Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 15 липня 2020 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права власності на майно: поділ майна подружжя, визнання права власності на квартиру, стягнення грошової компенсації, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві і з представником в судовому засіданні посилаються на те, що позивач [PERSON] з 23 жовтня 2015 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , сторони спільних дітей не мають. В цьому шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2016 року, реєстровий № 769, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Якубою Ю.А.. Також, ними була придбана квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2019 року, реєстровий № 1798. Вказані квартири є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з дружиною цими квартирами спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і вони звернулися до суду, рішенням суду від 02 листопада 2020 року їх шлюб розірвано. Незважаючи на те, що титульним власником вищезазначених об`єктів нерухомості є відповідачка, позивач вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в порядку, передбаченому ст. 69-70 Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, позивач та відповідачка, як співвласники зазначених квартир, що належать їм на праві спільної сумісної власності, мають рівні права на майно, набуте за час шлюбу та право на поділ цього майна у рівних частках. В добровільному порядку домовитися про поділ вказаного спільного майна відповідачка відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Таким чином, враховуючи, що спірні квартири були набуті ними у період шлюбу, то вони є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, позивач вважає, що єдиним правильним способом поділу майна буде визнання за ним права приватної власності на квартиру [ADDRESS] та залишення за відповідачем права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , з подальшою виплатою компенсації одній із сторін, в розмірі різниці між вартістю вказаних квартир. Такий варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт нерухомості без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Позивач вважає невизначеність з цими квартирами протиправною, оскільки квартири спільні, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності і на нього, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив фактично визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (сторін) вказане майно (квартири), визнати за позивачем право власності на одну вказану квартиру, іншу відповідачці, стягнути грошову компенсацію, задовольнивши його позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні та в письмовому зверненні до суду погодилися частково з позовом бувшого чоловіка та викладеними в ньому обставинами, не заперечувала проти запропонованого варіанту розподілу спільного майна, а тому вважала за можливе задоволення позову з урахуванням її зауважень. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши їх позицію, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 23 жовтня 2015 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який зареєстровано Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 23 жовтня 2015 року за актовим записом № 542. Викладений факт підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23 жовтня 2015 року. Ці сторони спільних дітей не мають. В цьому шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2016 року, реєстровий № 769, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 215636449 від 09 липня 2020 року. \~ \~ \~ \~ Також, ними була придбана квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2019 року, реєстровий № 1798, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 215636749 від 09 липня 2020 року. Вказані квартири є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з дружиною цими квартирами спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і вони звернулися до суду, рішенням суду від 02 листопада 2020 року їх шлюб розірвано. Незважаючи на те, що титульним власником вищезазначених об`єктів нерухомості є відповідачка, позивач вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в порядку, передбаченому ст. 69-70 Сімейного кодексу України. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, як згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Нормами ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. (ч. 2 ст. 372 ЦК України). З огляду на викладене, як стверджує позивач, він та відповідачка, як співвласники зазначених квартир, що належать їм на праві спільної сумісної власності, мають рівні права на майно, набуте за час шлюбу та право на поділ цього майна у рівних частках. Оскільки спірні квартири були набуті ними у період шлюбу, то вони є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, позивач вважає, що єдиним правильним способом поділу майна буде визнання за ним права приватної власності на квартиру [ADDRESS] та залишення за відповідачем права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , з подальшою виплатою компенсації одній із сторін, в розмірі різниці між вартістю вказаних квартир. Такий варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт нерухомості без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Вважає невизначеність з цими квартирами протиправною, оскільки квартири спільні, порушені і його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності і на нього, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами. Суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що позивач [PERSON] з 23 жовтня 2015 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який зареєстровано Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 23 жовтня 2015 року за актовим записом № 542. Викладений факт підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23 жовтня 2015 року. Ці сторони спільних дітей не мають. В цьому шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2016 року, реєстровий № 769, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 215636449 від 09 липня 2020 року. \~ \~ \~ \~ Також, ними була придбана квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2019 року, реєстровий № 1798, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 215636749 від 09 липня 2020 року. Вказані квартири є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з дружиною цими квартирами спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і вони звернулися до суду, рішенням суду від 02 листопада 2020 року їх шлюб розірвано. Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, вказані квартири придбані у період шлюбу і за спільні кошти сторін, а тому відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, мають правовий режим спільного сумісного майна. Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно названі квартири зараз оформлені і знаходяться фактично в володінні відповідача, чим порушені права позивача та закон. Питання хто більше, а хто менше вніс коштів на придбання цього житла мало б актуальний характер в разі різності бюджетів, не спільності коштів подружжя, окремого господарства, шлюбного контракту чи інш., тому суд з урахуванням зазначеного не приймає до уваги позицію про різні частки власності подружжя: квартири придбані в шлюбі, для сім`ї, за спільні кошти. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України). Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили. В зв`язку з спільним придбанням квартир на підставі договору купівлі-продажу, відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Дане майно є їх спільно нажитим майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Цей поділ зафіксований в позовах і уточненнях до них, поясненнях в судовому засіданні. Згідно ст. 73 СК України встановлено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що спірні квартири зареєстровані, оформлені та знаходяться у володінні відповідача, ця квартири на цей час є неподільною річчю, суд вважає за можливе задоволення позову. Суд вважає безпідставним визначення самостійно (навіть без експертного дослідження) позивачем або відповідачем відсоткового співвідношення власності у вказаному сторонами житлі, оскільки це є прерогативою суду, а окрім того, на це вказують прямі норми закону. Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, суд приходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і квартири слід розподілити, визначивши по Ѕ ідеальній частці за кожним з них. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, відповідачка погоджується на запропонований позивачем варіант поділу майна і зменшення своєї частки власності. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково (в задоволенні вимог про компенсацію слід відмовити, оскільки сторони не надали будь-яких доказів на підтвердження вказаних вимог). Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Вимоги позову не уточнювалися, по зустрічним вимогам провадження закрито. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково і визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] - 1) квартиру [ADDRESS] та 2) квартиру [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна вказаного подружжя визнати право приватної власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , розташованої на 9 поверсі, загальною площею 54.1 кв. м., житловою площею 33.0 кв. м., яка складається з: коридор літ. 1 площею 5.2 м. кв.; коридор літ. 2 площею 2.5 м. кв.; шафа літ. З площею 0.5 м. кв.; ванна літ. 4 площею 2.7 м. кв.; вбиральня літ. 5 площею 1.0 м. кв.; кухня літ. 6 площею 8.0 м. кв.; житлова літ. 7 площею 13.9 м. кв.; житлова літ. 8 площею 18.9 м. кв., балкон літ. 1 площею 1.0 м. кв. (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1826265112101, номер запису про право власності: 31485915 від 10 травня 2019 року), в порядку поділу спільного майна вказаного подружжя залишити право приватної власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43.1 кв. м., розташованої на 8 поверсі, житловою площею 27.2 кв. м., яка складається з: коридор літ. 1 площею 4.9 м. кв.; кладова літ. 2 площею 0.3 м. кв.; санвузол літ. З площею 3.1 м. кв.; житлова літ. 4 площею 16.9 м. кв.; кухня літ. 5 площею 7.6 м. кв.; житлова літ. 6 площею 10.3 м. кв. (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 921546012101, номер запису про право власності: 14505346 від 14 травня 2016 року), припинити право спільної сумісної власності подружжя: [PERSON] та [PERSON] на 1) квартиру [ADDRESS] та 2) квартиру [ADDRESS] ; в задоволенні решти позовних вимог відмовити, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в сумі 10\~510 грн. Таким чином вимоги позовної заяви про визнання права власності на майно, фактично поділ майна подружжя в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню частково. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial