Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

[PERSON] 21 грудня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради і Дніпровської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання протиправним і скасування рішення і запису про державну реєстрацію, визнання недійсним договору іпотеки, визнання права власності, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилається на те, що вона, починаючи з 29 вересня 1989 року на підставі та згідно ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вересня 1989 року, зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . До 1989 року вона, [PERSON] , та її батьки - [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати), разом з [PERSON] проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] приходиться рідним братом батьку позивачки - [PERSON] .. У вересні 1989 року на їх родину було видано вказаний ордер на житлове приміщення, в якому було зазначено наступний склад сім`ї: [PERSON] (наймач), [PERSON] (брат), [PERSON] (дружина брата), [PERSON] (донька брата). Вони з сім`єю переїхали до цієї квартири за адресою: [ADDRESS] . З моменту видачі ордеру у 1989 року сплату всіх комунальних платежів, експлуатаційних витрат тощо відносно цієї квартири справляв [PERSON] (батько позивачки) та по досягненню повноліття - вона, як мешканець даної квартири. Так званий «наймач» [PERSON] у даній квартирі майже не проживав, а з огляду на те, як стверджує позивач, що він є особою з міцними зв`язками у кримінальному світі, неодноразово судимим, більшу частину цього періоду, з дев`яностих років по теперішній час, він провів у місцях позбавлення волі відбуваючи численні покарання. Так, у 2013 році [PERSON] після відбування покарання в Солонянській виправній колонії № 21 УДД України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області, повернувся до м. Дніпро. З цього моменту [PERSON] вже остаточно припинив проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Фактично жодного відношення до цього об`єкту нерухомості з того моменту він не мав. У квартирі вільно, відкрито та на законних підставах проживала позивачка, яка і сплачувала всі комунальні платежі та збори. Питанням приватизації квартири а ні позивачка, а ні її вказана сім`я не займалися. До теперішнього часу жодних дій щодо оформлення права власності на дане житло ними не вчинялось, оскільки не існувало якихось спірних питань в колі їх сім`ї стосовно даного майна, вони на законних підставах проживали у даній квартирі. Як вона вважала, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо даної квартири не вносились. Жодних розпоряджень, вказівок або погоджень щодо вчинення приватизаційних або реєстраційних дій стосовно даної квартири а ні вона, а ні її батько та мати нікому не давали, в тому числі і [PERSON] . При цьому, приблизно на початку грудня 2019 року позивачка, отримавши через юриста інформаційну довідку з ДРРПНМ, випадково дізналась, що дану квартиру 09 жовтня 2017 року було зареєстровано реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. в даному реєстрі та присвоєно номер об`єкта нерухомого майна 1378377512101. Підставою виникнення права власності зазначено - свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Одноособовим власником майна вказано [PERSON] . Крім того, в реєстрі містяться відомості стосовно того, що 20 вересня 2019 року було внесено запис щодо державної реєстрації іпотеки даного майна. А саме [PERSON] 20 вересня 2019 року передав в іпотеку громадянину [PERSON] дану квартиру в забезпечення виконання певного договору позики від 20 вересня 2019 року. При цьому строк виконання зобов`язання складає всього один місяць - до 20 жовтня 2019 року, а сума позики 500 000 грн. Таким короткий строк позики, яка забезпечена іпотекою цілої квартири, на думку позивача, викликає обґрунтовані сумніви у реальності цивільних відносин [PERSON] з громадянином [PERSON] . Зазвичай такі схеми з короткострокових іпотек з подальшим зверненням стягненням на предмет іпотеки використовуються саме у чорних оборудках з нерухомих майном, до однієї з яких і є причетним [PERSON] .. Таким чином, відповідно до відомостей з ДРРПНМ, [PERSON] , у 2017 році, діючи без відома позивача та відома інших мешканців квартири, самовільно здійснив приватизаційні та реєстраційні дії та набув право власності на вказану квартиру. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Вважає дії відповідачів по невизнанню її законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просила суд про визнання протиправними вказаних рішень, скасування рішень про державну реєстрацію та відновлення становища, яке існувало до цього порушення, скасувати запис про реєстрацію права власності на їх майно, визнати недійсним договір іпотеки, зняти з реєстрації [PERSON] і визнати недійсним свідоцтво про право власності на його ім`я, визнати за позивачкою право власності на це майно за набувальною давністю, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними, надуманими та необґрунтованими, прав та законних інтересів позивача ними не порушувалося, тому просили суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представники відповідачів Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради і Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнали і вважали за можливе розгляд справи за наявними матеріалами по закону. Треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О., [PERSON] і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, проти позовних вимог не заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] , [INFO] , починаючи з 29 вересня 1989 року на підставі та згідно ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вересня 1989 року, зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується також і штампом Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 12 квітня 2002 року в її паспорті громадянина України, згідно з яким її місце проживання зареєстровано саме за цією адресою. До 1989 року вона, [PERSON] , та її батьки - [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати), разом з [PERSON] проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є рідним братом батьку позивачки - [PERSON] . У вересні 1989 року на їх родину було видано вказаний ордер на житлове приміщення, в якому було зазначено наступний склад сім`ї: [PERSON] (наймач), [PERSON] (брат), [PERSON] (дружина брата), [PERSON] (донька брата). Вони з сім`єю переїхали до цієї квартири за адресою: [ADDRESS] . З моменту видачі ордеру у 1989 року сплату всіх комунальних платежів, експлуатаційних витрат тощо відносно цієї квартири справляв [PERSON] (батько позивачки) та по досягненню повноліття - вона, як мешканець даної квартири. [PERSON] у даній квартирі майже не проживав, а з огляду на те, що він, як стверджує позивач, є особою з міцними зв`язками у кримінальному світі, неодноразово судимим, більшу частину цього періоду, з дев`яностих років по теперішній час, він провів у місцях позбавлення волі відбуваючи численні покарання. Так, у 2013 році [PERSON] після відбування покарання в Солонянській виправній колонії № 21 УДД України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області, повернувся до м. Дніпро. З цього моменту [PERSON] вже остаточно припинив проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Фактично жодного відношення до цього об`єкту нерухомості з того моменту він не мав. У квартирі вільно, відкрито та на законних підставах проживала позивачка, яка і сплачувала всі комунальні платежі та збори. Питанням приватизації квартири а ні позивачка, а ні її вказана сім`я не займалися. Жодних розпоряджень, вказівок або погоджень щодо вчинення приватизаційних або реєстраційних дій стосовно даної квартири а ні позивачка, а ні її батько та мати нікому не давали, в тому числі [PERSON] . При цьому, приблизно на початку грудня 2019 року позивачка, отримавши через юриста інформаційну довідку з ДРРПНМ, випадково дізналась, що дану квартиру 09 жовтня 2017 року було зареєстровано реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. в даному реєстрі та присвоєно номер об`єкта нерухомого майна 1378377512101. Підставою виникнення права власності зазначено - свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Одноособовим власником майна вказано [PERSON] . Крім того, в реєстрі містяться відомості стосовно того, що 20 вересня 2019 року було внесено запис щодо державної реєстрації іпотеки даного майна. А саме [PERSON] 20 вересня 2019 року передав в іпотеку громадянину [PERSON] дану квартиру в забезпечення виконання певного договору позики від 20 вересня 2019 року. При цьому строк виконання зобов`язання складає всього один місяць - до 20 жовтня 2019 року, а сума позики 500 000 грн. Таким короткий строк позики, яка забезпечена іпотекою цілої квартири, на думку позивача, викликає сумніви у реальності цивільних відносин [PERSON] з громадянином [PERSON] . Зазвичай такі схеми з короткострокових іпотек з подальшим зверненням стягненням на предмет іпотеки використовуються саме у чорних оборудках з нерухомих майном, до однієї з яких і є причетним [PERSON] . Отже, відповідно до відомостей з ДРРПНМ, [PERSON] у 2017 році, діючи без відома позивача та відома інших мешканців квартири, самовільно здійснив приватизаційні та реєстраційні дії та набув право власності на вказану квартиру. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) кожна особа має право в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нова редакція Цивільного процесуального кодексу України, а саме ст. 19 передбачає можливість визнання дій держреєстраторів щодо реєстрації прав власності недійсними. Правові відносини даного спору регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» й Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Відповідно до п. 1 ч. І ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім цього, згідно з п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року визначено, що для Державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі, заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору. Отже, відповідач [PERSON] був зобов`язаний надати, а державний реєстратор Логвінова Л.І., мав повноваження провести перереєстрацію права власності на спірне майно, тільки у разі наявності доказів отримання відповідачами вимоги про усунення порушень, а також за наявності доказів того, що з моменту отримання ними цієї вимоги сплило ЗО днів. Ця вимога була порушена. Державним реєстратором порушено п. 1 ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», а саме не встановлено відповідність заявлених відповідачем прав на спірне майно й наданих реєстратору документів на реєстрацію законних прав вимогам законодавства. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Вважає дії відповідачів по невизнанню її законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач вважає, що її права порушено, виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушена була звернутися до суду з цим позовом. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Як вже було встановлено, що позивачка дійсно, починаючи з 29 вересня 1989 року на підставі та згідно ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вересня 1989 року, зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . До 1989 року вона, [PERSON] , та її батьки - [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати), разом з [PERSON] проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] приходиться рідним братом батьку позивачки - [PERSON] .. [PERSON] у даній квартирі майже не проживав, а з огляду на те, як стверджує позивач, що він є особою з міцними зв`язками у кримінальному світі, неодноразово судимим, більшу частину цього періоду, з дев`яностих років по теперішній час, він провів у місцях позбавлення волі відбуваючи численні покарання. Так, у 2013 році [PERSON] після відбування покарання в Солонянській виправній колонії № 21 УДД України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області, повернувся до м. Дніпро. З цього моменту [PERSON] вже остаточно припинив проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Фактично жодного відношення до цього об`єкту нерухомості з того моменту він не мав. У квартирі вільно, відкрито та на законних підставах проживала позивачка, яка і сплачувала всі комунальні платежі та збори. Питанням приватизації квартири а ні позивачка, а ні її вказана сім`я не займалися. Жодних розпоряджень, вказівок або погоджень щодо вчинення приватизаційних або реєстраційних дій стосовно даної квартири а ні вона, а ні її батько та мати нікому не давали, в тому числі і [PERSON] .. На початку грудня 2019 року позивачка, отримавши через юриста інформаційну довідку з ДРРПНМ, випадково дізналась, що дану квартиру 09 жовтня 2017 року було зареєстровано реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. в даному реєстрі та присвоєно номер об`єкта нерухомого майна 1378377512101. Підставою виникнення права власності зазначено - свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Одноособовим власником майна вказано [PERSON] . Крім того, в реєстрі містяться відомості стосовно того, що 20 вересня 2019 року було внесено запис щодо державної реєстрації іпотеки даного майна. А саме [PERSON] 20 вересня 2019 року передав в іпотеку громадянину [PERSON] дану квартиру в забезпечення виконання певного договору позики від 20 вересня 2019 року. При цьому строк виконання зобов`язання складає всього один місяць - до 20 жовтня 2019 року, а сума позики 500 000 грн. Таким короткий строк позики, яка забезпечена іпотекою цілої квартири, на думку позивача, викликає обґрунтовані сумніви у реальності цивільних відносин [PERSON] з громадянином [PERSON] . Зазвичай такі схеми з короткострокових іпотек з подальшим зверненням стягненням на предмет іпотеки використовуються саме у чорних оборудках з нерухомих майном, до однієї з яких і є причетним [PERSON] .. Таким чином, відповідно до відомостей з ДРРПНМ, [PERSON] , у 2017 році, діючи без відома позивача та відома інших мешканців квартири, самовільно здійснив приватизаційні та реєстраційні дії та набув право власності на вказану квартиру. У цій справі позивач просить визнати незаконною та скасувати проведену державним реєстратором державну реєстрацію права власності на приміщення позивача за [PERSON] .. Такий спір не є спором учасників публічно-правових відносин. Реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію права власності на квартиру, не мав публічно-правових відносин з позивачем, оскільки така реєстрація права відбувалася за [PERSON] , а не за позивачем. Останній обґрунтував позов незаконністю вибуття у позивача права на квартиру та відсутністю брата батька правомірного інтересу щодо реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спір має приватноправовий характер, а з огляду на суб`єктний склад сторін цього спору його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства. Близькі за змістом висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 826/14433/16 (К/9901/7474/18), від 11 квітня 2018 року у справі № 826/366/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 15 травня 2018 року у справі № 826/2691/16, від 22 серпня 2018 року у справі № 820/4673/16, від 28 серпня 2018 року № 826/7122/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 816/1604/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 826/9963/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 826/10475/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1017/16, 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Судом з`ясовано, що свідоцтво про право власності на житло, серія та номер: [NUMBER] , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради начебто на ім`я [PERSON] , яке в подальшому було використано [PERSON] для державної реєстрації права власності на нерухоме майно - є завідомо підробленим документом, виходячи з наступного: 1) документи з такими серійними номерами не видаються Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради; вказане свідчить про очевидну підробку даного документу та відсутність відомостей про оформлення та існування такого документу в діловодстві Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, 2) [PERSON] не мав достатніх правових підстав самочинно, одноособово, без погодження з іншими мешканцями приміщення в законному порядку здійснити приватизацію даного житла та набути відповідне право власності; за даними фактами позивачем було подано до правоохоронних органів заяву про вчинення кримінального правопорушення з вказаних фактів. Сукупність вказаного свідчить про те, що [PERSON] , використовуючи завідомо підроблені документи вчинив протиправні (шахрайські) дії з незаконної реєстрації за собою права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала до державного житлового фонду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Статтею 2 Закону визначено, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Таким чином, до моменту приватизації вказана квартира за адресою: [ADDRESS] належала до державного житлового фонду, а відповідне право користування із потенційним правом приватизації було надано складу мешканців займаної квартири на підставі ордеру, до складу яких входила, поміж іншого, і позивач. Отже, вказане майно було на підставі ордеру законно надано державою у користування наймачам: позивачу, [PERSON] , членам її сім`ї. На момент вчинення реєстраційних дій [PERSON] ще знаходився у статусі наймача, а власником майна продовжувала бути держава. Таким чином, [PERSON] , виявивши бажання здійснити приватизацію даного житла мав діяти у суворій відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який вимагає згідно ч. 2 ст. 8 надання письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі. А ні позивач, а ні члени її сім`ї такої згоди [PERSON] в жодній формі не надавали. Окрім цього, як Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», так і профільний Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на дату державної реєстрації у 2017 році) презюмують та містять вимоги стосовно того, щоб приватизація житлового фонду та державна реєстрація права власності на підставі свідоцтв виданих за результатами даної приватизації відбувалась та здійснювалась на підставі офіційних документів, оформлених та виданих уповноваженими на це державними органами. Здійснення приватизаційних та реєстраційних дій на підставі завідомо підроблених документів, оформлених від імені уповноважених на це державних органів для надання таким підробленим документам статусу офіційності є неправомірним та незаконним. Так, в силу п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав; 7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі. Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. При цьому, згідно з ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо під час проведення державної реєстрації прав у державного реєстратора виникає сумнів щодо справжності поданих документів, такий державний реєстратор зобов`язаний повідомити про це правоохоронні органи. У випадку встановлення правоохоронними органами факту здійснення державної реєстрації на підставі та з використанням підроблених документів, вказані документи підлягають визнанню судом недійсними, а рішення про державну реєстрацію підлягає скасуванню. З огляду на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37566204 від 13 жовтня 2017 року прийняте державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. на підставі якого було зареєстровано за [PERSON] право власності на спірне майно, було прийнято на підставі підробленого документу - Свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] від 22 вересня 2017 року, вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним, а рішення і запис про це підлягають визнанню неправомірними та скасуванню. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Таким чином, до договору іпотеки ставляться вимоги та можуть застосовуватися підстави його недійсності згідно з Главою 16 ЦК України - Правочини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Враховуючи вищевикладене, після здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі завідомо підробленого свідоцтва про право власності, [PERSON] , завідомо розуміючи, що право власності він набув незаконно, а від так у нього не виникло достатнього обсягу прав на це майно, як цього вимагає ЦК України, вирішив розпорядитись цим майном та передати його в іпотеку. Таким чином, після визнання скасування судом державної реєстрації права власності [PERSON] на вказане майно, договір іпотеки від 20 вересня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним як похідний правочин щодо цього майна, вчинений [PERSON] при повному усвідомленні набуття ним права власності на майно передане в іпотеку на підставі підробленого свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] від 22 вересня 2017 року. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» (частина перша та друга статті 36 цього Закону у редакції, чинній на час проведення державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] »). Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у зазначеній редакції). За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41)). Приписи частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Стосовно вимог про право власності. Як вже було зазначено [PERSON] з вересня 1989 року на підставі ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вересня 1989 року зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . З 1989 року вона вільно, відкрито, правомірно, добросовісно, на законних підставах користуюсь вказаним нерухомим майном. З моменту видачі ордеру у 1989 року сплату всіх комунальних платежів, експлуатаційних витрат тощо відносно цієї квартири справляв її батько - [PERSON] та по досягненню повноліття - позивачка, як мешканець та користувач даної квартири. Починаючи з лютого 2017 року зареєстрованими мешканцями даної квартири є лише дві особи: позивач, як особа яка прожила там більшу частину свого життя з 1989 року, та [PERSON] , який більшу частину цього терміну провів у місцях позбавлення волі, та вказаним житлом фактично не користувався, не доглядав його, не справляв жодних комунальних платежів. Фактично [PERSON] проявив інтерес до вказаного житла лише у 2017 році. При цьому, він свідомо порушив ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яка вимагає письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), для проведення приватизаційних дій. Натомість, [PERSON] вдався до використання завідомо підробленого свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] від 22 вересня 2017 року для оформлення права власності. Таким чином [PERSON] свідомо знехтував правами інших мешканців житла, зокрема позивача, та намагався протиправно позбавити її права користування даною квартирою та пропорційного набуття на неї права власності. При цьому, жодного відношення до даної квартири, окрім того, що його зазначено як наймача у ордері на житлове приміщення, [PERSON] починаючи з 1989 року до даної квартири не мав. З огляду на фактичні обставини справи, після задоволення вищевикладених позовних вимог щодо скасування незаконної реєстрації права власності [PERSON] стоїть питання про визнання за позивачем такого права,

Outcome: partial