким чином, суд вважає, що оскільки позивачами не доведено факту укладення договору позики, тобто наявності основного зобовязання, то відсутні підстави для виникнення забезпечення виконання зобовязання, тобто договору іпотеки. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими.

Outcome: dismissed