Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

[PERSON] (далі\~за текстом\~позивач)\~звернулася до\~Артемівського міськрайонного\~суду Донецької\~області з\~позовною заявою\~до [PERSON] (далі за текстом відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що згідно типового договору найму жилого приміщення від 06.03.1989 року, вона є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаній квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, у тому числі, відповідач, як члени сім`ї, який з серпня 2013 року по теперішній час не проживає за вищевказаною адресою, оскільки виїхав з постійного місця проживання до РФ, особистих речей відповідача в квартирі не має. На теперішній час вона, як наймач зазначеної квартири, змушена сплачувати, у тому числі за відповідача комунальні послуги, що ставить її у скрутне матеріальне становище, крім того, вона не працюю, є учасником ліквідації на ЧАЕС та інвалідом 3 групи, постійно потребую витрати на ліки, тощо, у зв`язку із чим вимушена звернутися до суду. За таких підстав позивач просить суд визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Згідно з паспортом серії [NUMBER] (а.с.3-4) позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 10.05.1989 року. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] (а.с.5) позивач [PERSON] , є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та інвалідом 3 групи. Судом встановлено, що 06.03.1989 року на типового договору\~найму жилого\~приміщення від\~06.03.1989\~року,\~позивач [PERSON] , є наймачем\~квартири,\~розташованої за\~адресою:\~ [ADDRESS] (а.с.6-7). З свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8) вбачається, що відповідач [PERSON] народився [INFO] , батьки є [PERSON] та [PERSON] . 28.12.2007 року позивач уклала з гр. [PERSON] , після чого змінила прізвища з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.9). Реєстрація позивача та відповідача за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відповідною довідкою ПП «Житловик» від 01.06.2020 року № 291 (а.с.10). Згідно з актом про фактичне проживання ПП «Житловик» від 01.06.2020 року (а.с.11) відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ,\~але за\~вказаною адресою\~не проживає\~з\~серпня 2013\~року. Так, під час вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що правовідносини у даній цивільній справі регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР , якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх. Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної вмісті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до положень ст. ст. 64 , 65 Житлового кодексу Української РСР , члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За правилами ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У роз`ясненнях, що містяться в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 № 2, зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів. Саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, при зверненні до суду із позовом, позивач [PERSON] посилалася на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з серпня 2013 року і на підтвердження цього факту надала суду акт про фактичне не проживання відповідача за спірною адресою. Будь-яких інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідача у житловому приміщенні без поважних причин позивачем суду надано не було. Також на підтвердження своїх доводів щодо не проживання відповідача в квартирі, за адресою: [ADDRESS] , позивач не заявляла клопотання про витребування доказів з психоневрологічного диспансеру та наркологічного диспансеру, інформаційного центру та військомату, а також не бажала заявляти клопотання про виклик в свідків в судове засідання. Таким чином, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] таким що втратив право користування житловим приміщенням є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed