Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

[PERSON] 15.05.2019 року звернувся з позовом в суд, в якому, уточнивши 09.09.2019 року позовні вимоги (а.с. 93-94), просить стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі ЛМКП «Львівтеплоенерго») 11497,95 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та 188597,24 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2014 року по 10.04.2019 року. Свої позовні вимоги вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.11.2012 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з обслуговування автоматики та засобів вимірювання електростанцій 4 групи, служби вимірювання, наладки і випробувань Теплоелектроцентралі №1. 03.07.2014 року відповідно до наказу № 395-к був звільнений з роботи. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.11.2018 року, яке набрало законної сили, стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 8850,70 грн. невиплаченої заробітної плати і 702,80 грн. доплати за шкідливі умови праці. Як зазначає позивач, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати йому нараховано і виплачено не було, а відтак він має право на отримання відповідної компенсації, а також на виплату згідно ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем подано розрахунки, згідно яких розмір компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати становить 11497,95 грн., а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 188597,24 грн. Ухвалою суду від 10.06.2019 року вказану позовну заяву [PERSON] , після усунення 06.06.2019 року позивачем недоліків згідно ухвали суду від 16.05.2019 року, прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк уповноважений представник відповідача подав 03.07.2019 року суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За змістом позовної заяви позивач також просив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 08.07.2019 року постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні 22.08.2019 року представник позивача [PERSON] позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача Бекерська О.І. в судовому засіданні 22.08.2019 року проти позову заперечила, зазначивши, що відсутні правові підстави для стягнення на користь [PERSON] компенсації втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати, оскільки компенсації підлягають кошти нараховані, але не виплачені у встановлені терміти, проте на момент звільнення позивачу було виплачено всі нараховані до виплати суми. Крім цього, компенсації підлягає лише одноразова недоплата, тоді як в даному випадку недоплата щомісячна. Щодо стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, то вважає, що згідно ст.117 КЗпП України позивач має право на такі виплати, однак просить застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку. В подальшому відповідач, будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судові засідання 09.10.2019 року та 22.10.2019 року свого уповноваженого представника, в кожному разі подаючи клопотання про відкладення розгляду справи, перше з яких 09.10.2019 року було судом задоволене і продовжено перерву в розгляді справи до 22.10.2019 року у зв`язку з першою неявкою представника відповідача, а в задоволенні другого клопотання від 22.10.2019 року було відмовлено, враховуючи положення ст.223 ЦПК України, у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання представника відповідача. В судове засідання 22.10.2019 року представник позивача не з`явився, а натомість подав суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи за його відсутності, що суд з огляду на положення ч.3 ст.211 ЦПК України вважав за можливе. Дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, доводи сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 14.11.2012 року по 03.07.2014 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з обслуговування автоматики та засобів вимірювання електростанцій 4 групи, служби вимірювання, наладки і випробувань Теплоелектроцентралі №1. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.11.2018 року у цивільній справі №462/1157/18 стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] невиплачену зарплату в розмірі 8850,70 грн. та доплату за шкідливі умови праці в розмірі 702,80 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також встановлено, 26.02.2019 року відповідачем було проведено позивачу оплату заробітної плати відповідно до згаданого вище рішення суду. Однак, стягнута відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.11.2018 року у цивільній справі № 462/1157/18 заборгованість не включає компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст.ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктами 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Згідно долученого до матеріалів справи позивачем розрахунку суми компенсації втрати частини заробітної плати [PERSON] у зв`язку з порушенням строків її виплати, який здійсненний з листопада 2012 року по січень 2019 року включно, така становить 11497,95 грн. Заперечення позовних вимог в частині стягнення компенсації відповідач мотивує положеннями ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, якими обґрунтовує, що виплата компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати здійснюється у випадку попереднього їх нарахування, у разі якщо вони не мають разового характеру. Проте, суд вважає, що таке відтворення зазначених норм законодавства не відповідає змісту самих норм, передбачених у відповідних нормативно-правових актах, такі твердження відповідача ґрунтуються на помилковому тлумаченні правових норм, адже, відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення. Окрім цього, Рішенням Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 р. у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України було надано офіційне тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, які слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Оскільки факт порушення строків виплати заробітної плати встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.11.2018 року у цивільній справі № 462/1157/18, тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості з компенсації втрати частини доходів заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати підлягає задоволенню. Відповідачем не надано на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку щодо невиплаченої компенсації втрати частини заробітної плати та свого розрахунку відповідачем подано не було. Таким чином, вимога позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати згідно наданого позивачем розрахунку у розмір 11497,95 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Дослідженням письмових доказів у справі встановлено, що всупереч наведеним вимогам законодавства України відповідач у день звільнення позивача 03.07.2014 року не здійснив з ним усіх розрахунків. Поряд з цим, відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Приймаючи до уваги вказані положення законодавства та факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р (надалі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Суд встановив, що відповідно до розрахункових листів заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці перед звільненням становить 3626,91 грн., оскільки в травні 2014 року йому було виплачено 572,75 грн, а в червні 2014 року - 3054,16 грн. Враховуючи, що позивачем було відпрацьовано в травні - 4 дні, в червні - 19 днів, а всього 23 дні за період травень-червень 2014 року, середньоденна заробітна плата позивача складає 157,69 грн. Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті, обчислюється шляхом множення 157,69 грн. (середньоденної заробітної плата) на кількість робочих днів/годин, за весь час затримки по день виплати всієї заборгованості по заробітній платі. З дня звільнення з роботи, а саме з 03.07.2014 року заробітна плата не виплачена в повному обсязі, тому у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 04.07.2014 по визначений позивачем строк - 10.04.2019 року. Кількість робочих днів за період з 04.07.2014 року по 10.04.2019 року становить 1196 робочих днів. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача складає 188 597,24 = 157,69 (середньоденна заробітна плата) Х 1196 (кількість робочих днів за період з 04.07.2014 року по 10.04.2019 року). Враховуючи наведене, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2014 року по 10.04.2019 року в сумі 188 597,24 грн. проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Доводи відповідача щодо необхідності застосування принципу співмірності і зменшення розміру середнього заробітку не можуть прийматись до уваги і відхиляються судом з наступних мотивів. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 761/2451/15-ц закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплату всієї суми, що йому належить; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Крім цього, Верховним Судом у цій справі зазначається, що нормою частини другої статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі позитивного для працівника вирішення судом спору про розміри належних йому сум, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16. Як вбачається з матеріалів справи Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01.11.2018 року у справі №462/1157/18 позов [PERSON] було задоволено в повному обсязі та стягнуто 8850,70 грн невиплаченої основної заробітної плати і 702,80 грн невиплачених доплати за шкідливі умови праці. Це рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відтак, суд вважає, що немає підстав для застосування принципу співмірності. Окрім цього й інші обставини справи свідчать про неможливість застосування принципу співмірності і зменшення розміру середнього заробітку. Зокрема, розмір недоплаченої заробітної, який встановлений рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01.11.2018 року у справі №462/1157/18 в сумі 9553,50 грн, істотно перевищує розмір середнього заробітку позивача, який становить 3297,00 грн (середньоденна заробітна плата - 157,69 грн Х на середню кількість робочих днів у місяці - 21). Наявність заборгованості по заробітній платі було встановлено в судовому порядку, а саме рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.11.2018 року, а не добровільно визнано відповідачем. На виконання цього рішення суду 26.02.2019 року відповідачем було виплачено основну заробітну плату та доплати за шкідливі умови праці, а компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка є частиною заробітної плати позивача, досі залишається не виплаченою. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 188597,24 грн. Задовольняючи позовні вимоги, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1885,98 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а судовий збір в розмірі 768,40 грн. за позовну вимогу про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, від сплати якого позивач була звільнена, - з відповідача на користь держави. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені останнім витрати, пов`язані з розглядом справи, що становлять 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір цих витрат відповідає критеріям співмірності, визначеним ч.4 ст.137 ЦПК України. Оскільки позивачем на виконання ухвали суду від 16.05.2019 року було сплачено 1 відсоток від заявленого в позовній заяві розміру позовної вимоги про стягнення 228304,44 грн. середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, що складає 2283,05 грн., проте в подальшому 09.09.2019 року було зменшено розмір цієї позовної вимоги до 188597,24 грн., то на виконання вимог п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» позивачу [PERSON] слід повернути 397,07 (2283,05-1885,98) грн. надміру сплаченого судового збору.

Outcome: approved