Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка, [PERSON] ), в якому просить суд: 1) визнати недобудований житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] та [PERSON] ; 2) визнати за позивачем право власності на 1/2 частки недобудованого житлового будинку № [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,25 га, на якій знаходиться даний будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; 3) визнати за позивачем та відповідачкою право власності по 1/2 частки земельної ділянки площею 0,48 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і 0,23 га для ведення особистого підсобного господарства, що розміщена на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, Державний акт ОД-900. За змістом позовної заяви вимоги [PERSON] ґрунтуються на тому, що з січня 1997 року вони з відповідачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах. З 22 червня 1999 року позивач та відповідач перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. У вересні 1998 року [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу набула право власності на недобудований житловий будинок, а також земельну ділянку під ним, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що з січня 1998 року він з відповідачкою разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно вирішували всі побутові питання, набували майно, спільно проводили добудову та реконструкцію будинку [ADDRESS] , а також добудовували надвірні будівлі, займалися благоустроєм земельної ділянки, хоч будинок і був набутий на ім`я відповідачки до офіційного укладання шлюбу з позивачем. Зокрема, в спірному будинку за час шлюбу був зроблений капітальний ремонт, будинок збільшився у розмірах за рахунок прибудови. Детальний опис робіт здійснених позивачем викладений у Переліку робіт, матеріалів та обладнання від 30 травня 2018 року, який долучений до позову. Більше того, позивач стверджує, що реконструкція, ремонт спірного будинку, прибудова й благоустрій земельної ділянки були здійсненні не лише за рахунок спільних коштів подружжя, а й за особисті кошти позивача. Тобто, вартість вищезгаданого будинковолодіння збільшилася і за рахунок особистих трудових та грошових затрат позивача. З огляду на вказане, позивач вважає, що недобудований житловий будинок по [ADDRESS] , а також земельна ділянка, на якій він розташований, є об`єктами спільної сумісної власності. Крім того, за період перебування в зареєстрованому шлюбі позивач та відповідачка набули у власність земельну ділянку, розміщену на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області яка, на думку позивача, також є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, покликаючись на приписи статей 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України, [PERSON] вказує, що названі вище об`єкт нерухомого майна та земельні ділянки підлягають поділу між позивачем та відповідачем у зв`язку з розірванням шлюбу. Відповідачка подала до суду відзив на позов, в якому частково заперечила проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень зазначила про необґрунтованість тверджень позивача щодо їх перебування у фактичних шлюбних відносинах з січня 1997 року, оскільки до 17 червня 1999 року вона перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - [PERSON] . Дана обставина, на переконання відповідачки, свідчить про неможливість встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу між позивачем та відповідачем у період з січня 1997 року до 22 червня 1999 року. Також відповідачка вважає безпідставними твердження позивача про те, що недобудований житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка під ним, є об`єктами спільної сумісної власності, оскільки останні були набуті нею у власність до офіційного укладення шлюбу з позивачем за власні кошти. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що до позову не було долучено жодних розрахункових документів, які підтверджували б, що позивачем купувалися будівельні матеріали саме за його грошові кошти і особисто ним робилися покращення та добудови до спірного будинку, поліпшення земельної ділянки тощо. Відповідачка наголошує, що при вирішенні спорів щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, в порядку статті 62 Сімейного кодексу України вирішальне значення має не факт збільшення вартості майна сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Водночас, відповідачка не заперечує проти задоволення вимоги щодо поділу земельної ділянки площею 0,48 га, розміщеної на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, яка набута сторонами в шлюбі на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 червня 2006 року за реєстр. № 909. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 02 липня 2018 року відкрито провадження у справі. Учасниками справи були заявлені заяви (клопотання) про: відвід судді, витребування доказів, виклик свідків, призначення судової будівельно-технічної експертизи, які судом задоволені. В судовому засіданні позивач і його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідачки з підстав, тотожних наведеним у відзиві, заперечив проти задоволення позову в частині вимог щодо визнання спільною сумісною власністю недобудованого житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,25 га, на якій розташований вказаний будинок; а також визнання за позивачем права власності на 1/2 частки вказаних об`єктів. Щодо решти позовних вимог, то представник відповідача не заперечував проти їх задоволення. Заслухавши пояснення сторін (їх представників), повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне. 11 вересня 1998 року між [PERSON] як Продавцем та [PERSON] (прізвище відповідачки до укладення шлюбу з позивачем) укладений договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу Кострикіним В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 9678. Згідно з пунктом 1 вказаного договору купівлі-продажу, Продавець продав, а Покупець купив належний [PERSON] на праві приватної власності недобудований житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Готовність недобудованого житлового будинку становить 76 % (пункт 3 договору купівлі-продажу). Продаж вчинено за 15562грн (пункт 5 договору купівлі-продажу). Також 11 вересня 1998 року між [PERSON] як Продавцем та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу Кострикіним В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 9681. Згідно з пунктом 1.1. вказаного договору купівлі-продажу, Продавець продав, а Покупець купив земельну ділянку площею 0,25 гектарів, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Великоомелянської сільської ради, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,18 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,07 га (Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 27 березня 1998 року Великоомелянською сільською радою народних депутатів, на підставі рішення Великоомелянської сільської ради народних депутатів від 22 серпня 1996 року № 185, 30 січня 1998 року № 350 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 5337). Продаж земельної ділянки проводиться за 919,10грн (пункт 2.1. договору купівлі продажу). На підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу, відповідачка 11 вересня 1998 року набула право власності на недобудований житловий будинок та земельну ділянку під ним, що за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 17 червня 1999 року зроблений запис № 64. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , 22 червня 1999 року Великоомелянською сільською радою Рівненського району Рівненської області зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачкою (актовий запис № 5). 09 червня 2006 року між [PERSON] як Продавцем та [PERSON] як Покупцем укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Фішером Б.І. та зареєстрований в реєстрі за № 909. Відповідно до пункту 1 вказаного договору купівлі-продажу Продавець зобов`язувався у строк до 10 червня 2006 року передати у власність Покупцю належну йому на праві особистої приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ОД № 900, виданого Кам`янською сільською радою Роздільнянського району Одеської області 21 травня 1998 року, земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,48 гектара, розміщену на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,25 гектара, і ведення особистого підсобного господарства - 0,23 гектара, а Покупець, у той же строк, зобов`язується прийняти її у свою власність та сплатити за це Продавцю 5288грн. На підставі вказаного вище договору купівлі-продажу позивач з 09 червня 2006 року набув у власність земельну ділянку площею 0,48 гектара, за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року по справі № 570/5005/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, між позивачем та відповідачем розірвано шлюб, зареєстрований 22 червня 1999 року Великоомелянською сільською радою Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 5. За наслідками проведення судової будівельно-технічної експертизи, як слідує із змісту висновку від 25 січня 2021 року № 200817/1_ФМ, експерт дійшов наступних висновків: 1) будівельно-технічні властивості, характеристики незавершеного будівництвом житлового будинку по [ADDRESS] є такими: площа забудови будинку становить 175,7 м.кв.; загальна площа будинку становить 228 м.кв.; житлова площа будинку становить 93,3 м.кв.; ступінь готовності будинку становить 100 %; 2) ринкова вартість домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , становить 1814334 грн, в т.ч.: земельної ділянки - 250300 грн; житлового будинку, надвірних будівель і споруд - 1564034 грн; вартість незавершеного будівництвом житлового будинку по [ADDRESS] з часу купівлі (11 вересня 1998 року) по 01 червня 2018 року з урахуванням того, що були проведені роботи, описані в додатку до клопотання (а.с.13-17) Переліку робіт, матеріалів та обладнання від 30 травня 2018 року, збільшилась на 1550441 грн. Позивач, вважаючи незавершений будівництвом житловий будинок та земельні ділянки об`єктами спільної сумісної власності, які підлягають поділу у зв`язку з розірванням шлюбу між ним і відповідачкою, звернувся до суду з зазначеним позовом. Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Конституційний суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року по справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Отже, законодавство визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки Тотожна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 травня 2020 року в справі №686/8440/16-ц (провадження №61-15699св19). Відтак, обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 18 березня 2020 року в справі № 695/1732/16-ц (провадження № 61-38901св18). Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, проте вони мають бути належні, допустимі та достатні. В ході судового розгляду позивач не надав жодних письмових доказів на підтвердження обставин щодо спільного проживання позивача та відповідачки однією сім`єю з січня 1997 року та по 22 червня 1999 року, тобто до моменту офіційного укладення шлюбу. Натомість з метою встановлення таких обставин за клопотанням позивача в судовому засіданні в якості свідків були опитані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Свідки надали показання про те, що у придбаному будинку виконувалися роботи: замінювалася плитка, двері, збільшилася кухня, перебудували пере стінки, перебудували літню кухню, збудували сарай. Але свідкам не відомо про те, за чиї кошти проводилися ці роботи. Також з даного приводу за клопотанням сторони відповідача в судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] . Свідок надала показання про те, що винуватцем у розірванні шлюбу був позивач, але свідкові не відомо про те, які саме будівельні роботи виконувалися у новопридбаному будинку і за чиї кошти. Суд наголошує, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази, які в сукупності можуть підтвердити, зокрема, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини під час судового розгляду справи судом не встановлено, а покази свідків не підкріплені письмовими доказами на підтвердження ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків подружжя у період з січня 1997 року по 22 червня 1999 року. Більше того, за відсутності належних та достатніх письмових доказів щодо ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків суд вважає необґрунтованим твердження позивача щодо проживання з відповідачкою однією сім`єю з січня 1997 року також з тих підстав, що до 17 червня 1999 року остання перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - [PERSON] , що виключає факт проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без шлюбу у період з січня 1997 року по [INFO] . Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частини першої статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, відповідно до частини сьомої статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України). У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Аналіз наведених вище норм права дозволяє прийти до висновку про те, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Варто зауважити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Поряд з цим, Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому в самому законі - статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України слідує, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. Тому, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), а також в постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18), від 24 березня 2021 року в справі № 161/17237/19 (провадження № 61-15св21) та від 10 червня 2021 року в справі № 462/1305/16-ц (провадження № 61-7448св19). Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання недобудованого житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,25 га, на якій знаходиться вказаний будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю, а також визнання за позивачем права власності на 1/2 частки вказаних об`єктів останній вказує, що в спірному будинку за час шлюбу був зроблений капітальний ремонт, будинок збільшився у розмірах за рахунок прибудови. Більше того, позивач стверджує, що реконструкція, ремонт спірного будинку, прибудова й благоустрій земельної ділянки були здійсненні не лише за рахунок спільних коштів подружжя, а й за особисті кошти позивача. На підтвердження вказаних обставин позивачем долучений до позову Перелік робіт, матеріалів та обладнання від 30 травня 2018 року. Водночас суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази у розумінні статей 76-80 ЦПК України того, що [PERSON] брав участь коштами або працею у покращенні спірного майна. До справи не долучено будь-яких розрахункових документів, з яких слідувало б, що [PERSON] купувалися будівельні матеріали, що саме за його грошові кошти і особисто ним робилися покращення та добудови до спірного будинковолодіння, про які зазначено у Переліку робіт, матеріалів та обладнання від 30 травня 2018 року. При цьому суд погоджується з тим, що в ході судового розгляду сторони документально підтвердили, що їх майновий стан в період перебування у шлюбі дозволяв виконати покращення спірного майна. Однак, вказана обставина за відсутності письмових доказів фактичної участі сторін власними коштами в покращенні спірного майна не свідчить про віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності. При цьому, суд вважає, що висновок експерта від 25 січня 2021 року № 200817/1_ФМ не може слугувати доказом істотності збільшення вартості спірного нерухомого майна та земельної ділянки, що за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] не надав доказів на підтвердження того, що він брав участь коштами або працею в описаних у вказаному висновку покращеннях майна. Таким чином, суд констатує, що позивач в ході розгляду справи не довів того, що вартість спірного майна - недобудованого житлового будинку та земельної ділянки, на якій він знаходиться, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , набутих [PERSON] до укладення шлюбу з ним, істотно збільшилось саме у результаті їх спільної або його особистої трудової та грошової участі у здійсненні переобладнання, добудов та проведення ремонтних робіт під час шлюбу, а сам факт перебування сторін у шлюбі на момент здійснення реконструкції, будівництва, ремонтних робіт спірних об`єктів майна не є підставою для визнання такого майна спільним майном подружжя. Засадничими приписами цивільного судочинства є змагальність і диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. З огляду на викладене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги, а доказів такого матеріали справи не містять, як і не додано їх [PERSON] , тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог останнього в частині визнання спільною сумісною власністю недобудованого житлового будинку, а також земельної ділянки, які за адресою: [ADDRESS] ; та визнання за позивачем права власності на 1/2 частки вказаного майна. Щодо позовних вимог в частині визнання за позивачем та відповідачкою права власності по 1/2 частки земельної ділянки площею 0,48 га, що розташована на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, то матеріалами цивільної справи підтверджуються, та визнаються учасниками справи за змістом заяв по суті, обставини щодо віднесення вказаної земельної ділянки до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з тим такі позовні вимоги підлягають до задоволення. Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved