Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] 28 травня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилаються на те, що в жовтні 2016 року через соціальні мережі в інтернеті познайомився з відповідачкою, зустрічалися, в січні 2017 року вона йому повідомила, що вагітна і в лютому 2017 року вони одружилися, в них народився син, якого позивач зареєстрував на себе: він батько, дитина - його син. В грудні 2019 року під час чергової сварки з відповідачкою він від неї дізнався, що вказана дитина не його, не він є батьком, а батьком є інший чоловік, з яким в неї були стосунки. Він дуже обурився цим, оскільки не знав, що дитина не його, стосунки зіпсувалися, сім`я розпалася, вони розлучилися. Отже він не є батьком народженої відповідачкою дитини, він про своє не батьківство під час укладення шлюбу з відповідачкою не знав і бажає щоб запис про нього як про батька було виключено з актового запису про народження цієї дитини. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про внесення змін до вказаного актового запису, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Позивач просив виключити відомості про батька з актового запису про народження дитини, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказавши на те, що дійсно в 2016 року через соціальні мережі в інтернеті познайомилися з позивачем, зустрічалися, вона йому відразу повідомила, що вагітна і не від нього, в лютому 2017 року вони одружилися, в них народився син, якого позивач зареєстрував на себе: він батько, дитина - його син. Згодом їх стосунки зіпсувалися, сім`я розпалася, вони розлучилися. Згодна з тим, що позивач не є батьком народженої нею дитини, але позивач при одруженні це достеменно знав і погодився з цим, тому вважає позов безпідставним і не доведеним, тому просила в його задоволенні відмовити. Треті особи представник третьої особи Соборного районного у місті Дніпрі відділу ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) і Височин А.Є. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Не заперечували проти винесення рішення за наявними матеріалами справи на розсуд суду і справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що у жовтні 2016 року відповідачка, як стверджує вона, зустрічалась із [PERSON] , із яким мала інтимні стосунки. Приблизно всередині листопада 2016 року [PERSON] дізналась, що вагітна від [PERSON] і 11 листопада 2016 року відповідачка повідомила його про свою вагітність від нього і він є батьком дитини. Проте він повідомив, що не готовий стати батьком дитини, пропонував відповідачці формально «розписатись», щоб дитина народилась у шлюбі, але відразу попередив, що разом жити вони не будуть, вона та дитина йому не потрібні. Після цього відповідачка припинила будь-яке спілкування із ним. Вказане було у середині листопада 2016 року. Позивач [PERSON] познайомився з відповідачкою [PERSON] у іншій соціальній мережі - сайті знайомств « [INFO] » вночі з 01 січня 2017 року по 02 січня 2017 року. З 02 січня 2017 року вони почали спілкуватись через соціальну мережу «Вконтакте», оскільки там легше обмінюватись повідомленнями. Вперше зустрілися особисто 03 січня 2017 року у м. Дніпро, у торгівельному центрі «Мост-Сіті», у ресторані «Портофіно». 07 січня 2017 року позивач приїхав у гості до батьків відповідачки познайомитись і їм повідомив їх, що знає, що відповідачка вагітна від іншого чоловіка і він готовий прийняти їх дочку та її майбутню дитину та просив їх нікому ніколи не говорити про те, що це не його дитина, а, навпаки, говорити, що він справжній батько навіть його власним рідним та всім близьким людям. 15 січня 2017 року позивач освідчився відповідачці та запропонував одружитись, вона погодилася, оскільки він переконав її у серйозності своїх намірів, у тому, що ніхто не дізнається, що ця дитина насправді не від нього, що він прийме цю дитину, як свою, дасть їй своє прізвище, буде її забезпечувати, і вони будуть жити разом як справжня повноцінна сім`я. 03 лютого 2017 року сторони зареєстрували свій шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 03 лютого 2017 року Центральним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 35. Від спільного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 21 червня 2017 року Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1001. Таким чином, позивач добровільно, усвідомлюючи всі юридичні наслідки своїх дій, під час реєстрації народження дитини записав себе як батька дитини. Пізніше, їх фактичні сімейні відносини погіршилися і врешті припинилися, але позивач був згодний добровільно платити аліменти, на умовах повної звітності. Оскільки вказаного не було відповідачка вимушена була подати заяву про видачу наказу про стягнення аліментів з позивача. Сім`я розпалася, вони розлучилися. Зараз позивач вважає, що він не є батьком народженої відповідачкою дитини, він про своє не батьківство під час укладення шлюбу з відповідачкою не знав і бажає щоб запис про нього як про батька було виключено з актового запису про народження цієї дитини. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про внесення змін до вказаного актового запису, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Фактично виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що дійсно у жовтні 2016 року відповідачка зустрічалась із [PERSON] , із яким мала інтимні стосунки; всередині листопада 2016 року [PERSON] дізналась, що вагітна від [PERSON] і 11 листопада 2016 року відповідачка повідомила його про свою вагітність від нього і він є батьком дитини. Проте він повідомив, що не готовий стати батьком дитини, пропонував відповідачці формально «розписатись», щоб дитина народилась у шлюбі, але відразу попередив, що разом жити вони не будуть, вона та дитина йому не потрібні. Після цього відповідачка припинила будь-яке спілкування із ним. Вказане було у середині листопада 2016 року. Позивач [PERSON] познайомився з відповідачкою [PERSON] у іншій соціальній мережі - сайті знайомств « [INFO] » вночі з 01 січня 2017 року по 02 січня 2017 року. З 02 січня 2017 року вони почали спілкуватись через соціальну мережу «Вконтакте», оскільки там легше обмінюватись повідомленнями. Вперше зустрілися особисто 03 січня 2017 року у м. Дніпро, у торгівельному центрі «Мост-Сіті», у ресторані «Портофіно». 07 січня 2017 року позивач приїхав у гості до батьків відповідачки познайомитись і їм повідомив їх, що знає, що відповідачка вагітна від іншого чоловіка і він готовий прийняти їх дочку та її майбутню дитину та просив їх нікому ніколи не говорити про те, що це не його дитина, а, навпаки, говорити, що він справжній батько навіть його власним рідним та всім близьким людям. 15 січня 2017 року позивач освідчився відповідачці та запропонував одружитись, вона погодилася, оскільки він переконав її у серйозності своїх намірів, у тому, що ніхто не дізнається, що ця дитина насправді не від нього, що він прийме цю дитину, як свою, дасть їй своє прізвище, буде її забезпечувати, і вони будуть жити разом як справжня повноцінна сім`я. 03 лютого 2017 року сторони зареєстрували свій шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 03 лютого 2017 року Центральним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 35. Від спільного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 21 червня 2017 року Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1001. Пізніше, їх фактичні сімейні відносини погіршилися і врешті припинилися, але позивач був згодний добровільно платити аліменти, на умовах повної звітності. Оскільки вказаного не було відповідачка вимушена була подати заяву про видачу наказу про стягнення аліментів з позивача. Сім`я розпалася, вони розлучилися. Зараз позивач вважає, що він не є батьком народженої відповідачкою дитини, він про своє не батьківство під час укладення шлюбу з відповідачкою не знав і бажає щоб запис про нього як про батька було виключено з актового запису про народження цієї дитини. Згідно ч. 4, 5 і 6 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідач не заперечує проти обставин позову в тій частині, що позивач не є біологічним батьком народженої нею дитини - сина [PERSON] . Відповідно до п. п. 2.13.1 п. 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження. Згідно ч. 2 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01 липня 2010 року державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша ст. 49 Цивільного кодексу України. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть (ст. 49 ЦК України). Аналогічні за змістом приписи закріплені у ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (ч. І ст. 9 Закону). Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (ч. 1 ст. 22 Закону). Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану також регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5. Згідно з пунктом 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Відповідно до пункту 2.13 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі. Відповідно до ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що він не є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідачка ці обставини визнає і не оспорює, а тому вказаний факт має бути встановлений судом на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Дійсно, позивач не є біологічним батьком вказаної дитини, оскільки відповідачка завагітніла ще у жовтні 2016 року, тобто до знайомства і укладення шлюбу з [PERSON] . Проте, як вже було зазначено, на момент реєстрації шлюбу з відповідачкою та на момент народження дитини, [PERSON] достовірно знав про те, що дитина, яку [PERSON] має народити, походить не від нього. Між тим, він погодився стати на все життя рідним батьком для вказаної дитини, дав йому своє прізвище, добровільно зареєстрував себе як батько дитини. Відповідно до ч. 5 ст. 136 СК України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. Вказана норма захищає передусім права та законні інтереси дитини, яка народилась у шлюбі і у якої має бути законний батько. Вважається, що при прийнятті рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається. Дитина після народження проживала із позивачем однією сім`єю, весь час перебувала на його утриманні та сприймала саме позивача як батька дитини. Інші доводи, вкладені у позовній заяві, не спростовують наведених вище обставин, і не впливають на правильність висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Допитані в якості свідків з боку позивача [PERSON] (батько позивача) і [PERSON] (товариш позивача) не повідомили будь-яких обставин про те, чи знав позивач на час укладення шлюбу з відповідачкою про те, що [PERSON] вагітна не від нього (позивача) і що то не його дитина; навпаки, опитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (мати відповідачки) чітко і категорично повідомила, що особисто спілкувалася з позивачем і з`ясовувала до шлюбу її дочки саме це питання і [PERSON] їй повідомив, що точно знає, що вагітна [PERSON] не від нього і це не його дитина. Відтак, вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення сторін, їх родичів до спірного питання, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позивачем наведено не достатньо доказів на підтвердження позову, суд не погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджено. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. При таких обставинах суд вважає не доведеними зазначені позивачем обставини, а тому можливо [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини відмовити. Таким чином позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed