Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] 29 січня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 лютого 2019 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Позивач у своєму позові посилалася на те, що з відповідачем знаходилася в зареєстрованому шлюбі з 15 липня 1972 року. Рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів № 499/32 від 18 грудня 1992 року [PERSON] було виділено під будівництво житлового будинку земельну ділянку площею 1000 м2, якій присвоєно адресу: [ADDRESS] . Фактично облаштуванням земельної ділянки займалися сторони по справі, тому рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів № 162/4 від 17 травня 1996 року попереднє рішення було скасовано та зазначена земельна ділянка надана в постійне користування відповідачу. Фінансові витрати з облаштування, забудови та утримання земельної ділянки з самого початку несла позивач, фінансову допомогу надавали також її батьки. 27 жовтня 2008 року було складено акт про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків, яким визнано закінченим та прийнято в експлуатацію житловий будинок А-1, який знаходиться за вказаною вище адресою. Забудовником в акті зазначено відповідача. Рішенням виконкому Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради № 1032 від 19 грудня 2008 року акт державної приймальної комісії було затверджено, але до теперішнього часу державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна проведено не було. 17 вересня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано. З часу реєстрації розірвання шлюбу відповідач проживає окремо, жодних витрат з утримання будинку не несе, його станом не цікавиться, бажання оформити право власності на земельну ділянку та будинок на своє ім`я не висловлював, майнових претензій до позивача не пред`являв. Позивач у своєму позові просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що складається з: літ. А-1 - житловий будинок (загальна площа 28,7 м2, житлова площа 12,7 м2), літ. а-1 - прибудова, літ. а'-1 - прибудова, літ. Б - баня, літ. В - вбиральня, літ. Г - сарай, літ. г - ганок, літ. Д - погріб, 1-8, І, ІІ - споруди. Представник позивача у своїй заяві до суду справу просив розглянути за його відсутності, ухваливши рішення у підготовчому засіданні, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, у своїй заяві до суду справу просив розглянути за його відсутності, ухваливши рішення у підготовчому засіданні, яким позовні вимоги задовольнити. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 1972 року (а.с. 10). Рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів № 499/32 від 18 грудня 1992 року [PERSON] було виділено під будівництво житлового будинку земельну ділянку площею 1000 м2, якій присвоєно адресу: [ADDRESS] (а.с. 11). У зв`язку з тим, що фактично облаштуванням земельної ділянки займалися сторони по справі, рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів № 162/4 від 17 травня 1996 року рішення № 499/32 від 18 грудня 1992 року було скасовано та вказана земельна ділянка надана в постійне користування [PERSON] для будівництва житлового будинку (а.с. 12). Фінансові витрати з облаштування, забудови та утримання земельної ділянки з самого початку несла позивач за свої власні кошти, також на будівництво будинку їй фінансову допомогу надавали її батьки. Зазначені обставини також підтверджено відповідачем у його нотаріально завіреній заяві від 6 грудня 2018 року. 27 жовтня 2008 року державною приймальною комісією було складено акт про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків, яким визнано закінченим та прийнято в експлуатацію житловий будинок А-1, загальною площею 20,4 м2, житловою площею 16,6 м2, який знаходиться за вказаною вище адресою (а.с. 13-15). Забудовником в акті зазначено відповідача. Рішенням виконкому Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради № 1032 від 19 грудня 2008 року акт державної приймальної комісії було затверджено (а.с. 16), але до теперішнього часу державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна проведено не було. 17 вересня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 209 (а.с. 17). На підставі ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Разом з тим, як зазначає позивач у своїй позовній заяві, а відповідач визнає у нотаріально посвідченій заяві від 6 грудня 2018 року, спірний житловий будинок з господарськими спорудами будувався [PERSON] за її власні кошти та кошти, які надавалися її батьками. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За таких обставин, спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є особистою приватною власністю позивача, хоча в рішеннях виконкому та акті державної приймальної комісії відповідач зазначений як забудовник та користувач. Як зазначалося вище, рішенням виконкому Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради № 1032 від 19 грудня 2008 року акт державної приймальної комісії було затверджено, а з питанням про визначення права власності на баню і сарай та на все домоволодіння в цілому було запропоновано звернутися до суду (а.с. 16). Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Роком побудови житлового будинку та господарських будівель та споруд у технічному паспорті на домоволодіння вказано 1991 рік (а.с. 20). Як вбачається з норм ЦК України 1963 року та Закону України «Про власність», які діяли на момент будівництва спірного домоволодіння, обов`язкова реєстрація права власності законодавцем передбачена не була. На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, з урахуванням того, що рішенням виконкому Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради № 1032 від 19 грудня 2008 року акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків, яким визнано закінченим та прийнято в експлуатацію житловий будинок А-1, загальною площею 28,7 м2, житловою площею 12,7 м2, який знаходився у користуванні [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , було затверджено; будівлі та споруди літ. а-1 - прибудова, літ. а'-1 - прибудова, літ. Б - баня, літ. В - вбиральня, літ. Г - сарай, літ. г - ганок, літ. Д - погріб, 1-8, І, ІІ - споруди додаткового введення в експлуатацію не потребують; відповідач у встановленому законом порядку право власності на спірне домоволодіння за собою не зареєстрував; житловий будинок і господарські будівлі та споруди у домоволодінні хоча і були побудовані у період перебування сторін у шлюбі, але будувалися за власні кошти позивача та її батьків, а тому є її особистою приватною власністю і під режим об`єктів права спільної сумісної власності подружжя не підпадають, тому суд вважає, що заявлені позивачем вимоги знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 981 гривні 38 коп (а.с. 1), який з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved