Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач-1, ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Генеральної прокуратури України (далі - третя особа, Генпрокуратура), в якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, яка 07.12.2017 року поширена [PERSON] через соціальну мережу Facebook та розміщена на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк»; зобов`язати [PERSON] протягом одного календарного місяця з дня набрання законної сили рішенням у даній справі спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення в соціальній мережі Facebook на його сторінці за інтернет-посиланням https://www.facebook.com/sergaoleg та зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» протягом одного календарного місяця з дня набрання законної сили рішенням у даній справі спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» за інтернет-посиланням https://privatbank.ua. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що [PERSON] до 18.12.2016 року була акціонером ПАТ КБ «Приватбанк» із загальною кількістю належних акцій 0,1614% та входила до керівництва банком, а саме працювала на посаді заступника Голови правління - директора Казначейства. 07.12.2017 року [PERSON] стало відомо про те, що в приміщенні офісу ПАТ КБ «Приватбанк», який знаходиться в м. Дніпрі, проходить обшук, причиною якого зазначалась нібито діяльність минулого керівництва банку щодо видачі «токсичних» кредитів компаніям, пов`язаних з його екс-власниками. Вказана інформація викликала у позивача обурення та повне нерозуміння ситуації, оскільки з неї слідувало, що через її належність до попереднього керівництва банку та наявності частки у його власності, 07.12.2017 року у офісі банку проводився обшук. Провівши моніторинг наявних в мережі інтернет відомостей щодо вказано обшуку позивач дізналась, що першоджерелом стали коментарі прес-секретаря ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] , що були зроблені ним в соціальній мережі Facebook, такого змісту (мовою оригіналу): «Генеральная прокуратура Украины при содействии ПриватБанка продолжает расследование фактов выдачи «токсических» кредитов компаниям, связанным с экс-владельцами банка. Как сообщили в Службе безопасности банка, сегодня в рамках расследования уголовных производств, возбужденных по заявлению нынешнего менеджмента банка, сотрудниками прокуратуры совместно со специалистами банка были проведены ряд следственных действий по ранее возбужденным уголовным производствам». Аналогічна інформація була розміщена і на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк». В подальшому [PERSON] дізналась, що поширена інформація не відповідала дійсності, оскільки обшук, який проводився 07.12.2017 року, проходив в рамках розслідування кримінального провадження № 42017000000002828 від 05.09.2017 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України щодо незаконної діяльності службових осіб державного банку, Національного банку України та іноземної детективної компанії «Kroll». З Єдиного державного реєстру судових рішень позивачу стало відомо, що обшук в приміщенні ПАТ КБ «Приватбанк» проводився на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2017 у кримінальній справі № 757/72525/17-к, відповідно до якої посадові особи ПАТ КБ «Приватбанк», за попередньою змовою з представниками Національного банку України, а також з власниками та керівниками ряду суб`єктів господарювання, зокрема іноземної детективної компанії «Kroll», використовуючи службове становище, з корисливих мотивів, за грошову винагороду, маючи на меті особисте збагачення, всупереч інтересам служби, організували схему систематичної розтрати коштів ПАТ КБ «Приватбанк», акції якого належать державі в особі Кабінету Міністрів України, в особливо великих розмірах, шляхом проведення свідомо збиткових операцій з кредитування суб`єктів господарської діяльності за грошову винагороду в розмірі 3-5% від загальної суми кредитів. З вищевикладеного слідує, що обшук, який 07.12.2017 року проводився в офісі ПАТ КБ «Приватбанк», жодним чином не стосувався діяльності його екс-власників та, зокрема, позивача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.12.2017 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Генеральної прокуратури України про захист честі, гідності та ділової репутації та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.01.2018 року. 16.01.2018 року у зв`язку із зайнятістю судді в іншому судовому засіданні справу було знято з розгляду та призначено на 27.03.2018 року. 27.03.2018 року на адресу суду надійшов письмовий відзив ПАТ КБ «Приватбанк» на позовну заяву про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому останнє просило в позові відмовити, оскільки він є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.03.2018 року у зв`язку з неявкою відповідача-2 та представника третьої особи, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 27.04.2018 року. 11.04.2018 року на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив в якій просив позов задовольнити та зазначив, що доводи, викладені у відзиві ПАТ КБ «Приватбанк» є безпідставними та необґрунтованими. 17.04.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення Генпрокуратури, в яких остання зазначає, що спірні публікації у соціальній мережі Facebook та на сайті ПАТ КБ «Приватбанк» не містять посилань на офіційну інформацію Генеральної прокуратури України, а тому за таких обставин розгляд вказаної справи не впливає на права та обов`язки Генеральної прокуратури України, яка не є учасником спірних правовідносин, відтак, третя особа просила розглядати справу без участі її представника. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2018 року, у зв`язку з неявкою учасників судового процесу, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 05.10.2018 року. 05.10.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення ПАТ КБ «Приватбанк», в яких останнє просило відмовити [PERSON] у задоволенні позову, оскільки висловлювання відповідачів не вказують на конкретну особу, поширена інформація є достовірною та позивачем не доведено, що поширені висловлювання завдали шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2018 року, у зв`язку з неявкою відповідача-2, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 та ч. 2 ст. 240 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 20.11.2018 року. 20.11.2018 року у зв`язку із участю судді у колегіальному розгляді справи під головуванням судді Білоцерківця О.А. справу було знято з розгляду та призначено на 01.02.2019 року. В судовому засіданні 01.02.2019 року представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача-1 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити. Відповідач-2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Оскільки, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд визнав можливим розглянути справу у відсутність відповідача-2 та представника третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача-1, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що станом на 31.03.2016 року відповідно до відомостей про остаточних ключових учасників у структурі власності ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] була акціонером банку, яка володіла 0,1614% акцій банку. 18.12.2016 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 961 «Про деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», пунктом 2 якої установлено, що держава в особі Міністерства фінансів придбаває акції ПАТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі за одну гривню. Як вбачається з відомостей про остаточних ключових учасників у структурі власності ПАТ КБ «Приватбанк» від 21.12.2016 року власником 100% акцій банку є Держава Україна в особі Міністерства фінансів України. Згідно з відомостями про зміну складу посадових осіб емітента [PERSON] , яка займала посаду Заступника Голови Правління банку - Директора Казначейства з 01.02.2005 року, станом на 20.12.2016 року не володіє часткою у статутному капіталі банку. Як встановлено у ст. 12 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Згідно з п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, який було ратифіковано Указом Президії ВР УРСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.1973 року, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу ст. ст. 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. В силу ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Судовим розглядом встановлено, а відповідачами не заперечується, що у соціальній мережі Facebook відповідач-2 надав коментар такого змісту (мовою оригіналу): «Генеральная прокуратура Украины при содействии ПриватБанка продолжает расследование фактов выдачи «токсических» кредитов компаниям, связанным с экс-владельцами банка. Как сообщили в Службе безопасности банка, сегодня в рамках расследования уголовных производств, возбужденных по заявлению нынешнего менеджмента банка, сотрудниками прокуратуры совместно со специалистами банка были проведены ряд следственных действий по ранее возбужденным уголовным производствам» (далі - інформація-1). Аналогічна інформація була розміщена на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» в розділі «Новини та прес-релізи», де було опубліковано повідомлення такого змісту (мовою оригіналу): «Генеральная прокуратура Украины при содействии ПриватБанка продолжает расследование фактов выдачи «токсических» кредитов компаниям, связанным с экс-владельцами банка. Как сообщили в Службе безопасности банка, сегодня в рамках расследования уголовных производств, возбужденных по заявлению нынешнего менеджмента банка, сотрудниками прокуратуры совместно со специалистами банка были проведены ряд следственных действий по ранее возбужденным уголовным производствам. Как отмечают в службе безопасности банка, в ходе следственных действий изъятий документов не проводилось, проведение таких действий не повлияло на текущую работу банка и сотрудников его головного офиса» (далі - інформація-2). Факт розповсюдження такої інформації відповідачами при обставинах, викладених в позові, не оспорювався представниками відповідачів в судовому засіданні. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Як встановлено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Враховуючи юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі, а також ділової репутації фізичної особи, суд критично ставиться до тверджень позивача щодо того, що опублікована інформація-1 та інформація-2 стосується саме [PERSON] , оскільки в текстах зазначеної інформації не вказано яких саме екс-володільців банку стосується інформація, чи всіх екс-володільців чи окремих із них, а тому відсутній такий елемент правопорушення як відношення інформації до певної фізичної особи, в спірному випадку - до [PERSON] . Крім того, фактично ПАТ КБ «Приватбанк» поширив інформацію, що стосується його діяльності як державного банку, про проведення слідчих дій з посиланням на Генеральну прокуратуру України. Натомість, жодного посилання на особу [PERSON] та/або порушення нею норм чинного законодавства у інформації-1 та інформації-2 не зазначено. Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 вищенаведеної постанови, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, позовна заява не свідчить про те, що мав місце факт порушення честі, гідності та/або ділової репутації позивача, з боку відповідача-1 та/або відповідача-2. Більше того, позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що честь, гідність та/або ділова репутація позивача була порушена та існує причинно-наслідковий зв`язок між нібито поширенням недостовірної інформації та порушеним правом позивача. Як визначено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Так, 23.03.2018 року до Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про огляд доказів, зокрема, веб-сторінок в мережі Інтернет задля доведення фактів опублікування відповідачем-1 та відповідачем-2 інформації-1 та інформації-2. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 27.03.2018 року зазначена заява задоволена. Оглянувши веб-сторінки, які на думку позивача підтверджують факт розміщення інформації-1 та інформації-2 відповідачами, суд прийшов до висновку про доведеність факту такого розміщення та доступність цієї інформації для великого кола осіб - користувачів мережі Інтернет. З огляду на п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено та підтверджено як позивачем, так і відповідачем-1, що на момент поширення інформації про позивача Головним слідчим управлінням Генпрокуратури України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017000000002828 від 05.09.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України. Аналіз цієї інформації свідчить про те, що інформацію-1 та інформацію-2 було оприлюднено на основі фактичних обставин слідчих дій, які відбулись 07.12.2017 року у головному офісі ПАТ КБ «Приватбанк», а в мотивувальній частині ухвали від 04.12.2017 року про надання дозволу на проведення обшуку, на підставі якої проводився обшук, є посилання на видачу кредитів службовими особами ПАТ КБ «Приватбанк», за попередньою змовою з представниками Національного банку України, а також із власниками та керівниками ряду суб`єктів господарювання. Враховуючи зазначене, суд критично ставиться до тверджень позивача, щодо недостовірності опублікованої інформації, оскільки дійсно в інформації-1 та інформації-2 оприлюднено фактичні обставини слідчих дій, які проходили у ПАТ КБ «Приватбанк», без посилань на конкретних осіб, оскільки їх вина не підтверджена обвинувальним вироком суду. Як зазначає Європейський суду прав людини в рішенні по справі «Шувалов проти Естонії» від 29.05.2012 року, не є порушенням презумпції невинуватості розповсюдження інформації, яка створює уявлення про обвинувачення, проте не стверджує про вину особи. У зв`язку із внесенням з 27.03.2014 року змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено (скасовано), а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення недостовірної інформації відповідачами, її відношення до позивача та те, що внаслідок такого поширення недостовірної інформації відбулося порушення особистих немайнових прав позивача має відбуватися у загальному порядку. Однією із засад судочинства, регламентованих ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніх, належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 77, 78, 80 Цивільного процесуального кодексу України, на підтвердження своїх обґрунтувань позивач не надав. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» вказано «43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog). 44. Суд вважає, що для того, щоб втручання у право на вираження було пропорційним законній меті захисту репутації інших осіб, необхідне існування об`єктивного зв`язку між спірним твердженням та особою, яка позивається. Особисті здогадки або суб`єктивне сприйняття публікації як такої, що дискредитує, не є достатнім для встановлення того, що на особу було здійснено негативний вплив. Має бути щось в обставинах конкретної справи, що примушувало звичайного читача відчувати, що твердження прямо стосувалося позивача або що він був мішенню критики». Також варто звернути увагу на положення абз. 6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10.04.2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Отже, оскільки позивачем не доведено, що поширена відповідачами інформація не відповідає дійсності, порушує його права і свободи, а також принижує його честь та гідність, правові підстави для задоволення позову відсутні. Як визначено у ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судовий збір у розмірі 2 560,00 грн., сплачений позивачем відповідно до квитанції № ПН31409 від 19.12.2017 року, відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 15, 16, 20, 201, 270, 275, 277, 297, 299 Цивільного кодексу України; постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1;

Outcome: dismissed