Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

[PERSON] (далі «Позивач») звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі - «Відповідачі») про визнання договорів недійсними. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні\~ обставини. 01.03.2017 року між Позивачем та Відповідачем [PERSON] було укладено договір позики та передано грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США зі строком повернення до 31.05.2017 року. На підтвердження вищезазначеної передачі грошових коштів Відповідачу [PERSON] (саме такі ініціали вказано у позові), останній\~ власноручно підписав письмову розписку від 01.03.2017 року. Після спливу терміну повернення коштів, Позивач неодноразово в усному порядку звертався до Відповідача з проханням повернути кошти за договором позики, але той відмовлявся не пояснюючи з яких причин, під будь-яким приводом ухилявся від виконання свого обов`язку. За таких обставин 03.05.2019 року Позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 24.05.2019 року було відкрито провадження у справі за його позовом. Однак, як дізнався пізніше Позивач, Відповідач [PERSON] для уникнення відповідальності відчужив своє майно - автомобіль «Mazda 3», державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року виготовлення, кузов № [NUMBER] своєму синові [PERSON] . В подальшому, для створення фіктивного ланцюга продажі, [PERSON] продав вказаний автомобіль [PERSON] . При цьому, автомобіль фактично не продавався, [PERSON] фактично продовжує ним користуватись. Посилаючись на приписи ст. ст. 3, 13, 202, 203, 215, 234 ЦК України, Позивач просив визнати договір купівлі-продажу автомобіля «Mazda 3», державний номерний знак [NUMBER] , від 10.05.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсними та визнати договір купівлі продажу автомобіля «Mazda 3», державний номерний знак [NUMBER] , від 28.05.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Ухвалою суду від 03.06.2020 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.35 - 36). 21.05.2020 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] у якій він просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на автомобіль «Mazda 3», державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року виготовлення, кузов № [NUMBER] , що\~ належать відповідачу [PERSON] (а.с.18-20). 03.06.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на автомобіль «Mazda 3», державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року виготовлення, кузов № [NUMBER] , що належать відповідачу [PERSON] (а.с.38-39). У судовому засіданні представник Позивача вимоги позову підтримав, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Додатково пояснив, що фіктивні правочини відбулись між Відповідачами, які є друг другу родичами, втім жодного доказу вказаних обставин у Позивача немає. Відповідач [PERSON] продовжує користуватися спірним автомобілем, проте докази цього також відсутні. Окрім приєднаних до позовної заяви доказів інших немає. У судовому засіданні представник Відповідачів [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнав у задоволенні позову просив відмовити. Пояснив суду, що автомобіль дійсно було продано [PERSON] , яка не є ані родичом Відповідачів, ані зацікавленою особою. Причиною продажи автомобіля був скрутний матеріальний стан [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судові засідання не заявилася, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленою належним чином. Про причини неявки не повідомила, будь-яких заяв або клопотань суду не заявила. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 01.03.2017 року між Позивачем та Відповідачем [PERSON] було укладено договір позики та передано грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США, зі строком повернення до 31.05.2017 року. На підтвердження вищезазначеної передачі грошових коштів [PERSON] було надано відповідну розписку від 01.03.2017 року\~ (а.с.7). Згідно з відповіддю Територіального сервісного центру №3242 МВС №1722 від 31.10.2019 року, 10.05.2019 року на підставі договору купівлі-продажу №3242/2019/1455183 від 10.05.2019 року, автомобіль «Mazda 3», державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року виготовлення, кузов № [NUMBER] , було перереєстровано на [PERSON] , а\~ 28.05.2019 року в ТСЦ 8045 в м.Київ даний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу №8045/2019/1487982 від 28.05.2019 року був перереєстрований на [PERSON] (а.с.11). Як убачається з копії договору купівлі-продажу №3242/2019/1455183 транспортного засобу Відповідачем [PERSON] було продано автомобіль «Mazda 3», державний номерний знак [NUMBER] , Відповідачу [PERSON] , але у тексті вказаного договору є нечитабельною дата його укладення (а.с.24-25). Оскільки Позивач просить визнати вказаний договір недійсним, то суд запропонував його представнику надати якісну копію договору, втім, останній такої копії договору суду не надав. Копії договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який Позивач також просить визнати недійсним, суду також надано не було. Позивач не надав суду й рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене за наслідками його звернення з позовом до [PERSON] . Тому у межах предмету спору у даній справі суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість та законність тверджень Позивача про заборгованість перед ним Відповідача [PERSON] . На підтвердження\~ факту укладення договору позики від 01.03.2017 року, представник Позивача послався на розписку, однак в матеріалах справи міститься копія вищевказаної розписки, її оригіналу суду надано не було. При цьому, будь яких заяв або клопотань про витребування доказів ані Позивачем, ані його представником суду протягом розгляду даної справи заявлено не було. Враховуючи принципи змагальності та диспозитивності, правових підстав для витребування судом доказів з власної ініціативи у суду немає. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до приписів ст.234 ЦК\~ України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Крім того, відповідно до приписів ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ч.1, ч.2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Крім того, статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст.80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. А стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи дію принципу правомірності правочину, суд приходить до висновку про те, що Позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання договорів недійсними. Правових підстав для задоволення позову у суду немає, а тому Позивачу необхідно відмовити повністю. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні основних позовних вимог, не підлягають задоволенню й вимоги Позивача про покладення на Відповідачів судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed