Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

[PERSON] 24 листопада 2015 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] міської ради про визнання права власності на частину земельної ділянки (майно) в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові з представником посилаються на те, що він, [PERSON], є рідним братом [PERSON], що помер 27 березня 2015 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини домоволодіння та частини земельної ділянки, що знаходяться у м. Дніпропетровську по вул. Байковій, 83, які належали їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 грудня 2012 року (домоволодіння) і свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 листопада 2013 року (земельна ділянка). Вони користувалися вказаним майном, сплачували необхідні платежі, використовували його для своєї сімї. Після смерті брата позивача відкрилася спадщина на вказані частки домоволодіння і земельної ділянки, позивач фактично прийняв спадщину. Вважаючи, що спадщину вже прийняв і спочатку нікуди не звертався, але потім для прийняття та оформлення спадщини звернувся до нотаріуса і 03 листопада 2015 року отримав відмову через відсутність поділених часток у власності на земельну ділянку (є лише спільна власність), була відмова в реєстрації і він (позивач) вимушений був звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на частки вказаної земельної ділянки. Позивач є спадкоємцем після смерті брата. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач фактично прийняв вказану спадщину, оскільки весь тривалий час користується ним і просив суд визнати за ним право власності вказані частки власності, фактично розподіливши цю власність по часткам земельної ділянки, яка належала і померлому брату. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на цю земельну ділянку і домоволодіння в цілому. Раніше не мав можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність встановлених часток власності та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просив фактично встановити факт прийняття ним спадщини після смерті брата, але по позову припинити право спільної сумісної власності їх з братом на вказану земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:017:0028, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкова, 83, загальною площею 0,1 га, цільове призначення: для індивідуального, гаражного та дачного будівництва, визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після померлого рідного брата позивача право власності на ? частку вказаної земельної ділянки і визнати за ним (позивачем) право власності на ? частки цієї земельної ділянки, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, заперечував проти позову, згодні, що дійсно після смерті [PERSON] відкрилася спадщина в вигляді частин вказаного будинку і земельної ділянки, але вони не порушували права позивача, останній до них не звертався з питання визнання права власності на вказане спадкове майно, в передбаченому законом порядку право власності позивача чи брата позивача на це майно в таких частинах зареєстровано не було, між ними фактично спору немає, тому позов до них безпідставний і просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Вважали за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду та можливе справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представники третіх осіб: Криничанської державної нотаріальної контори та реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог фактично не заперечували, вважали за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних представників третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON], є рідним братом [PERSON], що помер 27 березня 2015 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини домоволодіння та частини земельної ділянки, що знаходяться у м. Дніпропетровську по вул. Байковій, 83, які належали їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 грудня 2012 року (домоволодіння) і свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 листопада 2013 року (земельна ділянка). Вони користувалися вказаним майном, сплачували необхідні платежі, використовували його для своєї сімї. Після смерті брата позивача відкрилася спадщина на вказані частки домоволодіння і земельної ділянки, позивач фактично прийняв спадщину. Вважаючи, що спадщину вже прийняв і спочатку нікуди не звертався, але потім для прийняття та оформлення спадщини звернувся до нотаріуса і 03 листопада 2015 року отримав відмову через відсутність поділених часток у власності на земельну ділянку (є лише спільна власність), була відмова в реєстрації і він (позивач) вимушений був звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на частки вказаної земельної ділянки. Позивач є спадкоємцем після смерті брата. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач фактично прийняв вказану спадщину, оскільки весь тривалий час користується ним і просив суд визнати за ним право власності вказані частки власності, фактично розподіливши цю власність по часткам земельної ділянки, яка належала і померлому брату. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на цю земельну ділянку і домоволодіння в цілому. Раніше не мав можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність встановлених часток власності та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просив захистити його законні права. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що дійсно 27 березня 2015 року помер рідний брат позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КИ № 615926 від 27 березня 2015 року. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина ? домоволодіння та частина земельної ділянки, що знаходяться в м. Дніпропетровську, Жовтневий район, вул.. Байкова, 83, які належали йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 грудня 2012 року (домоволодіння) та свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 28 листопада 2013 року. Позивач є єдиним спадкоємцем брата. Інші ? частки майна належать позивачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 грудня 2012 року (домоволодіння) та свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 28 листопада 2013 року. Оскільки за життя спадкодавець проживав, був зареєстрований та перебував на обліку у КЗ «Криничанський психоневрологічний інтернат» ДОР за адресою Дніпропетровська область, Криничанський район, с. Зелена Долина, вул. Садова, буд. 1, то за оформленням спадкових прав позивач звернувся до Криничанської державної нотаріальної контори, де і було заведено спадкову справу. Проте, після звернення до нотаріуса зясувалося, що у звязку з тим, що домоволодіння, яке входить до спадкової маси, належало спадкодавцю та спадкоємцю в долях (1/4 та 3/4), а земельна ділянка, на якій розташоване це домоволодіння, перебуває у їхній спільній сумісній власності, то нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину на ці обєкти нерухомого майна з тих підстав, що в порядку нотаріального провадження неможливо визначити частку померлого у праві власності на землю (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 листопада 2015 року). Відповідно до вимог\~ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно до п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 12 постанови № 7 Верховного суду України від 30 травня 2008 року у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, оскільки за життя спадкодавець та позивач у встановленому законом порядку не здійснили поділу земельної ділянки, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, відповідно до їхніх часток у домоволодінні, а відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України їхні частки не є рівними, тобто нотаріус не має змоги при оформленні спадщини керуватися положеннями ст. 372 ЦК України та п. 12 постанови № 7 Пленуму ВСУ та видати свідоцтво про право на спадщину на частку земельної ділянки, що належала спадкодавцю, тому позивач змушений звернутися до суду для визначення, яка саме частка земельної ділянки належала померлому. Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Стосовно підстав зазначення відповідачем [PERSON] міської ради для вирішення питання набуття права власності Позивачем в порядку спадкування на частину земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:017:0028, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкова, 83, загальною площею 0,1 га, цільове призначення: для індивідуального, гаражного та дачного будівництва: пунктом 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року\~передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Проводячи аналогію з п. 24 цієї ж\~постанови враховуючи вимоги\~ст. 368 ЦК України, можна зробити висновок, що відповідачами в такій справі є інші спадкоємці, що прийняли спадщину, та інші співвласники майна, які хоч і не є спадкоємцями, але володіють своїми частками у майні, частка якого була у власності спадкодавця і з приводу якого розглядається справа у суді. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Порядок формування та повноваження міської, районних у місті рад визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з особливостями, передбаченими цим Законом (ст. 9 Закону). Відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, обєднанні постійним проживанням в межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне обєднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Також, з положень листа ВССУ від 16 травня 2013\~року № 24-753/0/4-13 випливає, що належним відповідачем у справі про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності (статті 8 - 12\~Земельного кодексу України), оскільки згідно із\~ч. 1 ст. 13 Конституції України\~та ст. 20\~Земельного кодексу України\~органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі тощо. З зазначеного випливає, що залучення [PERSON] міської ради до участі у справі відповідачем не потребує наявності порушень з її боку прав позивача або звернення останнього із питанням визнання права власності на спадкове майно, існування фактичного спору між ними також не вимагається. Враховуючи наведені положення закону, за позовом, якщо окрім особи, яка подає цей позов і бажає визнання судом права власності на майно в порядку спадкування, немає інших спадкоємців (за законом чи за заповітом), відповідачем слід притягнути відповідну селищну, сільську, районну або міську раду, які і будуть представляти інтереси територіальної громади. З огляду на те, що [PERSON] міська рада не порушувала прав позивача, проте в силу наданих ч. 1 ст. 13 Конституції України\~та ст. 20\~Земельного кодексу України повноважень, а також згідно розяснень Верховного суду України та Вищого спеціалізованого суду України є належним відповідачем у даній категорії справ, позивач просить суд залишити судові витрати за собою, не покладаючи тягар їх сплати на відповідача. Статтею 114 Цивільного процесуального кодексу встановлено, що позови по спорах з приводу нерухомого майна предявляються за місцезнаходженням такого майна. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07 лютого 2014 року зазначає, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори, тому в якості третьої особи зазначена Криничанська державна нотаріальна контора, а не державного нотаріуса [PERSON], якою було винесено постанову про відмову. Згідно даних витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки її вартість складає 412\~698.00 грн. Суд приймає до уваги і ті обставини, що спадщина, яка відкрилася після смерті брата позивача, не є відумерлою, оскільки позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, надав всі необхідні документи, які підтверджують його права спадкоємця, відмови від спадщини не заявляв, не був усунений від права на спадкування, а тому залучення до участі у справі будь-яких органів місцевого самоврядування, що займаються відшукуванням та набуттям права власності на відумерлу спадщину є таким, що протирічить чинному законодавству. Статтею 1216 ЦК України\~встановлено, що однією із підстав набуття права власності є спадкування, яке визначається законом як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. З\~ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Таким чином, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, але нотаріус не має можливості оформити в установленому порядку спадщину та видати йому свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, якими є вказані домоволодіння і земельна ділянка позивач і звертається з позовом до суду. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та припинити право спільної сумісної власності померлого 27 березня 2015 року [PERSON] та позивача [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:017:0028, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкова, 83, загальною площею 0,1 га, цільове призначення: для індивідуального, гаражного та дачного будівництва, визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після померлого рідного брата позивача - [PERSON] право власності на ? земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:017:0028, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкова, 83, загальною площею 0,1 га, цільове призначення: для індивідуального, гаражного та дачного будівництва та визнати за [PERSON] право власності на ? вказаної земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:017:0028, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Байкова, 83, загальною площею 0,1 га. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved