Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

[PERSON] 04.12.2018 року звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] з вимогою припинити право спільної сумісної власності на житловий будинок та визнати за ним право особистої приватної власності на цей житловий будинок в цілому, обґрунтовуючи ці вимоги тим, що житловий будинок придбано в шлюбі, однак за його особисті кошти. У позовній заяві позивач зазначив, що 14.02.2007 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, у якому вони народили трьох дітей. 07.11.2018 року за Рішенням Виноградівського районного суду шлюб між ними розірвано, та з нього стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання трьох дітей у розмірі по 2000 грн на кожну дитину щомісячно. В шлюбі було придбано житловий будинок за адресою [ADDRESS] за Договором купівлі-продажу від 05.06.2015 року №4577, який було придбано за 199595,00 грн. Власником житлового будинку в цілому значиться [PERSON]. У позовній заяві позивач навів ряд обставин на обґрунтування доводів про те, що будинок було придбано виключно за його особисті кошти. 28.12.2018 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву від 04.12.2018 року, в якому заперечила твердження позивача про те, що спірний житловий будинок було придбано за його особисті кошти та є його особистою приватною власністю. Але заявила, що позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме в частині визнання за позивачем права власності на 20% у праві власності на спірний житловий будинок, обґрунтовуючи свою позицію тим, що житловий будинок є спільною сумісною власністю, а за наведених нею у відзиві обставин суд на підставі ст..70 СК України може відійти від рівності часток на користь відповідачки у разі поділу спільного майна. Відповіді на відзив позивач не подав. Однак, в свою чергу, позивач 10 січня 2019 року подав до суду письмову заяву про зміну предмета позову (копія заяви направлена відповідачу 09.01.2019 року а.с.53). А саме, позивач відмовився від вимоги про визнання права особистої власності на спірний житловий будинок в цілому. Натомість заявив про те, що спірний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та просить суд здійснити поділ спільного майна на підставі відповідних норм Сімейного кодексу України, а саме заявив нові вимоги: припинити право спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок; визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку; визнати за відповідачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку. Нові вимоги обґрунтував тим, що вважає спірний житловий будинок об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а нормами сімейного законодавства передбаченого право на поділ спільного майна на засадах рівності часток. Зазначає, що законних підстав для відступлення від рівності часток у разі поділу - немає, оскільки розмір аліментів, які стягуються та сплачуються ним на утримання дітей є достатнім. Відзиву на змінений предмет (вимоги) позову відповідач [PERSON] не подала. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав обставини та вимоги згідно письмової заяви про зміну предмета позову від 10.01.2019 року та просив нові вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявила, що визнає змінений позивачем згідно письмової заяви від 10.01.2019 року позов. Не заперечує проти припинення спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок та визнання права часткової власності на 1/2 частину спірного житлового будинку за кожним із них. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши сторін, з'ясувавши обставини справи та дослідивши подані на їх обґрунтування докази, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 14.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у ВРАЦС Виноградівського РУЮ Закарпатської області, Актовий запис №13, у якому вони народили трьох дітей. 07.11.2018 року за Рішенням Виноградівського районного суду у цивільній справі №299/2641/18 шлюб між ними розірвано, а з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання трьох дітей у розмірі по 2000 грн на кожну дитину щомісячно (а.с.8, 8зв). В шлюбі подружжям було придбано житловий будинок за адресою [ADDRESS] за Договором купівлі-продажу від 05.06.2015 року №4577, посвідченим приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу Стойка С.М., будинок було придбано за 199595,00 грн. Власником житлового будинку в цілому значиться [PERSON]. (а.с.12-14). В березні 2018 року подружжя разом з дітьми вселилися до будинку. Після розірвання шлюбу в будинку проживає відповідачка [PERSON] разом із трьома дітьми. Відповідно до засади диспозитивності цивільного судочинства, визначеної в ст..13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Правовідносини, яким відповідають фактичні обставини справи, врегульовані нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до частини 1 ст.1, частини 1 ст.2 СК України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. А відповідно до частини 1 ст.9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачено ст..69 СК України: дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до положень ч.1 ст.60, ч.1 ст.61, ч.1 ст.68 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.3ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, розглянувши судовий спір за зверненням [PERSON] у межах заявлених ним вимог та на підставі поданих учасниками справи доказів, суд, повно та всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи та перевіривши їх дослідженими в ході судового розгляду доказами, дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позову і приймає визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного, та

Outcome: approved