Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

[PERSON] 21 листопада 2019 року звернувся до суду з заявою про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії, позовна заява не змінювалася, не доповнювалася і не уточнювалася. Заявник у своїй заяві та з представником посилаються на те, що [PERSON] , народився [INFO] в м. Сочі, Краснодарського краю. На підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2000 року по справі № 2-3055/2000 в його свідоцтво про народження внесено зміни (в актовий запис № 44 від 30 січня 1946 року), а саме виправлено помилку в графі національності матері з « русская » на «єврейка». Позивач відносить себе до єврейської національності, його мати була корінною єврейкою і на даний час він має бажання відновити свою дійсну національність, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Відповідно до зазначеної статті громадяни України мають право обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь- якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Позивач виховувався відповідно до єврейських традицій, підтримує стосунки зі своїми родичами - євреями, які проживають на території Ізраїлю, відзначає єврейські свята ( Кадиш , Рош Ха-Шана , Шавуот , Песах тощо) та у 2008 році виїхав на постійне місце проживання в Ізраїль (внаслідок чого в нього було вилучено паспорт громадянина України), де проживає разом із сім`єю. Встановлення факту національної ідентичності необхідне йому для впорядкування документів, для реалізації особистих прав - підтвердження єврейського походження свого роду, даний факт має для нього юридичне значення, оскільки громадянам України єврейського походження надаються певні пільги та гарантії, а ситуація що склалась, може позбавити його та його нащадків - дочку, права скористатись пільгами та гарантіями. В позасудовому порядку визнати неправильність запису в акті цивільного стану неможливо. Прагнучи відновити та офіційно підтвердити свою належність до єврейської національності, позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із заявою виправити допущені помилки щодо його національності шляхом внесення змін до відповідних актових записів, а саме: актовий запис № 948 від 25 квітня 1970 року щодо реєстрації актового запису про шлюб, орган державної реєстрації Жовтневий відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у відомостях про національність з «росіянин» на «єврей»; актовий запис № 2225 від 17 червня 1972 року про народження його дочки [PERSON] , внесений Відділом запису громадянського стану виконавчого комітету Жовтневої районної Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська у відомостях про національність батька з «русский» на «еврей». Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 липня 2019 року № 712/9228/19 відмовлено у відкритті провадження з підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зважаючи на вказані обставини, він 18 липня 2019 року звернувся до Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області із відповідною заявою від 17 липня 2019 року. Однак, 13 серпня 2019 року отримано негативну відповідь Черкаського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області від 02 серпня 2019 року № 5429/16.1-01.10 на його звернення щодо внесення змін до актового запису. Вважає, що вказані дії Черкаського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області порушують його особисте право на відновлення та підтвердження своєї національності і фактично змушують його відмовитися від етнічного єврейського походження за національністю матері, як це передбачено традиціями єврейського народу, що прямо заборонено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» та є порушенням Рамкової конвенції про захист національних меншин і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Факт його належності до єврейської національності не порушує права та інтереси третіх осіб. За вказаних обставин [PERSON] 23 серпня 2019 року звернувся з позовом щодо зобов`язання вчинити дії до Черкаського окружного адміністративного суду. Проте, ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року № 580/2646/19 закрито провадження у справі та роз`яснено що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Допущена помилка, на думку позивача, - невірність запису - не дозволяє заявнику в повній мірі реалізувати своє прагнення до етнічної приналежності до вказаного народу, викликає певні незручності при оформленні документів та інш.. Факт родинних стосунків заявника та його батьків, підтверджується свідоцтвом про народження. Він вирішив упорядкувати документи своєї родини, звернувся до Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з питанням виправлення вказаного, але виявилося, що всіх (інших, які вимагав відділ РАЦС) документів заявника і батька, матері для підтвердження таких родинних відносин немає, а ті що є (паспорти, свідоцтва про народження та інш.), мають неточності та помилки в правописі і виправити їх зараз немає можливості. На підтвердження цього факту про родинні відносини є і інші документи та для їх впорядкування та вирішення питань про стосунки та з майном і документами потрібно довести вказані відносини та наявність помилки. Просив зобов`язати Черкаський міський відділ ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області внести зміни до відповідних актових записів, а саме: про шлюб № 948, складеного 25 квітня 1970 року Соборним районний у місті Дніпрі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області, в частині запису «Відомості про нареченого» виправити національність на «єврей»; про народження № 2225, складеного 17 червня 1972 року Соборним районний у місті Дніпрі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області, в частині запису «Відомості про батька» виправити національність на «єврей», задовольнивши позовну заяву в повному обсязі. Представник зацікавленої особи Соборного районного у м. Дніпрі відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вимоги заяви не визнав, не погодився з доводами і викладеними в ній обставинами, позицією заявника. В судове засідання надав відзив на позов, де зазначив порушення позивача та неможливість вирішення цього питання без надання належних документів і дотримання порядку їх розгляду, прав позивача на порушували і просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку позивача і відповідача, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , народився [INFO] в м. Сочі, Краснодарського краю. На підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2000 року по справі № 2-3055/2000 в його свідоцтво про народження внесено зміни (в актовий запис № 44 від 30 січня 1946 року), а саме виправлено помилку в графі національності матері з « русская » на «єврейка». Позивач відносить себе до єврейської національності, його мати була корінною єврейкою і на даний час він має бажання відновити свою дійсну національність. Позивач, як він стверджує, виховувався відповідно до єврейських традицій, підтримує стосунки зі своїми родичами - євреями, які проживають на території Ізраїлю, відзначає єврейські свята ( Кадиш , Рош Ха-Шана , Шавуот , Песах тощо) та у 2008 році виїхав на постійне місце проживання в Ізраїль (внаслідок чого в нього було вилучено паспорт громадянина України), де проживає разом із сім`єю. Встановлення факту національної ідентичності необхідне йому для впорядкування документів, для реалізації особистих прав - підтвердження єврейського походження свого роду, даний факт має для нього юридичне значення, оскільки громадянам України єврейського походження надаються певні пільги та гарантії, а ситуація що склалась, може позбавити його та його нащадків - дочку, права скористатись пільгами та гарантіями. В позасудовому порядку визнати неправильність запису в акті цивільного стану неможливо. Прагнучи відновити та офіційно підтвердити свою належність до єврейської національності, позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із заявою виправити допущені помилки щодо його національності шляхом внесення змін до відповідних актових записів, а саме: актовий запис № 948 від 25 квітня 1970 року щодо реєстрації актового запису про шлюб, орган державної реєстрації Жовтневий відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у відомостях про національність з «росіянин» на «єврей»; актовий запис № 2225 від 17 червня 1972 року про народження його дочки [PERSON] , внесений Відділом запису громадянського стану виконавчого комітету Жовтневої районної Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська у відомостях про національність батька з «русский» на «еврей». Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 липня 2019 року № 712/9228/19 відмовлено у відкритті провадження з підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зважаючи на вказані обставини, він 18 липня 2019 року звернувся до Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області із відповідною заявою від 17 липня 2019 року. Однак, 13 серпня 2019 року отримано негативну відповідь Черкаського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області від 02 серпня 2019 року № 5429/16.1-01.10 на його звернення щодо внесення змін до актового запису. Позивач вважає, що вказані дії Черкаського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області порушують його особисте право на відновлення та підтвердження своєї національності і фактично змушують його відмовитися від етнічного єврейського походження за національністю матері, як це передбачено традиціями єврейського народу, що прямо заборонено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» та є порушенням Рамкової конвенції про захист національних меншин і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Факт його належності до єврейської національності не порушує права та інтереси третіх осіб. [PERSON] 23 серпня 2019 року звернувся з позовом щодо зобов`язання вчинити дії до Черкаського окружного адміністративного суду. Проте, ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року № 580/2646/19 закрито провадження у справі та роз`яснено що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України. На думку позивача, допущена помилка - це невірність запису - вона не дозволяє заявнику в повній мірі реалізувати своє прагнення до етнічної приналежності до вказаного народу, викликає певні незручності при оформленні документів та інш.. Факт родинних стосунків заявника та його батьків, підтверджується свідоцтвом про народження. Він вирішив упорядкувати документи своєї родини, звернувся до Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з питанням виправлення вказаного, але виявилося, що всіх (інших, які вимагав відділ РАЦС) документів заявника і батька, матері для підтвердження таких родинних відносин немає, а ті що є (паспорти, свідоцтва про народження та інш.), мають неточності та помилки в правописі і виправити їх зараз немає можливості. На підтвердження цього факту про родинні відносини є і інші документи та для їх впорядкування та вирішення питань про стосунки та з майном і документами потрібно довести вказані відносини та наявність помилки. Тому для упорядкування документів і можливого вирішення питань з майном, документами та ін. заявник вимушений був звертатися до суду з заявою про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] , народився [INFO] в м. Сочі, Краснодарського краю. На підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2000 року по справі № 2-3055/2000 в його свідоцтво про народження внесено зміни (в актовий запис № 44 від 30 січня 1946 року), а саме виправлено помилку в графі національності матері з « русская » на «єврейка». Позивач відносить себе до єврейської національності, його мати була корінною єврейкою і на даний час він має бажання відновити свою дійсну національність, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Відповідно до зазначеної статті громадяни України мають право обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь- якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Позивач, як він стверджує, виховувався відповідно до єврейських традицій, підтримує стосунки зі своїми родичами - євреями, які проживають на території Ізраїлю, відзначає єврейські свята ( Кадиш , Рош Ха-Шана , Шавуот , Песах тощо) та у 2008 році виїхав на постійне місце проживання в Ізраїль (внаслідок чого в нього було вилучено паспорт громадянина України), де проживає разом із сім`єю. Встановлення факту національної ідентичності необхідне йому для впорядкування документів, для реалізації особистих прав - підтвердження єврейського походження свого роду, даний факт має для нього юридичне значення, оскільки громадянам України єврейського походження надаються певні пільги та гарантії, а ситуація що склалась, може позбавити його та його нащадків - дочку, права скористатись пільгами та гарантіями. В позасудовому порядку визнати неправильність запису в акті цивільного стану неможливо. Пунктом 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, передбачено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно зі ст. З Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України № 703/97-ВР від 09 грудня 1997 року), кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Прагнучи відновити та офіційно підтвердити свою належність до єврейської національності, позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із заявою виправити допущені помилки щодо його національності шляхом внесення змін до відповідних актових записів, а саме: актовий запис № 948 від 25 квітня 1970 року щодо реєстрації актового запису про шлюб, орган державної реєстрації Жовтневий відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у відомостях про національність з «росіянин» на «єврей»; актовий запис № 2225 від 17 червня 1972 року про народження його дочки [PERSON] , внесений Відділом запису громадянського стану виконавчого комітету Жовтневої районної Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська у відомостях про національність батька з «русский» на «еврей». Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 липня 2019 року № 712/9228/19 відмовлено у відкритті провадження з підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 18 липня 2019 року позивач звернувся до Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області із відповідною заявою від 17 липня 2019 року. 13 серпня 2019 року отримано негативну відповідь Черкаського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області від 02 серпня 2019 року № 5429/16.1-01.10 на його звернення щодо внесення змін до актового запису. Позивач вважає, що вказані дії Черкаського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області порушують його особисте право на відновлення та підтвердження своєї національності і фактично змушують його відмовитися від етнічного єврейського походження за національністю матері, як це передбачено традиціями єврейського народу, що прямо заборонено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» та є порушенням Рамкової конвенції про захист національних меншин і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. [PERSON] 23 серпня 2019 року звернувся з позовом щодо зобов`язання вчинити дії до Черкаського окружного адміністративного суду. Проте, ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року № 580/2646/19 закрито провадження у справі та роз`яснено що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Відмічено, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть (ч. 1, 2, ст. 49 Цивільного кодексу України). Аналогічні за змістом приписи закріплені уст. 2 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-УІ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (ч. 1 ст. 9 Закону № 2398-УІ), тобто дій/подій, що впливають на набуття , зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (ч. 1 ст. 22 Закону № 2398-УІ). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Наведений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У пункті 2.13 Правил зазначено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 425/2737/17 та від 23 січня 2019 року № 807/45/17. Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України). Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом ДРАЦС за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган ДРАЦС складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону № 2398-VI). Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством. Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил). Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін. Відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Згідно п.п. 1.1,1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. На підставі зібраних документів та за наслідками перевірки відділ ДРАЦС, дипломатичне представництво чи консульська установа України складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису (або декількох актових записів) цивільного стану або про відмову в цьому. Відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку. Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності» від, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки. Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. Також відповідно до п. 1.7 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених законом. Згідно ч.1 ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Статтею 269 ЦК України встановлено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом та особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Статтею 271 ЦК України встановлено, що зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Ст. 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід`ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. На підставі п. 3 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. У ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об`єднання. За змістом ст. 15 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об`єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв`язки з особами своєї національності та їх громадськими об`єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Згідно із ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи громадян захищаються судом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Пунктом 2.13 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 передбачено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану зокрема є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Внесення змін до актового запису про народження заявника для неї має юридичне значення. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що учасник справи в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до Соборного районного у місті Дніпрі відділу ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії відмовити. Таким чином обставини позову не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, не доведені, а тому позовна заява не обгрунтована і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed