Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

[PERSON] в червні 2015 року звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки що належить [PERSON], [PERSON] шляхом визнання права власності за іпотекодержателем в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості в сумі 215 671.97грн.; припинення право власності на предмет іпотеки іпотекодавців; припинення права користування всіх мешканців які проживають та зареєстровані в квартирі, виселення відповідачів, стягнення судових витрат 18.01.2016 року в зв'язку з закінченням строку призначення судді Бойчука О.В. вперше, дана справа прийнята до провадження нового складу суду (головуючого судді Польської М.В.). Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю, подавши клопотання про завершення розгляду справи без його участі. Відповідач 1 подала 11.12.2015 року заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала. Відповідач 2 в судові засідання не з'являвся, належним чином повідомлений про судові засідання, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.07.2014 року позивач надав за договором позики грошових коштів, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. за №534 (а.с.51), позику [PERSON] в сумі 120 000грн., передачу яких здійснено до підписання договору, під 0.1% річних остаточний строк повернення - 03.10.2014р., в разі неповернення позики право вимоги коштів з врахуванням індексу інфляції а також штрафу в розмірі 5% в місяць від загальної суми (п.1,2 договору). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт підписання сторонами договору, свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки, примірник оригіналу договору позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики, суд дійшов висновку, що позика не повернута. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Тому станом на 27.05.2015 року заборгованість за договором позики становить:120000грн. позика, 1271.99грн.- %, 45799.98грн. - штрафних санкцій, 48600грн. інфляційні нарахування (а.с.7-10), дана обставина нічим не спростована. З метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло на підстав договору позики, 03.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. за №537 (а.с.13-20). Предметом іпотеки є нерухоме майно - двохкімнатна квартира під №80м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 68.10 м.кв., житловою площею 36.30 м.кв., що належить [PERSON], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.03.2011 року, вартістю за згодою сторін 150 000грн. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Договором іпотеки сторони передбачали вид стягнення такий як в т.ч. перехід права власності на предмет іпотеки (п.5.4-5.6). Позивач просив суд в силу приписів ст..33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, в рахунок погашення боргу провести звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості, визнання на неї право власності за [PERSON] та припинення права власності на цю квартиру за іпотекодавцями Так, згідно ст..37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. А тому, з врахуванням вищезазначеного, дані вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки що належить [PERSON], [PERSON] шляхом визнання права власності за іпотекодержателем в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості в сумі 215 671.97грн.; припинення право власності на предмет іпотеки іпотекодавців є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Однак, що стосується вимоги припинення права користування житловим приміщенням всіх мешканців, які проживають та зареєстровані в цій квартирі, то така вимога є безпідставною, оскільки не спрямована на визначене коло осіб, доказів про реєстрацію інших осіб в квартирі позивач не надав. Що стосується позовної вимоги на примусове виселення відповідачів з житлового приміщення, то п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як вбачається з позовних вимог, позивачем не надано доказів направлення вимоги відповідачам щодо виселення, така вимога є передчасною, а тому ці вимоги позивача не підлягають до задоволення. Пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, позивачем не надано суду. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 14, 15, 16, 526, 530, 610-612, 1046-1049 ЦК України, ст..33-40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial