Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

[PERSON] 11 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зміну прізвища дитини, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися, були доповнення обгрунтування. Позивач у своєму позові та в ході судового засіданні посилалася на те, що з 09 жовтня 2010 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], від цього шлюбу вони мають одну спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]; за час спільного життя стосунки батьків цієї дитини погіршилися, вони припинили сімейні відносини та спільне проживання, рішенням суду від 17 грудня 2012 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з позивачкою і зареєстрована за місцем мешкання матері. Зараз позивачка уклала шлюб з іншою особою та взяла прізвище чоловіка - [PERSON], дитина ж залишилася на прізвищі відповідача - [PERSON]. Відповідач вихованням та утриманням дитини не займається, не відвідує сина та не цікавиться ним. Позивачка подала до суду позов про стягнення аліментів з відповідача на утримання їх сина, вказані аліменти рішенням суду стягнуті, мається виконавче провадження, але і тут відповідач аліменти в повному обсязі не сплачує і має велику заборгованість. Позивач працює, має сім'ю і добре окреме житло і постійний заробіток, позитивно характеризується, позивачка виховує сина з чоловіком і утримує його, сина називає чоловіка батьком і цікавиться, чому в нього інше прізвище. Ця невизначеність травмує психологічно дитину і сам син просить надати йому теперішнє прізвище матері і її чоловіка. Відповідач не відомо чим займається, офіційно не працевлаштований, сином не цікавиться, не кажучи вже про належне виховання сина та сімейний добробут, і зараз позивачка звернулася до органів опіки та піклування з питанням про позбавлення відповідача батьківських прав та усиновлення дитини її чоловіком. Але це тривалий процес, а зміна прізвища дитини може бути швидшою. Відповідач заперечує проти цього, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Позивач просила змінити прізвище її сину з [PERSON] на [PERSON], задовольнивши його позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно перебували у шлюбі з позивачкою, від цього шлюбу вони мають одну спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]; за час спільного життя їх стосунки погіршилися, вони припинили сімейні відносини та спільне проживання, рішенням суду від 17 грудня 2012 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з позивачкою і зареєстрована за місцем мешкання матері. Зараз позивачка уклала шлюб з іншою особою та взяла прізвище чоловіка - [PERSON], дитина ж залишилася на прізвищі відповідача - [PERSON]. Відповідач вихованням та утриманням дитини займається і бажає це робити, інколи відвідує сина та цікавиться ним. Аліменти дійсно стягнуті і через скрутне матеріальне становище має заборгованість, але категорично заперечує проти зміни прізвища сину, оскільки він батьківських прав не позбавлений, бажає утримувати і виховувати сина. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи відділу реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. В письмовому зверненні до суду просили судове засідання провести без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і відповідача, з'ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно сторони [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2010 року. Від вказаного шлюбу у них є спільна дитина [PERSON]: [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09 жовтня 2010 видане відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 359 від 09 жовтня 2010 року). 31 жовтня 2015 року позивачка вступила у шлюб з [PERSON], який на даний час є вітчимом неповнолітнього сина сторін - [PERSON], та отримала прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON]. Син сторін на даний час мешкає з позивачкою та її чоловіком [PERSON] та знаходиться на їхньому утриманні. Своїм рідним батьком, зі слів позивачки, малолітній [PERSON] вважає [PERSON], постійно каже про те, що він не хоче мати прізвище [PERSON], а його справжнє прізвище [PERSON], а [PERSON] своїм батьком вказана дина, зі слів позивачки, не вважає, має стійку негативну думку щодо нього, навіть болісно переживає (син) різницю між його прізвищем та прізвищем матері та вітчима. Позивачка стверджує, що вона з чоловіком ([PERSON]) також піклуюся духовним та моральним розвитком [PERSON], вони ввічливо та поважно ставляться до нього. Сварки у їх сім'ї не відбуваються. [PERSON] виховується у люблячій та відповідальній сім'ї, у якій панує повага та любов один до одного. В наступному році син [PERSON] йде до школи та прізвище [PERSON], на думку позивачки, може завдати йому сильних моральних страждань через відмінність прізвища від прізвища матері та вітчима. За весь час біологічний батько [PERSON], як стверджує позивачка, жодного разу життям, станом здоров'я та духовним станом дитини не поцікавився, повністю нехтує своїми батьківськими обов'язками не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти. На виконанні у Жовтневому відділі ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції перебувають виконавчі листи про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів до досягнення [PERSON] трьох років, а також про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів до досягнення [PERSON] повноліття. Згідно інформації Жовтневого відділу ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції заборгованість зі сплати аліментів складає 15972.95 грн. та 42800.26 грн. відповідно, а всього 58773.21 грн.. Крім того, відповідно до довідки лікаря [PERSON] перебуває на обліку в дитячій поліклініці м. Орджонікідзе, у офтальмолога з діагнозом: вроджена міопатія обох очей. У дитинстві часто хворів, однак його здоров'ям піклувалася лише мати. Також, відповідно до довідки виданої завідуючою КДНЗ №16 (ясла- садок) «Центр розвитку дитини» біологічний батько [PERSON] за період перебування дитини у дитячому садку не з'являвся, свята та батьківські збори не відвідував, участь у вихованні дитини не бере. Зі слів позивачки за весь час [PERSON] жодного разу не телефонував, з дитиною не спілкувався, не вітав з днем народження, та й взагалі проживає життя в своє задоволення. 26 травня 2016 року позивачкою до виконавчого комітету Орджонікідзевської (Покровської) міської ради було подано заяву з 5 оповідними документами щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Листом виконавчого комітету Орджонікідзевської (Покровської) міської зади № 270 від 02 червня 2016 року позивачку було повідомлено, що розгляд заяви щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відбудеться після отримання пакету документів з органу опіки та піклування Жовтневого району м. Дніпропетровська. Тобто на даний час триває процедура щодо вирішення питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав, що, на думку позивачки, також свідчить про неналежне виконання ним батьківських обов'язків. Однак, процес позбавлення батьківських прав, а також усиновлення [PERSON] чоловіком позивачки [PERSON] може зайняти великий проміжок часу, у період якого, на думку позивачки, дитині буде спричинено сильних моральних страждань через відмінність прізвища від прізвища матері та вітчима. Ця невизначеність, на думку позивачки, травмує психологічно дитину і сам син просить надати йому теперішнє прізвище матері і її чоловіка. Відповідач, як вказує позивач, не відомо чим займається, офіційно не працевлаштований, сином не цікавиться, не кажучи вже про належне виховання сина та сімейний добробут, і зараз позивачка звернулася до органів опіки та піклування з питанням про позбавлення відповідача батьківських прав та усиновлення дитини її чоловіком. Але це тривалий процес, а зміна прізвища дитини може бути швидшою. Відповідач заперечує проти цього, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ст. 161 СК України, згідно якій місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою її батьків, а у випадку недосягнення такої згоди може бути визначене у судовому порядку. Вирішуючи таке питання, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них. Вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, і не може передати дитину тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Виходячи з встановленого ст. ст. 7, 141 СК України принципу рівності прав батьків щодо дитини, при вирішенні цього питання жоден з них не має заздалегідь визначених переваг. Судом з'ясовано, що дійсно з 09 жовтня 2010 року сторони перебували у шлюбі, від цього шлюбу вони мають одну спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]; за час спільного життя стосунки батьків цієї дитини погіршилися, вони припинили сімейні відносини та спільне проживання, рішенням суду від 17 грудня 2012 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з позивачкою і зареєстрована за місцем мешкання матері. Зараз позивачка уклала шлюб з іншою особою та взяла прізвище чоловіка - [PERSON], дитина ж залишилася на прізвищі відповідача - [PERSON]. Позивач вказує в позовній заяві і пояснює в судовому засіданні, що начебто відповідач не виконує батьківських обов'язків по відношенню до їх сина, не займається його утриманням і вихованням, що негативно вплине на його, сина виховання та здоров'я, так як до цього часу відповідач не проявив належного ставлення до дитини та її виховання. Але вказане позивачем не підтверджується в судовому засіданні доказами, оскільки відповідач батьківських прав стосовно його сина не позбавлений, надає матеріальну допомогу в вигляді аліментів (хоча і має борг), бажає займатися вихованням та утриманням дитини і категорично заперечує проти позову; до правоохоронних органів з цим питанням позивач не звертався і в позовних вимогах не ставить питання про відібрання дитини, позбавлення батьківських прав, передачу дитини на виховання та утримання іншій особі чи інш., позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Суду навіть не надано висновок відповідного органу опіки та піклування про не доцільність чи не доцільність такого втручання в особисті дані дитини без позбавлення відповідача батьківських прав чи усиновлення дитини іншою особою; не стоїть навіть і питання про місце мешкання дитини, її навчання, виховання тощо. Відповідно до Принципу 6 Декларація прав дитини - дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Необхідно зазначити, що згідно з Принципом 2 Декларація прав дитини дитині законом і іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли йому розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. Згідно з ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідач не позбавлений можливості приймати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею в порядку ст. ст. 157, 158 СК України, а отже розлучення його з дитиною або, навпаки, надання їй батьківської турботи після визначення місця її проживання з матір'ю обумовлюються виключно її одноособовими рішеннями та діями. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. З, ст. 4, п.2 ст. 6 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Щодо економічних, соціальних і культурних прав Держави-учасниці вживають таких заходів у максимальних рамках наявних у них ресурсів і при необхідності в рамках міжнародного співробітництва. Держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини. Статтею 28 ЦК України встановлено, що ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Ім'я фізичній особі надається відповідно до закону. Відповідно до статті 145 Сімейного кодексу України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо батьки мають спільне прізвище, то це прізвище присвоюється і дітям. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 148 СК України у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішення спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. У відповідності до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Порядок внесення відповідних змін до актових записів віднесено до компетенції органів реєстрації актів цивільного стану відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року та Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5. Так, згідно діючого законодавства, із заявою про внесення змін до актових записів цивільного стану можуть звертатись особи, щодо яких складено актовий запис; один з батьків, опікун, піклувальник дитини; опікун недієздатної особи; спадкоємці померлого; представники органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви. Відповідно до п. 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, підставою для внесення змін з актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду в яких зазначено, які саме зміни необхідно внести до того чи іншого актового запису цивільного стану. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі позивачем цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними діями відповідача позивачу чи їх сину було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків чи інше, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно з ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші домовленості і зобов'язання з позивачем стосовно їх неповнолітнього сина, крім передбачених законом, а позивач не довів незаконність дій колишнього чоловіка стосовно себе чи їх сина, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про зміну прізвища дитини відмовити. Таким чином позовні вимоги не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вважаються не обґрунтованими і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed