Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якому просять визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна № 141 від 23.11.2000 року, а саме квартири за адресою [ADDRESS] який був посвідчений на Чорноморській Товарній біржі, укладений між [PERSON], яка діяла від власного імені та від імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - дійсним. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 23 листопада 2000 року між [PERSON], яка діяла від власного імені та від імені і в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 141 , а саме: квартири за адресою [ADDRESS], який був посвідчений Чорноморською Товарною біржею та зареєстрований в ОМБТІ та РОН за № 3-стр.56-кн. 370 пр. Оскільки, на час укладання договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами, проте відсутність нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу не дає позивачам можливості розпорядитися своєю власністю, що порушує їх права, є підстави для визнання такого договору дійсним. Позивачі та їхні представники в судове засідання не зявилися, надали до канцелярії суду заяву, в якій просять суд слухати справу за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідачка в судове засідання не зявилася, про місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом відправлення судових документів за місцем реєстрації. З урахуванням наведеного, а також вимог ст. 169 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки на підставі наявних у ній доказів. Зі згоди представника позивачів суд ухвалює рішення у відсутності відповідачів, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований, доказаний та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 23 листопада 2000 року між [PERSON], яка діяла від власного імені та від імені і в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна під № 141 від 23 листопада 2000 року, а саме квартири [ADDRESS]. Згідно п. 6 цього договору квартира була продана за 12075 (дванадцять тисяч сімдесят пять) гривень, які продавець отримала від покупців повністю до підписання договору. Зазначений договір відповідно до вимог, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, яка діяла на час укладання угоди) був зареєстрований на товарній біржі «Чорноморська Товарна Біржа» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», за № 141 від 23.11.2000 року. З 24.11.2000 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON]В та [PERSON], [PERSON] в ОМБТІ під № 3-стр.56-кн.370 пр, які з моменту придбання вищевказаного нерухомого майна і по теперішній час здійснюють користування та володіння ним у повному обсязі, сплачуючи усі комунальні платежі. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам і сторони повністю виконали угоду: продавці отримали кошти, а покупцям було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано. Біржове оформлення сторонами було обране, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному на той час законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору. Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 2000 році, то, враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № [NUMBER] від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року , якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно чинної на час виникнення спірних правовідносин Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року спірна квартира була зареєстрована за її покупцями [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Вищезазначена Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося: продавці отримали кошти, а покупцям було передано нерухоме майно і до них перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При таких обставинах суд вважає, що даний договір можна визнати дійсним.

Outcome: approved