Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

[PERSON] 06.07.2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу неповнолітній дитині на тимчасові неодноразові виїзди за кордон в супроводі матері без згоди та супроводу батька. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 15.03.2008 року по 18.10.2010 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] [PERSON] Дмитровича, 23.07.2008 р. н.. Після розірвання шлюбу [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, відмовляється від спілкування з колишньою родиною. Крім того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на навчання, покращення здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, а саме відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за межі України на територію Російської Федерації у супроводі матері для спілкування з родичами, якій мешкають в тій країні. Позивач вбачає наявність спору між нею та [PERSON] у вирішенні питання про свободу пересування спільної дитини, наголошує на необхідності відпочинку, оздоровлення та розширення світогляду дитини, а також на необхідності підтримання родинних звязків і з огляду на це просить суд надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди малолітнього [PERSON] [PERSON] Дмитровича за межі України на територію Російської Федерації в супроводі матері та без згоди батька дитини, починаючи з часу набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною 16-річного віку. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, навела доводи, аналогічні висловленим в позовній заяві. Позивач уточнила позовні вимоги, вказавши, що має бажання виїздити з дитиною до Бєлгородської області Російської Федерації, де мешкають родичі позивача по батьківській лінії, до м. Санкт-Петербург,де мешкає близька подруга позивача, до Автономної Республіки Крим в с. Владиславівка Нижньогорського району, де мешкає рідний брат батька позивача [PERSON], для підтримання родинних звязків, відпочинку та оздоровлення дитини; найближчий за часом короткостроковий виїзд до Автономної Республіки Крим позивач планує здійснити в січні 2016 року в період її чергової відпустки та зимових шкільних канікул у сина [PERSON]. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, проте для участі в судовому засіданні не прибув, надав засобами електронного звязку до суду заяву про розгляд справи без його участі через перебування за межами України та вказав про визнання ним вимог позивача (а.с.33). Третю особу орган опіки і піклування Ярівської селищної ради Краснолиманського району Донецької області було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом, однак представник третьої особи для участі в засіданні не прибув, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення вимог позивача (а.с.23). Третю особу орган опіки і піклування Дробишевської селищної ради Краснолиманського району Донецької області було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом, однак представник третьої особи для участі в засіданні не прибув, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення вимог позивача (а.с.37). Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відповідно до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.60 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки відповідно до положень ст. 151 СК України вправі обирати самі. Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про народження серії 1-НО № 200860, виданого 05.08.2008 року виконавчим комітетом Ярівської селищної ради м. Красний Лиман Донецької області, батьками малолітнього [PERSON] [PERSON] Дмитровича, 23.07.2008 р. н., є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований вперше 15.03.2008 року виконавчим комітетом Ярівської селищної ради м. Красний Лиман Донецької області, був розірваний за рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 18.10.2010 року по справі № 2-3437/10 (а.с.9). Дитина [PERSON] [PERSON] Дмитрович на теперішній час проживає спільно з матірю(а.с.11). В Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року) наголошується на забезпеченні поваги прав дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. [PERSON] доведена наявність сімейних звязків малолітнього [PERSON] [PERSON] Дмитровича на території Автономної Республіки Крим в с. Владиславівка Нижньогорського району, де мешкає рідний брат батька позивача (дідуся дитини) [PERSON] (а.с.41-46). Водночас позивачем не надано жодних доказів щодо наявності сімейних звязків малолітньої дитини на території Бєлгородської області Російської Федерації та м. Санкт - Петербург Російської Федерації, не доведена необхідність духовного розвитку дитини та розширення її світогляду саме внаслідок відвідування цих місць. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та вихід цієї частини території України з-під контролю державної влади України. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 367 затверджено Порядок вїзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї. Відповідно до п. 3 цього Порядку вїзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України здійснюється через контрольні пункти за умови предявлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України Про громадянство України або статтею 2 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України , а громадян України, що не досягли 16-річного віку, - з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно з вимогами ст. ст.154,155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положення ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 -річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Батько малолітнього [PERSON] [PERSON] Дмитровича [PERSON],хоча і визнав вимоги позивача, але на час вирішення цивільної справи судом по суті не надав належним чином оформленої письмової згоди на тимчасовий короткостроковий виїзд дитини за межі України в супроводі матері. Звертаючись із зазначеним позовом, позивач [PERSON] ставила питання про надання дозволу на багаторазове вивезення неповнолітнього сина за межі України на весь час до досягнення дитиною віку 16 років. З приводу таких вимог суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією і законами України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Необхідно зазначити, що Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, також встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з п. 5 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, позивачем повинно бути вказано іноземну державу, куди мають намір виїхати один з батьків разом з дитиною, що не досягла 16 років, а також зазначено про разову часову тривалість перебування у цій державі дитини. Отже, мова може йти про разовий виїзд дитини за кордон, а не про неодноразові виїзди, оскільки для кожного випадку виїзду за кордон необхідні нотаріально посвідчена згода другого з батьків або ж рішення суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України. При виконанні такого рішення суду, яким було б дозволено виїзди дитини за межі України без згоди батька до досягнення нею 16-річного віку, позивач фактично отримала б можливість змінити місце проживання дитини без згоди її батька та без наявності відповідного судового рішення, а також без зясування думки з цього приводу органу опіки та піклування. В такому разі не було б забезпечено справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, що суперечило б положенням норм СК України, де визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, позбавило б батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкування з нею. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що закон передбачає надання дозволу на конкретний (одноразовий) виїзд за межі України неповнолітньої дитини в супроводі одного із батьків, з визначенням початку й закінчення часу такого виїзду. Суд бере до уваги уточнені в судовому засіданні вимоги позивача [PERSON] та висловлений нею намір здійснити в січні 2016 року в період її чергової відпустки та зимових шкільних канікул у сина [PERSON] короткостроковий виїзд до Автономної Республіки Крим в с. Владиславівка Нижньогорського району, де мешкає рідний брат батька позивача [PERSON]. В частині цього конкретного короткострокового виїзду малолітнього [PERSON] [PERSON] Дмитровича в супроводі матері [PERSON] та без згоди батька дитини суд задовольняє вимоги позивача, в задоволенні решти вимог відмовляє.

Outcome: partial