Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - відповідач-2), в якому просить суд визнати недійсним Договір факторингу № 16.05.17-ДГ від 16.05.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт». Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що оспорюваний правочин суперечить вимогам ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України у поєднанні з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України з тих підстав, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» передало Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» права вимоги, яким вони не володіли, оскільки згідно з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.04.2015 у справі № 643/252/15-ц з позивача було стягнуто борг за Кредитним договором № 4726-а/в-ТТ2 в загальній сумі 235 523, 37 грн., тоді як за оспорюваним правочином відповідач-2 передав відповідачу-1 право вимоги у більшому розмірі - 272 678, 92 грн. Підстави для збільшення зафіксованого у рішенні суду розміру заборгованості відсутні. Крім того, за оспорюваним правочином відповідач-2 передав відповідачу-1 заборгованість за Кредитним договором № 4726-К/Л-ТТ2, права за яким на момент передачі у відповідача-2 були відсутні, оскільки борг за вказаним кредитним договором в рішенні суду не був зафіксований і не був переданий відповідачу-1 під час здійснення в судовому порядку заміни стягувача. Також позивач вказує на те, що платіжне доручення про сплату відповідачем-2 на рахунок відповідача-1 грошових коштів у сумі 900 000, 00 грн. не є належним доказом на підтвердження сплати фінансування за оспорюваним правочином. Відповідач-1 проти задоволення позову заперечив, оскільки: - рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2015 року у справі № 643/252/15-ц не було оскаржено та залишається не виконаним, що позивачем не заперечується; - на вимогу Харківського апеляційного суду, у рамках розгляду апеляційної скарги, [PERSON] на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року у цивільній справі № 643/252/15-ц, ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» було надано всі необхідні докази, які підтверджують правонаступництво останнього за кредитним договором № 4726-а/в-ТТ2 від 09.08.2006 року; - вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливе лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу ДВС із заявою про примусове виконання рішення суду; - ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» роздрукувало платіжне доручення № 6 з системи Кліен-Банк та жодним чином не могло внести до нього зміни, так як це платіжне доручення формується автоматично, крім того, зазначення у платіжному дорученні № 6 рахунку IBAN та банку отримувача АТ «Сбербанк» та АТ «Альфа-Банк» зумовлено тим, що при формуванні платіжного доручення система автоматично підтягує інформацію, яка відображається на момент роздруківки первинного документа; - у зв`язку з набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу та залучення інвестицій емітентами цінних паперів», яким внесено зміни до Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Закону України «Про акціонерні товариства» в частині внесення можливості банків в Україні створюватись у формі акціонерного товариства і вимог до приватних і публічних акціонерних товариств. Так, більшістю банків було змінено організаційно-правову форму з Публічного акціонерного товариства на акціонерне товариство, однак код банку та отримувача платежу не змінювались. Так само було зазначено і рахунок IBAN, який був змінений у зв`язку із стандартами банківських рахунків. Крім того, заперечуючи щодо висновку позивача про те, що право передачі боргу за кредитним договором № 4726-К/Л-ТТ2 у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було відсутнє, посилався на ст. ст. 512, 516, 514, 1077, 1054 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також відповідач-1 зазначив, що позивач, який звернувся до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Позивач, у свою чергу, з доводами відповідача-1 не погодився та зазначив, що частиною предмета Договору факторингу № 16.05.17-ДГ від 16.05.2017 сторони зазначають два її кредитні договори, а саме кредитний договір № 4726-а/в-ТТ2 та № 4726-К/Л-ТТ2, проте ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» ніколи не володіло правами на ці кредитні договори, а тому вони не можуть розпоряджатися ними, зокрема й передавати їх за Договором факторингу. Саме тому вона вважає, що даний Договір факторингу порушує ї права як боржника та має незаконний предмет договору, а тому суперечить положенням ЦК України, зокрема ст. 1077 та 319 ЦК України, оскільки за оскаржуваним правочином ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» передало ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайнт» право вимоги, яким вони не володіли. Відповідачем-2 надані до суду пояснення, відповідно до змісту яких вимоги позивача вважає такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, повідомив, що 06.07.2021 року Харківським апеляційним судом ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19.08.2020 року залишено без змін, у зв`язку з чим відповідач-2 вважає, що факт укладення Договору факторингу № 16.05.2017 та набуття ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» прав вимоги за кредитним договором № 4726-а/в-ТТ2 від 09.08.2006 року є доведеним. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Відповідач-1 заперечував проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач-2 належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача-2. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Усі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача-1, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, - ВСТАНОВИВ: Рішенням Московського районного суду м. Харкова у справі 643/252/15-ц позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором № 4726-а/в-ТТ2 від 09.08.2006 задоволено: стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість в сумі 11 061 Євро, що за курсом НБУ станом на 12.11.2014 складає 216 434, 27 грн., а також пеню у розмірі 19 089,10 грн. та судовий збір в сумі 2 355, 23 грн. 16 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (надалі-Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» (надалі-Фактор) був укладений Договір факторингу № 16.05.17-ДГ (далі - Договір). За цим Договором Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором (п. 2.1 Договору). Відповідно до п. 2.2. Договору, Права Вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед Клієнтом, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в Реєстрі Боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього Договору. Пунктом 2.3. Договору передбачено, що платою Клієнта Фактору за фінансування під відступлення Права Вимоги згідно з цим Договором є сума у розмірі 100, 00 грн., без ПДВ, яку клієнт сплачує на користь Фактора. Приписами п. 2.4. Договору, передбачено, що Клієнт зобов`язаний сплатити винагороду в сумі 100, 00 грн. протягом 20 робочих днів з виконання Фактором свого обов`язку щодо сплати платежу відповідно до умов п. 3.2. цього Договору. Згідно з п. 2.5. Договору, одночасно з відступленням Права Вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма Договорами забезпечення. Відповідно до п. 3.1. Договору, у дату підписання цього договору Фактор зобов`язаний сплатити суму фінансування, що становить 900 000, 00 грн. Пунктом 3.2. Договору передбачено, що у дату підписання цього Договору Фактор зобов`язаний сплатити Клієнтові суму фінансування у розмірі, вказаному реєстрі Боржників до цього Договору згідно Додатку 1. Всі витрати, що пов`язані зі сплатою Фактором Клієнта суми фінансування покладаються на Фактора. За порушення Фактором обов`язку, відповідно до п. 3.2. цього Договору, Фактор зобов`язаний сплатити Клієнтові штраф в сумі 1 000, 00 грн. за кожний день прострочення. Сума фінансування перераховується Фактором на наступні рахунки Клієнта: ПАТ «Альфа Банк», МФО 300346, рахунок [NUMBER] (п. п. 3.3., 3.4, 3.5. Договору). Згідно з п. 4.1. Договору право власності на Права вимоги, які відступаються за цим Договором, вважається таким, що перейшло від Клієнта Фактору в день підписання Акту приймання-передачі Права Вимоги, за умови виконання Фактором зобов`язань, передбачених п. 3.2. Договору. Право вимагати від Боржників виконання всіх зобов`язань в межах відступлених Прав вимог у Фактора наступає після виконання Фактором зобов`язань, передбачених п. 3.2. цього Договору. Акт приймання-передачі Права вимоги, підписаний Сторонами та скріплений їхніми печатками, у формі, викладеній в Додатку 1.2. до цього Договору, є доказом передачі Права Вимоги. Акт приймання-передачі підписується у день виконання Фактором п. 3.2. Відповідно до п. 4.2. Договору після підписання Акту приймання-передачі Права вимоги та виконання Фактором зобов`язань передбачених п. 3.2. цього Договору Клієнт втрачає права на будь-які платежі Боржників в оплату їх заборгованостей за первинними договорами, за якими Право вимоги перейшло до Фактора. В разі звернення боржників до Клієнта з приводу виконання зобов`язань за відступленими Факторові Правами вимог, Клієнт повідомляє про необхідність виконання зобов`язань на користь Фактора. Згідно з п. 6.1. Договору Клієнт зобов`язаний передати Фактору документацію протягом 10 календарних днів після надходження платежу відповідно до п. 3.2. цього Договору. Допускається, що з приводу різноманітних причин Клієнт може передати Факторові 5 відсотків документації. При цьому, умови передачі документації будуть вважатися виконаними. Приписами п. 12.3. Договору передбачено, що цей Договір набуває чинності з дати його укладення та діє до повного виконання сторонами всіх їх зобов`язань за цим Договором. За змістом додатку № 1 до Договору факторингу № 16.05.17-ДГ від 16.05.2017 року реєстру Боржників до Договору факторингу № 16.05.17-ДГ від 16.05.2017 року Клієнт передав, а Фактор прийняв на умовах, визначених Договором, Права Вимоги, зокрема, за кредитними договорами № 4726-а/в-ТТ2, № 4726-К/Л-ТТ2 від 09.08.2006 року, за яким боржником є [PERSON] , загальною сумою заборгованості за договором № 4726-а/в-ТТ2 у розмірі 272 678, 92 грн., з яких 220 533, 44 грн. - сума нарахованих процентів, 52 145, 48 грн. - сума прострочених процентів, за договором № 4726-К/Л-ТТ2 16 999, 52 грн., з яких, 6 346, 68 грн. - сума нарахованих процентів, 10 652, 84 грн.- сума прострочених процентів. Відповідно до Акту приймання-передачі Документації до Договору факторингу № 16.05.17-ДГ від 16.05.2017, на виконання п. 6.1. Договору Факторингу № 16.05.17-ДГ від 16.05.2017 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», Клієнт передав, а Фактор прийняв наступну Документацію, перелік якої наведений в п. 1 Договору, зокрема, кредитні договори № 4726-а/в-ТТ2, № 4726-К/Л-ТТ2 від 09.08.2006 року, за яким боржником є [PERSON] . Згідно Акту приймання-передачі Права Вимоги від 16.05.2017 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», який складено на виконання Договору № 16.05.17-ДГ від 16.05.2017 року, терміни визначені у Договорі, мають таке саме значення в цьому Акті, Клієнт передає (відступає) Фактору Права Вимоги, а Фактор приймає Права Вимоги в обсязі та на умовах, визначених Договором. Клієнт та Фактор підтверджують, що відступлення Прав Вимоги набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними цього Акту приймання-передачі, як передбачено у п. 4.1. Договору. 16 травня 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» сплатило суму фінансування за Договором факторингу № 16.05.17-ДГ від 16.05.2017 року, у розмірі 900 000, 00 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року заяву ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» задоволено: замінено стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (код ЄДРПОУ 38750239), на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» (код ЄДРПОУ 40997279) у виконанні рішення суду у цивільній справі № 643/252/15-ц, за позовом АТ «Укрсиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором № 4726-а/в-ТТ2 від 09.08.2006 р. Постановою Харківського апеляційного суду від 06.07.2021 ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19.08.2020 залишено без змін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим у силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину. Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсним укладеного між відповідачами правочину позивач посилається на те, що попередній кредитор передав право недійсної вимоги (неіснуючого боргу) саме в розумінні розміру такого боргу новому кредитору. У позові вказано, що дійсний обсяг прав первісного кредитора за кредитним договором № 4726-а/в-ТТ2 від становить 235 523, 37 грн. проте за оспорюваним договором до Нового кредитора перейшло право вимоги на суму 272 678, 92 грн, що є більшим ніж стягнуто за судовим рішенням за рахунок незаконного нарахування відсотків за користування кредитом та пені після припинення дії кредитного договору. Також позивач зазначає, що за кредитним договором № 4726-К/Л-ТТ2 права у відповідача-2 були відсутні, оскільки борг за вказаним Кредитним договором не був зафіксований в рішенні суду та не передавався від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» згідно з ухвали Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/252/15-ц від 11.01.2017. Тобто позивач фактично оспорює дійсність переданої грошової вимоги лише у контексті характеру та розміру заборгованості за кредитними договорами, яка відступлена попереднім кредитором новому кредитору за оспорюваним договором. Проте вказані обставини є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання договору недійсним. Законодавством не встановлено підстав недійсності договору у разі передачі права вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину. Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність оспорюваного правочину. Сам по собі факт укладення оспорюваного договору не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитних договорів. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17, від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідок відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. Доказів на підтвердження того, що боргу за кредитними договорами № 4726-а/в-ТТ2 та № 4726-К/Л-ТТ2 у позивача взагалі не існує, суду надано не було. Доводи позивача в частині того, що платіжне доручення № 6 від 16.05.2017 не може вважатися достовірним підтвердженням факту сплати за оспорюваним Договором, суд до уваги не приймає, оскільки означене стосується саме виконання відповідачами умов оспорюваного правочину і не може бути підставою для його визнання недійсним. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вищевказаних норм процесуального права звертаючись до суду з даним позовом позивач не надав жодних доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними, як і не надав жодних доказів на підтвердження того, що заборгованості за кредитними договорами № 4726-а/в-ТТ2 та № 4726-К/Л-ТТ2 у позивача взагалі не існує. З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розподіл судових витрат здійснюється судом відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покласти на позивача. Що стосується витрат відповідача-1 на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 246 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. У резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (пункт 5 частини 7 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України). За таких обставин, оскільки відповідач-1 відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України зробив заяву про те, що докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про витрати відповідача-1 на професійну правничу допомогу.

Outcome: dismissed