Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

[PERSON] 19 березня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову посилався на те, що 15 травня 2006 року між ним та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 09/2/196-6. 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис № 24698 щодо стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 177445,30 доларів США. 09 серпня 2018 року старшим державним виконавцем Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Демською Г.С. на підставі виконавчих написів було відкрито виконавче провадження № 56966071 з примусового виконання виконавчого напису № 24698 від 31 жовтня 2017 року, на суму 4783925,29 грн., яке було об`єднане в одне зведене виконавче провадження № 56974080 від 09 серпня 2018 року з виконавчим провадженням № 56966627 від 09 серпня 2018 року, на загальну суму 8483016,95 грн. В рамках зведеного виконавчого провадження № 56974080 від 09 серпня 2018 року була винесена постанова про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника. Позивач вважає, що зазначений нотаріальний напис вчинено з порушенням норм законодавства України, внаслідок чого він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Позивач просив суд визнати виконавчий напис № 24698 від 31 жовтня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. щодо стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 09/2/196-6 від 15 травня 2006 року в 177445,30 доларів США, таким, що не підлягає виконанню; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2019 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2019 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 31.10.2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 24698, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/196-6 від 15.05.2006 року у розмірі 177445,30 доларів США, який перебуває на виконанні в Новокодацькому ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області (ВП № 56966071). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2019 року заяву [PERSON] про витребування доказів задоволено. Зобов`язано ПАТ «Укрсоцбанк» надати до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська належним чином завірені копії виписки по всім рахункам Договору про надання відновлюваної кредитної лінії № 09.2/196-6 від 15.05.2006 року, зроблені на підставі первинних бухгалтерських документів по зарахуванню та розподілу коштів на особовий (позичковий) рахунок, рахунок по тілу кредиту, рахунок по простроченому тілу кредиту, рахунок по сплаті процентів, прострочених процентах, рахунок по сплаті комісії, рахунку по нарахуванню пені, штрафів тощо. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Кулінченко І.К. позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Новокодацького ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У відзиві на позов просив розглядати справу без його участі на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 15 травня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 09/2/196-6 (а.с. 12-13 том 1). Постановою господарського суду Запорізької області від 19 липня 2012 року у справі № 5009/2311/12 фізичну особу-підприємця [PERSON] визнано банкрутом (а.с. 18-21 том 1). Ухвалою господарського суду Запорізької області від 15 травня 2014 року у справі № 5009/2311/12 підприємницьку діяльність банкрута фізичної особи-підприємця [PERSON] припинено. Грошові кошти від реалізації майна банкрута розподілено, зокрема 124529,35 грн. на користь задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 18-21 том 1). 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем вчинено виконавчий напис № 24698 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість, що виникла по договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 09/2/196-6 від 15 травня 2006 року за період з 01 червня 2015 року по 12 вересня 2017 року в розмірі 177445,30 доларів США, яка складається з: простроченої заборгованості 77070,14 доларів США; простроченої заборгованості по нарахованих відсотках 100375,15 доларів США (а.с. 91 том 1). 09 серпня 2018 року старшим державним виконавцем Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Демською Г.С. на підставі виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № 56966071 з примусового виконання виконавчого напису № 24698 від 31 жовтня 2017 року, на суму 4783925,29 грн. (а.с. 49 оберт, том 1). Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зазначений правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 05 липня 2017 року в справі № 6-887цс17. Встановлено, що нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису ПАТ «Укрсоцбанк» не було дотримано всіх вимог передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій, а саме: письмова вимога про усунення порушень за кредитним договором взагалі не надсилалась боржнику (а.с. 90-100 том 1). Тобто, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. з заявою про вчинення виконавчого напису 31 жовтня 2017 року (а.с. 92 том 1), і в цей же день нотаріусом було вчинено виконавчий напис без дотримання при цьому 30-денного строку встановленого підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Таким чином, недотримання приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вказаних вимог Порядку щодо спливу 30-денного строку з моменту надіслання банком письмової вимоги до боржника, було порушено права позивача щодо можливості спростування розміру заборгованості. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 910/5226/17. Як вбачається з копій документів, які були надані для вчинення оспорюваного виконавчого напису, відповідачем на підтвердження факту безспірності заборгованості було надано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Чуловському В.А. лише довідку-розрахунок заборгованості (а.с. 94 том 1); в той же час первинні бухгалтерські документи, чеки, квитанції не надавались, як і не було надано належного розрахунку заборгованості із зазначенням періодів, за які утворилась заборгованість. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) також викладено правову позицію про те, що після направлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості та, відповідно, припинення дії кредитного договору, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, раніше банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредиту, звернувшись 08 липня 2008 року до [PERSON] з вимогою про сплату заборгованості, чим змінив строк виконання основного зобов`язання (а.с. 14-16 том 1). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з розрахунком, який було надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису, банком розрахована сума заборгованості на 12 вересня 2017 року у розмірі 177445,30 доларів США, в т.ч.: прострочена заборгованість 77070,14 доларів США; прострочена заборгованість по нарахованих відсотках 100375,16 доларів США (а.с. 94 том 1). Зі змісту виконавчого напису вбачається, що стягнення заборгованості проводиться за період з 01 червня 2015 року по 12 вересня 2017 року, тоді як зі змісту кредитного договору від 15 травня 2006 року та повідомлення про порушення зобов`язання від 08 липня 2008 року (а.с. 12-16 том 1) вбачається, що заборгованість виникла за період з серпня 2008 року, що свідчить про порушення нотаріусом вимог частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки вказану у виконавчому написі суму боргу не можна вважати безспірною. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 205/6301/16-ц (61-30321св18). Крім того, суд приймає до уваги в якості доказу відсутності безспірності кредитної заборгованості висновок експерта № 05/11/2019 від 16 листопада 2019 року за результатами проведення економічної експертизи, відповідно до якого: за даними на дослідження виписок банку по балансових рахунках з обліку нарахованих відсотків за кредитом, нарахована АКБ СР «Укрсоцбанк» за період з 01 червня 2015 року по 12 вересня 2017 року сума відсотків по кредиту за кредитним договором № 09.02/196-6 від 15 травня 2006 року становить 0,00 доларів США. Виписок банку по позабалансових рахунках з обліку нарахованих відсотків по кредиту за період з 01 червня 2015 року по 12 вересня 2017 року на дослідження не надано. За даними на дослідження виписок банку по балансових рахунках з обліку заборгованості, простроченої заборгованості по кредиту та відсотках в період, починаючи з 15 травня 2014 року, станом на 27 липня 2015 року відображено погашення заборгованості по простроченим відсоткам за кредитним договором № 09.02/196-6 від 15 травня 2006 року в розмірі 3497,75 доларів США (а.с. 102-113 том 2). Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1152,60 грн.: 768,40 грн. (а.с. 1 том 1) + 384,20 грн. (а.с. 72 том 1). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості. На підставі викладеного,

Outcome: approved