Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (далі відповідач) про стягнення заборгованості за договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір № 222D-446849 Банківського вкладу «Оберіг» в Євро від 22.11.2013 року на суму 17500,00 Євро та договір № 222D-419800 Банківського вкладу «Оберіг» в Євро від 30.09.2013 року на суму 24588,00 Євро. 02.06.2014р. Позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення розміщених коштів. Але, у банку повідомили про відсутність грошового вкладу, за твердженням керівництва банку відбулося незаконне привласнення коштів позивача колишніми працівниками банку і на даний час триває досудове розслідування. Проте позивач не згодний з позицією відповідача та просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг за основною сумою вкладу та відсотки у розмірі 42474,05 Євро. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 05.11.2014 року за заявою позивача залишено позов без розгляду в частині позовних вимог щодо стягнення 24813,53 Євро(а.с. 88). З урахуванням останніх змін до позовної заяви, позивач просив стягнути з відповідача 17500,00 Євро на підставі ст. 1212 ЦК України(а.с. 87). У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача Орендівський В.І. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши письмові заперечення. Заперечення обґрунтовані тим, що кошти у розмірі 17500,00 Євро були отримані ПАТ «КБ «Хрещатик» правомірно на підставі договору № 254/2012-222 від 21.03.2012 року. Таким чином, між позивачем та відповідачем, починаючи з 21.03.2012 року і до червня 2013 року, існували договірні правовідносини. 04.06.2013 року позивачем було достроково розірвано договір № 254/2012-222 від 21.03.2012 року та як наслідок отримано кошти у сумі 17438,33 Євро, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 04.06.2013 року. Проте, примірник договору № 254/2012-222 від 21.03.2012 року у банку відсутній у зв'язку із протиправними діями колишніх працівників банку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, між Позивачем та Відповідачем у 2011 році існували договірні правовідносини, що підтверджується договорами банківського вкладу(а.с. 62 - 68), та не заперечується сторонами. Відповідно до квитанції № 36 від 21.03.2012 року, Позивачем було перераховано на рахунок Відповідача 17500,00 Євро(а.с. 33), оригінал квитанції було оглянуто у судовому засіданні та факт перерахування коштів на рахунок Відповідача підтверджується банківською випискою, наданою представником відповідача у судовому засіданні, яке відбулося 18.11.2014 року. Призначення платежу відповідно до даної квитанції є надходження грошових коштів згідно депозитного договору № 254/2012-222 від 21.03.2012 року. З письмових пояснень Відповідача від 18.11.2014 року, вбачається, що кошти у сумі 17500,00 Євро були отримані Банком правомірно на підставі договору № 254/2012-222 від 21.03.2012 року. Крім того, Відповідач наполягає на тому, що договір № 254/2012-222 від 21.03.2012 року був укладений, а отже між сторонами існували договірні правовідносини на підставі вищезазначеного договору. Проте, суд вважає за необхідне зазначити про те, що Відповідачем не надано суду копії даного договору, а також не надано доказів факту укладення даного договору. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. З огляду на закріплене в Цивільному кодексі України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, - банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. За змістом статті 1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10. Інструкції). Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. За таких обставин, твердження відповідача, що видача квитанція є підтвердженням укладення договору банківського вкладу, не ґрунтується на вимогах матеріального закону. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає за необхідне зазначити, що представником Відповідача не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на існування депозитного договору № 254/2012-222 від 21.03.2012 року. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Приймаючи до уваги те, що Відповідачем не було підтверджено достатніх правових підстав збереження майна Позивача, а саме, грошових коштів, перерахованих згідно із квитанцією № 36 від 21.03.2012 року, у розмірі 17500,00 Євро, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та правомірними.

Outcome: approved