Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON].) звернувся до суду з позовною заявою, яку згодом уточнив щодо назви відповідача, до Публічного акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» (далі - ЗОКМ) про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом в сумі 15 000 грн. За клопотанням представника позивача судом було здійснено заміну відповідача на належного, а саме на відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області (далі - Фонд). Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що з 13 грудня 1999 року по 27 травня 2003 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Артемівський завод з обробки кольорових металів», працюючи на різних посадах та звільнений з роботи за п. 1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Указав на те, що 28 жовтня 2000 року на робочому місці трапився нещасний випадок. За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем були складений акт форми Н-1 та акт форми Н-5. За висновком МСЕК у 2001 році встановлено 25% втрати стійкої працездатності та у 2002 році підтверджено встановлення 25% стійкої втрати професійної працездатності. Стверджує, що отримання виробничої травми призвело до порушення його особистих немайнових прав, наслідком стало порушення нормальної життєдіяльності, здійсненням ним додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем йому моральної шкоди наявний та просить суд стягнути з Фонду на його користь моральну шкоду, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаним з трудовим каліцтвом, у сумі 15 000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Крім того вказує на те, що позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, зокрема відповідними висновками медичних установ, те, що внаслідок трудового каліцтва йому було завдано моральну шкоду та її розмір. Зауважила, що відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у редакції від 01 січня 2015 року, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоров'я, покладений на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку, тому, оскільки ці норми є пріоритетними з урахуванням дії законів у часі, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 13 грудня 1999 року по 27 травня 2005 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Артемівський завод з обробки кольорових металів» працюючи на різних посадах, зокрема, шихтовщиком, та прибиральником, звільнений з роботи за п. 1 ст.40 КЗпП України (а.с.8-9). Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №7, складеного 30 жовтня 2000 року ПАТ «Артемівський завод з обробки кольорових металів», 28 жовтня 2000 року о 22:30 годині стався нещасний випадок при наступних обставинах: шихтувальник [PERSON] працюючи на алігаторних ножицях, виробляв рубку деформованої мідної шини розміром 1000х150х0,6мм. О 22 годині 30 хвилин [PERSON] уклав на майданчик алігаторних ножиць шину, закріплюючи її притискним пристроєм до станини, притримуючи її руками. В процесі затиску шина провернулася і палець лівої кисті затиснуло між станиною і шиною (а.с.33-34). Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: порушення [PERSON] п. 3.1, 3.3 Інструкції з охорони праці БТ-1-020 та наказом роботодавця ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» від 04 липня 2011 року №324 з врахуванням цього визначено розмір допомоги 40% (а.с.41, 77-81). За висновком МСЕК від 02 квітня 2001 року [PERSON] уперше було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності до 02 квітня 2002 року, який неодноразово переглядався і підтверджувався, та за висновком МСЕК від 03 вересня 2007 року - встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності безстроково (а.с.35-40). Частково задовольняючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як установлено судом, право на відшкодування шкоди у зв'язку з утратою 25% професійної працездатності виникло у [PERSON] 02 квітня 2001 року (виписка з акту огляду у МСЕК серії 2-18 АВ №118148 від 02 квітня 2001 року). Згідно з п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 21 січня 2004 року № 1-рп/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на квітень 2001 року) (далі - Закон), завданням якого відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону визначалося відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей Фондом соціального страхування від нещасних випадків. За змістом підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду,заподіяну працівником і внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Частинами 4-5 ст.13 Закону передбачено, що нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованим, також є страховим випадком. Порушення правил охорони праці застрахованим, яке спричинило нещасний випадок або професійне захворювання, не звільняє страховика від виконання зобов'язань перед потерпілим. Відповідно до ч. 1 ст. 440 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Згідно зі ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, зокрема ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР ЦК, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-156цс14). На час розгляду справи відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна платає складає 1450 грн., отже мінімальний розмір моральної шкоди у розмірі п'яти мінімальних розмірів заробітної плати складає 7250 грн. З урахуванням вищевикладеного, ураховуючи доведеність наявності шкоди, тяжкість травми та відповідні ускладнення для здоров'я позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, настання негативних змін у його житті після отримання травми та неможливість відновлення стану, який мав позивач до нещасного випадку на виробництві, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню на суму 7 500 грн. моральної шкоди. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та вимогам розумності і справедливості. Заперечення відповідача не приймаються судом до уваги і спростовуються вищевикладеним. Зокрема, твердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено отримання у результаті трудового каліцтва моральної шкоди, є безпідставними, оскільки моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Крім того суд зауважує, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12). Тому безпідставним є посилання відповідача на ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2015 року, оскільки згідно із ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше (у 2001 році) і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року у справі №219/24/16-ц). Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене та

Outcome: partial