Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) в якій просить суд визнати недійсним заповіт, [PERSON], на користь [PERSON], посвідченого Любашівським державним нотаріусом. Позивач та його представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Представник відповідачка позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про таке. 08.03.2013 року померла мати, [PERSON], (далі мати) позивача та відповідача. При своєму житті мати склала заповіт від 21.11.2011 року, що був посвідчений державним нотаріусом Любашівської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрований у реєстрі за №3105,\~яким на випадок її смерті вона робить таке розпорядження: «належний мені на праві особистої приватної власності цілий житловий будинок з прилеглими господарськими будівлями, що знаходиться в смт. Ширяєве Ширяївського району Одеської області по вул. Ломоносова, 109, заповідаю у власність [PERSON]». Вказаний заповіт було підписано матірю у присутності державного нотаріуса Любашівської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], яка також встановила особу заповідача та перевірила її дієздатність. 19.04.2012 року був складений наступний заповіт матірю, що був посвідчений державним нотаріусом Любашівської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрований у реєстрі за № 795,\~яким на випадок її смерті вона робить таке розпорядження: «належний мені на праві особистої приватної власності цілий житловий будинок з прилеглими господарськими будівлями, що знаходиться в смт. Ширяєве Ширяївського району Одеської області по вул. Ломоносова, 109, заповідаю у власність своєму синові [PERSON]». Вказаний заповіт було підписано матірю у присутності державного нотаріуса Любашівської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], яка також встановила особу заповідача та перевірила її дієздатність. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Згідно ст. ст.1235,1247,1251,1257 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповіт може бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст.10,11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.\~ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач. Позивачем та його представником не надано суду жодного переконливого доказу того, що при складанні заповіту волевиявлення матері не було вільним і не відповідало її волі, та відповідач вчиняв протиправні дії відносно спадкодавця щоб унеможливити зміни до заповіту. Також не знайшло свого підтвердження і те, що мати під час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову.

Outcome: dismissed