Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

[PERSON] 28.03.2017 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що він є власником ? частини квартири [ADDRESS]. В цій квартирі позивач проживає і на сьогоднішній день. Інша частина квартири належить відповідачу [PERSON] Однак фактично з 1999 р. відповідач в квартирі [ADDRESS] не проживає, оскільки перебуває за межами України в Іспанії, де і мешкає всі ці роки. Якщо [PERSON] колись і приїздить в Україну, де проживають його діти, то в квартирі [ADDRESS] не зупиняється. Посилаючись на ст.41 Конституції України, ст.т.317, 386, 391, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України, [PERSON] просить зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, в процесі розгляду справи підтримували позов, просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач до суду не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України. Представник третьої особи - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської Ради подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує, оскільки рішення по даній справі не вплине на права та обов»язки третьої особи. Вивчивши матеріали справи, заслухавши в процесі розгляду справи позивача, його представника, допитавши свідків, приймаючи до уваги позицію третьої особи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на свідоцтва № 4517 про право власності на житло від 10.12.1996 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.8). [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину на ? частку від 1/3 частини вказаної квартири після смерті [PERSON] Іншу ? частку від 1/3 частини згаданої квартири після смерті [PERSON] успадкував відповідач [PERSON] (а.с.9). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Згідно ст. 11 цього Закону реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Як роз»яснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Отже враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зняття [PERSON] з реєстрації не підлягають задоволенню. Доводи позивача про тривале не проживання [PERSON] у належному йому житловому приміщенні, які підтверджені показаннями допитаних судом свідків, не спростовують висновків суду з наведених вище підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed