Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

[PERSON] 8 листопада 2018 року звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2018 року заяву було прийнято до розгляду суду, а у справі - відкрито провадження та призначено судове засідання. Заявник у своїй заяві посилався на те, що він з 20 червня 1973 року по 10 листопада 1976 року працював в колгоспі трактористом; з 11 листопада 1976 року по 16 листопада 1978 року був призваний на строкову службу; з 25 грудня 1978 року по 21 квітня 1982 року працював на заводі в Тростянецькому районі Вінницької області; наказом № 74 від 11 травня 1982 року був прийнятий на роботу на посаду водія в колгоспі «Краснопільський», де йому було заведено трудову книжку, і працював там до 15 липня 1995 року; наказом № 92 від 15 серпня 1995 року був прийнятий на роботу на посаду водія в кооперативі «Комунальник» дослідного орендного господарства «Наукове», наказом № 116 від 28 вересня 1995 року був звільнений за власним бажанням. Зазначена трудова діяльність увійшла до загального трудового стажу заявника під час призначення йому пенсії за віком. У жовтні 1995 року заявник звернувся до Дніпропетровського райвиконкому з метою реєстрації його як суб'єкта підприємницької діяльності для подальшого здійснення діяльності щодо ремонту автотранспорту з правом найму робочої сили. 12 жовтня 1995 року заявнику було видано свідоцтво № [NUMBER] про державну реєстрацію його як суб'єкта підприємницької діяльності. 12 жовтня 1995 року отримане свідоцтво було зареєстровано в ДПІ Дніпропетровського району за № 159. Під час здійснення підприємницької діяльності заявник отримував патент на право займатися зазначеним видом діяльності, подавав звіти, сплачував податки та збори. 2 січня 2002 року державну реєстрацію підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця заявником було скасовано. З метою нарахуванням пенсії за віком заявник звернувся до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, але листом від 28 вересня 2018 року йому в цьому було відмовлено через відсутність необхідного страхового стажу, оскільки трудову діяльність в якості фізичної особи-підприємця зараховано не було. Заявник у своїй заяві просив суд встановити факт, що з 12 жовтня 1995 року по 2 січня 2002 року він працював приватним підприємцем з ремонту автотранспорту за адресою: [ADDRESS]. Заявник у своїй заяві до суду справу просив розглянути за його відсутності, судове засідання проводити без фіксації судового процесу технічними засобами, ухваливши рішення, яким вимоги заяви задовольнити. Представники заінтересованих осіб у судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи заінтересовані особи повідомлялися належним чином (судову повістку, копію ухвали судді від 13 листопада 2018 року, копію заяви з копіями документів, що додаються до неї, заінтересованим особам було направлено поштою), про причини неявки своїх представників суд не повідомили. На підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представників заінтересованих осіб. Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені докази, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] з 20 червня 1973 року по 10 листопада 1976 року працював в колгоспі причепником, а згодом трактористом, про що свідчить копія трудової книжки колгоспника № 1032 від 20 серпня 1973 року (а.с. 6). У своїй заяві [PERSON] зазначає, що з 11 листопада 1976 року по 16 листопада 1978 року був призваний на строкову службу; з 25 грудня 1978 року по 21 квітня 1982 року працював на заводі в Тростянецькому районі Вінницької області, але будь-якими документами ці обставини заявником не підтверджені. Наказом № 74 від 11 травня 1982 року був прийнятий на роботу на посаду водія ІІІ класу в колгоспі «Краснопільський», де йому було заведено трудову книжку, і працював там до 15 липня 1995 року; наказом № 92 від 15 серпня 1995 року був прийнятий на роботу на посаду водія ІІІ класу в кооперативі «Комунальник» дослідного орендного господарства «Наукове», наказом № 116 від 28 вересня 1995 року був звільнений за власним бажанням (а.с. 7). 12 жовтня 1995 року [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровського РВК № 271 від 4 жовтня 1995 року (а.с. 16) було видано свідоцтво № [NUMBER] про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності, метою діяльності було визначено ремонт автотранспорту з правом найму робочої сили (а.с. 8). 12 жовтня 1995 року отримане свідоцтво було зареєстровано в ДПІ Дніпропетровського району за № 159 (а.с. 8). Під час здійснення підприємницької діяльності заявник отримував патент на право займатися зазначеним видом діяльності, подавав звіти, сплачував податки та збори. 2 січня 2002 року до Єдиного державного реєстру у встановленому законом порядку було внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності заявника як фізичної особи-підприємця (а.с. 11). З метою нарахуванням пенсії за віком заявник звернувся до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, але листом № 361/03-07/26 від 28 вересня 2018 року йому в цьому було відмовлено через відсутність необхідного страхового стажу, оскільки трудову діяльність в якості фізичної особи-підприємця зараховано не було (а.с. 12). На підставі ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту, що з 12 жовтня 1995 року по 2 січня 2002 року заявник працював приватним підприємцем з ремонту автотранспорту за адресою: [ADDRESS], необхідно йому для призначення та наступного отримання пенсії за віком. Відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» № 755-ІV від 15 травня 2003 року державну реєстрацію юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців та реєстрацію їх припинення здійснює державний реєстратор, який веде Єдиний державний реєстр та реєстраційні справи, які зберігаються у паперовій формі протягом п'яти років з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Після закінчення цього строку реєстраційні справи в паперовій формі знищуються у встановленому законом порядку. У зв'язку з тим, що оригінал свідоцтва № [NUMBER] про державну реєстрацію [PERSON] як суб'єкта підприємницької діяльності 2 січня 2002 року було ним здано в ДПІ при припиненні підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, а реєстраційна справа в паперовій формі знищена (а.с. 13-14), заявник звернувся з даною заявою до суду для встановлення відповідного факту. З урахуванням того, що наданими заявником документами підтверджується факт реєстрації його як суб'єкта підприємницької діяльності, свідоцтво № [NUMBER] про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності від 12 жовтня 1995 року у встановленому законом порядку було зареєстровано в ДПІ Дніпропетровського району (а.с. 8), заявником під час здійснення підприємницької діяльності подавалися звіти, сплачувалися податки та збори, діяльність заявника як фізичної особи-підприємця у встановленому законом порядку було припинено 2 січня 2002 року (а.с. 11), суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, а факт, що [PERSON] з 12 жовтня 1995 року по 2 січня 2002 року працював приватним підприємцем з ремонту автотранспорту за адресою: [ADDRESS], встановленню. На підставі ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Заявником при поданні заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 352 гривень 40 коп, який з урахуванням положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України, відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved