Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] 30 вересня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Позивач в своєму позові посилається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , що не залишив заповіт на своє спадкове майно. Позивач хотів своєчасно подати заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, але своєчасно випадково цього не зробив, тривалий час не міг прийти до нормального стану, хворіє, потрібно оформлювати багато документів, не є фахівцем в галузі права та спочатку отримав не вірну консультацію стосовно спадщини, він був обмежений в можливості звернутися своєчасно до нотаріальної контори, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини не навмисно пропустив. До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом звертався 09 вересня 2021 року і постановою нотаріуса йому відмовлено в видач свідоцтва про спадщину за законом через пропуск 6-місячного терміну для подачі заяви по прийняття спадщини. Вважає, що термін для подачі заяви про прийняття спадщини пропущений з поважних причин: не міг прийти до нормального стану, хворіє є інвалідом першої групи безстроково, потрібно оформлювати багато документів, не є фахівцем в галузі права та спочатку отримав не вірну консультацію стосовно спадщини. Враховуючи наведене, позивач просив фактично визнати поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини і надати додатковий термін для подачі в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті батька, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] з позовом погодилася, визнала його, вказавши на наявність вказаних позивачем поважних причин пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини; не заперечувала проти викладених в позові обставин, не заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Приватний нотаріус ДМНО Лозенко В.В. та/або її представник в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, в своєму листі до суду вказали на те, що не заперечують проти спірного питання, їх права та інтереси не зачіпаються, просили справу розглянути без їх та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши добуті та представлені докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим та не підлягаючим задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON] ; позивач посилається на те, що йому потрібен захист своїх прав, у зв`язку із неможливістю оформити свої спадкові права з огляду на наступне: позивач є власником 1/2 частин квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 27 січня 1997 року; разом з ним власником іншої Ѕ частини зазначеної квартири була його бабуся [PERSON] . [INFO] бабуся [PERSON] померла. Після її смерті спадщину, яка складалась із 1/2 частини квартири [ADDRESS] , отримали батько позивача [PERSON] та дядько позивача [PERSON] . Право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 23 червня 2007 року державним нотаріусом дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 10-2135 та зареєстровано КГ1 «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 07 серпня 2007 року, номер витягу 15507525. Право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 23 червня 2007 року державним нотаріусом дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 10-2137 та зареєстровано КГІ «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 07 серпня 2007 року, номер витягу 15507560. Таким чином, після смерті [PERSON] , власниками квартири [ADDRESS] стали [PERSON] (1/2 частка), [PERSON] (1/4 частка) та [PERSON] (1/4 частка). [INFO] помер [PERSON] , який на час смерті перебував у місті Корольов, Московська область, Російська Федерація. Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 12 грудня 2011 року Королевським відділом РАГС Головного управління РАГСу Московської області, серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] батько позивача, [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. із заявою про прийняття спадщини. Однак, не встиг оформити свої спадкові права і таким чином, на думку позивача, у відповідності до положень ст. 1269 ЦК України прийняв спадщину. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , про що 07 жовтня 2013 року вчинено відповідний актовий запис № 1720 та Лівобережним відділом РАГС Управління Рагс міста Москва видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Позивач як і його батько були зареєстровані та проживали за адресою [ADDRESS] , а відтак, позивач як його син та як особа, яка, на його думку, має право на обов`язкову частку прийняв спадщину після смерті його батька, яка складається із 1/2 частини квартири [ADDRESS] , а саме 1/4 частини отриманих батьком на підставі свідоцтва про право на спадщину та 1/4 частини, які були успадковані батьком після смерті його брата. Таким чином, вважає позивач, у порядку, визначеному ст. 1268 Цивільного кодексу України, він фактично прийняв спадщину, однак не оформив свої спадкові права, у встановленому законом порядку. Окрім нього, спадкоємцями після його батька є тільки він і його рідна сестра, відповідачка [PERSON] , яка не заявляла своїх прав на спадкове майно. З 01 жовтня 2011 року позивачу безстроково присвоєно першу групу інвалідності, у зв`язку із захворюванням опорно-рухового апарату, він потребує постійного догляду та не має можливості самостійно, без сторонньої допомоги, пересуватись, є інвалідом колясочником. Після тривалих реабілітацій позивач, маючи намір все ж таки оформити свої права на спадщину, 09 вересня 2021 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. із відповідною заявою про прийняття спадщини. Постановою від 09 вересня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із пропуском ним строку на подання відповідної заяви. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і кінцево дає відповідь на питання про прийняття спадщини. Пропуск строку на прийняття спадщини позбавляє спадкоємця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування. Позивач вважає, що термін для подачі заяви про прийняття спадщини пропущений з поважних причин: не міг прийти до нормального стану, хворіє є інвалідом першої групи безстроково, потрібно оформлювати багато документів, не є фахівцем в галузі права та спочатку отримав не вірну консультацію стосовно спадщини. Зараз йому (позивачу) рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду для визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщині після смерті батька з метою подальшого вирішення вказаних ним (спадкових) питань. Іншим шляхом вирішити вказане неможливо. На підтвердження цього факту про смерть та право спадкувати є і інші документи та для їх впорядкування та вирішення питань про стосунки та з майном потрібно довести вказані обставини. Тому для упорядкування документів і вирішення питань з майном заявник вимушений був звертатися до суду з позовом. Суд вважає вимоги позову не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом з`ясовано, що позивач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] є спадкоємцем померлого, інших спадкоємців за заповітом чи за законом на цей час немає. Позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON] ; позивач є власником 1/2 частин квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 27 січня 1997 року; разом з ним власником іншої Ѕ частини зазначеної квартири була його бабуся [PERSON] . [INFO] бабуся [PERSON] померла. Після її смерті спадщину, яка складалась із 1/2 частини квартири [ADDRESS] , отримали батько позивача [PERSON] та дядько позивача [PERSON] . Право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 23 червня 2007 року державним нотаріусом дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 10-2135 та зареєстровано КГ1 «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 07 серпня 2007 року, номер витягу 15507525. Право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 23 червня 2007 року державним нотаріусом дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 10-2137 та зареєстровано КГІ «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 07 серпня 2007 року, номер витягу 15507560. Таким чином, після смерті [PERSON] , власниками квартири [ADDRESS] стали [PERSON] (1/2 частка), [PERSON] (1/4 частка) та [PERSON] (1/4 частка). [INFO] помер [PERSON] , який на час смерті перебував у місті Корольов, Московська область, Російська Федерація. Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 12 грудня 2011 року Королевським відділом РАГС Головного управління РАГСу Московської області, серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] батько позивача, [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. із заявою про прийняття спадщини. Однак, не встиг оформити свої спадкові права і таким чином, на думку позивача, у відповідності до положень ст. 1269 ЦК України прийняв спадщину. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , про що 07 жовтня 2013 року вчинено відповідний актовий запис № 1720 та Лівобережним відділом РАГС Управління Рагс міста Москва видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Позивач як і його батько були зареєстровані та проживали за адресою [ADDRESS] , а відтак, позивач має право на частку спадщини після смерті його батька, яка складається із 1/2 частини квартири [ADDRESS] , а саме 1/4 частини отриманих батьком на підставі свідоцтва про право на спадщину та 1/4 частини, які були успадковані батьком після смерті його брата. Окрім позивача спадкоємцями після смерті його батька є тільки він і його рідна сестра, відповідачка [PERSON] , яка не заявляла своїх прав на спадкове майно. З 01 жовтня 2011 року позивачу безстроково присвоєно першу групу інвалідності, у зв`язку із захворюванням опорно-рухового апарату, він потребує постійного догляду та не має можливості самостійно, без сторонньої допомоги, пересуватись, є інвалідом колясочником. Після тривалих реабілітацій позивач, маючи намір все ж таки оформити свої права на спадщину, 09 вересня 2021 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. із відповідною заявою про прийняття спадщини. Постановою від 09 вересня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із пропуском ним строку на подання відповідної заяви. За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом з`ясовано, що позивач раніше офіційно не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини (ні на протязі шести місяців після відкриття спадщини, ні після протягом аж восьми років), звернувся лише 09 вересня 2021 року і нотаріусом виносилася постанова, повідомлення про відмову у вчиненні нотаріальної дії з прийняття спадщини за законом, видачі свідоцтва про право на спадщину за пропуском строку. Позивач з власної ініціативи визначив те, що він фактично прийняв спадщину після смерті батька, пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини і цей строк можливо продовжити лише в судовому порядку. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61/21447св19). Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: \~ \~ \~ \~1) тривала хвороба спадкоємців: 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. У встановлений законом шестимісячний строк позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із наступними поважними причинами: тривалий час не міг прийти до нормального стану, хворіє і є інвалідом першої групи безстроково, була тривала реабілітація і тому він був обмежений в можливості звернутися своєчасно до нотаріальної контори своєчасно, раніше і це основна причина пропуску строку для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини не навмисно пропустив, а тому часу на оформлення спадщини в нього не було. У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. В силу ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220-1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Як вбачається із положень ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України , не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Позивач пропустив встановлений строк для прийняття спадщини, тому вправі звернутися до суду з позовом для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини на підставі ч. З ст. 1272 ЦК України, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому слід керуватися тим, що поважними причини у разі, коли спадкоємець не знав про відкриття спадщини, не міг прийняти спадщину у зв`язку з хворобою, перебуванням у безпорадному стані, знаходження у тривалому відрядженні, закордоном, тощо. У позивача причини пропуску строку на прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] не були об`єктивно непереборними та поважними, сам факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування. Як зазначено вище, внаслідок того, що він тривалий час не міг прийти до нормального стану, хворіє, є інвалідом першої групи колясочником та спочатку отримав не вірну консультацію стосовно спадщини, він був обмежений в можливості звернутися своєчасно до нотаріальної контори, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини не навмисно пропустив; але вказані причини в розумінні вище зазначеного закону не є поважними і не могли бути перешкодою для звернення позивача до нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини. Отже строк на прийняття спадщини, передбачений ст. 1270 ЦК України був пропущений не з поважних причин. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд не може прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони свідчать про його обізнаність в питаннях пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, про причини та обставини вказаного. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом роз`яснені сторонам права і обв`язки, можливість надання документів та витребування доказів, але вони цим не скористалися і наполягали на розгляді справи за наявними матеріалами. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. З урахуванням вказаного суд вважає, що є достатньо законних та обґрунтованих підстав для відмови в визнанні строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , пропущений позивачем [PERSON] без поважної причини, а тому відсутні підстави встановлення [PERSON] додаткового строку для подачі заяви і прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] , права та охоронювані законом інтереси інших осіб не порушуються. Отже суд вважає не можливим визнати причини пропуску терміну позивачем для подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті спадкодавця поважними, а тому в задоволенні вимог про надання додаткового строку для подачі вказаної заяви слід відмовити. Таким чином позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed