Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до Шаргородського районного суду з позовом до ПП «Стрілець» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок. В обґрунтування позову зазначили, що тривалий час працювали і були членами колгоспу та його правонаступника КСП «Перше Травня» с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області, що у 2000 році реорганізовано у СТОВ « 1 Травня» та розпайовано. Відповідач - ПП «Стрілець», що знаходиться в с. Стрільники, тривалий час користувався та користується розпайованими між членами господарства землями, за що сплачував плату, в тому числі і їм. Відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки серії ВН №150439 від 13.06.2003 року та серії ВН №049034 від 17.04.2007 року, вони є власниками земельних ділянок на території Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, площею, відповідно, 1,9272 га та 1,5954 га. В 2013 році вони вирішили оформити свої земельні ділянки для власного використання і виявилося, що відповідач користування їх земельними ділянками оформив договорами оренди землі від 01.03.2012 року, що зареєстровані в Шаргородському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДКЗ при Комітеті України по земельних ресурсах», про що у державному реєстрі земель вчинено записи від 13.06.2012 року, відповідно, за №052530004004801 та №052530004004805. Примірники вказаних договорів оренди вони отримали у відповідача тільки у 2013 році. Вказані договори оренди від 01.03.2012 року вони вважають недійсними, оскільки їх не підписували. Відповідач ПП «Стрілець» платив їм кошти за користування земельними ділянками без укладення з ними договору оренди. Тобто має місце невідповідність договорів оренди землі ч.1-3 ст. 203 ЦК України, тому, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, вони повинні бути визнані недійсними. Просять визнати недійсними договори оренди землі, укладені 01.03.2012 року між ними: [PERSON] та ПП «Стрілець» с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області про передачу в строкове платне користування земельної ділянки площею 1,9272 га, а також між [PERSON] та ПП «Стрілець» с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області про передачу в строкове платне користування земельної ділянки площею 1,5954 га, зареєстровані в Шаргородському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДКЗ при Комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено записи 13.06.2012 року за №№ 052530004004801 та 052530004004805, а також стягнути з відповідача на користь кожного з них витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] і їх представник [PERSON], що діє за довіреностями від 21.03.2014 року (а.с.36-37), позовні вимоги підтримали, посилаючись на ті самі обставини. Просили визнати недійсними договори оренди належних позивачам земельних ділянок, що розташовані на території Стрільницької сільської ради, від 01.03.2012 року про передачу в строкове платне користування земельних ділянок позивачів площею, відповідно 1,9272 га та 1,5954 га, які зареєстровані в Шаргородському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах», про що вчинено записи 13.06.2012 року, відповідно, за №№ 052530004004801 та 052530004004805, а також стягнути з відповідача на користь кожного з них витрати по сплаті судового збору, посилаючись на те, що договорів оренди землі з відповідачем позивачі не підписували, наміру передавати земельні ділянки в оренду відповідачу не мали, нікого не уповноважували відповідними довіреностями укладати та підписувати договори від їх імені. Суду пояснили, що про порушення з боку відповідача своїх прав, як власників земельних ділянок на користування та розпоряджання своїм майном позивачі дізналися в 2013 році, коли вирішили обробляти земельні ділянки власними силами, але виявилося, що вони використовувалися відповідачем без належних на те правових підстав. Про наявність договорів оренди землі від 01.03.2012 року їм нічого відомо не було, так як примірників цих договорів від відповідача вони не отримували, а отримали лише після того, як повідомили відповідача про те, що мають намір обробляти земельні ділянки самостійно. Довіреностей на укладення та підписання договорів оренди землі з відповідачем вони нікому не надавали. Оскільки відповідач відмовив у добровільному поверненні належних їм земельних ділянок, продовжує користуватися ними, вони вимушені були звертатися у правоохоронні органи та звернутися до суду з цим позовом. Представник відповідача ПП «Стрілець» Лісков А.І., що діє за довіреністю від 26.04.2014 року, в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суду пояснив, що, враховуючи висновок почеркознавчої експертизи про те, що позивачі не підписували договорів оренди земельних ділянок, означені договори фактично не були укладені, а відтак не можуть бути визнані недійсними. Така позиція відповідача ґрунтується на тому, що відповідно до ст.20 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, право оренди виникає з дня державної реєстрації цього права, а договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту надання йому письмової форми, оскільки волевиявлення сторін договору, як вольовий акт, виражається у прийнятті пропозиції укласти договір шляхом підписання особою договору оренди землі. Так як висновком судово-технічної та почеркознавчої експертизи встановлено, що позивачі не підписували договори оренди землі, то вони не вчинили дію, яка б свідчила про прийняття пропозиції з приводу укладення договорів оренди. При цьому в судовому засіданні встановлено, що позивачі взагалі не знали про існування означених договорів, а відтак ці договори не можуть вважатися укладеними, а тому є не вчиненими і не можуть визнаватися недійсними. На його думку, саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у справі №6-162ц13 від 19.02.2014 року. Вирішуючи спір, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки [NUMBER] з кадастровим № 0525387800020010069, площею 1,9272 га на території Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яка належить їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №150439 від 13.06.2003 року (а.с.13). Також, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим №0525387800020010071, площею 1,5954 га на території Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, що належить йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №049034 від 17.04.2007 року (а.с.14). Із матеріалів справи вбачається, що наявні два договори оренди землі від 01.03.2012 року за №?№?193 та 195, укладені, відповідно: між позивачами [PERSON] (а.с.17-18) і [PERSON] (а.с.19-21) з одного боку, та відповідачем ПП «Стрілець», в особі директора Липінського С.Т., який діє на підставі Статуту, з другого боку. Згідно з умовами даних договорів, позивачі передали відповідачу ПП «Стрілець» у строкове платне користування належні їм земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею, відповідно, 1,9272 га та 1,5954 га, які знаходяться на території Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Означені договори оренди землі між позивачами та відповідачем зареєстровані у відділі Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області 13.06.2012 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи, відповідно, за №№ 052530004004801 та 052530004004805 , що, окрім відмітки на договорах оренди, підтверджується витягами з Державного земельного кадастру від 26.02.2014 року (а.с.22-27). Судом достовірно встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] договорів оренди землі від 01.03.2012 року за №?№?193 та 195 з ПП «Стрілець» і актів про передачу та прийом земельних ділянок від 01.03.2012 року - не підписували, довіреності на підписання та укладення вказаних договорів та на передачу належних їм земельних ділянок відповідачеві від їх імені іншим особам - не надавали, що стверджували в судовому засіданні у своїх поясненнях позивачі, їх представник, а також вказаний факт підтверджується висновком судової технічної та почеркознавчої експертизи за №979/980/14-21 від 07.07.2014 року. Так, відповідно до висновку судово-технічної та почеркознавчої експертизи за №979/980/14-21 від 07.07.2014 року, встановлено, що підписи від імені [PERSON] і [PERSON], що містяться в договорах оренди землі, відповідно №?№?193 і 195 від 01.03.2012 року, і підписи від їх імені, що розташовані в Списку про отримання орендної плати за землю від ПП «Стрілець» за 2012 рік, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Підписи від імені [PERSON], що розташовані в трьох примірниках договору оренди землі №?193 від 01.03.2012 року загальною площею 1,9272 га в графі «Підписи сторін Орендодавець» і в трьох примірниках акту про передачу та прийом земельної ділянки загальною площею 1,9272 га від 01.03.2012 року в графі «підпис» нижче запису «земельну ділянку передав», виконані не самою [PERSON], а іншою особою; підписи від імені [PERSON] в трьох примірниках договору оренди землі №195 від 01.03.2012 року загальною площею 1,5954 га в графі «Підписи сторін Орендодавець» і в трьох примірниках акту про передачу та прийом земельної ділянки площею 1,5954 га від 01.03.2012 року в графі «підпис» нижче запису «земельну ділянку передав», виконані не самим [PERSON], а іншою особою (а.с.126-131). Відтак, судом встановлено, що позивачі вільного волевиявлення на підписання договорів оренди землі з відповідачем та на передачу належних їм земельних ділянок відповідачу в оренду - не мали. Проте, судом встановлено, що відповідач ПП «Стрілець» користується земельними ділянками позивачів, що вбачається із пояснень в судовому засіданні позивачів, їх представника та представника відповідача. Встановленим судом фактам відповідають земельні правовідносини та цивільно-правові відносини щодо недійсності правочинів, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЗК України, ЦК України, спеціальним нормативно-правовим актом - ЗУ «Про оренду землі». Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 93 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької і іншої діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом, Цивільним кодексом, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст.2 Закону України «Про оренду землі»). Згідно із ч.4 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ст.792 ЦК України, ст.2 ЗУ «Про оренду землі»). Згідно із ст.125 ЗК України (в ред., чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. На підставі ч.5 ст.126 ЗК України, що діяла на період виникнення спірних правовідносин, право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства… Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.13, ч.1 ст.14 ЗУ «Про оренду землі»). Згідно з ст.18 ЗУ «Про оренду землі», договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ст.20 ЗУ «Про оренду землі»). Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1, 3 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам… Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч.1 ст.206 ЦК України). За правилами ст.208 ЦК України правочини між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, крім право чинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України. Статтею 14 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 207 Цивільного Кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони… Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Зазначені вимоги закону в спірних договорах оренди землі не дотримані. Зокрема, ознайомившись з оригіналами договорів, позивачі по справі заперечували свій підпис на них, у зв'язку з чим ухвалою суду від 05.06.2014 року була призначена судова почеркознавча експертиза, згідно з висновками якої позивачі договорів оренди землі від 01.03.2012 року та актів приймання-передачі земельних ділянок від 01.03.2012 року не підписували. Оскільки, відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що позивачі не підписували спірні договори оренди, які були зареєстровані у встановленому законом порядку на час виникнення спірних правовідносин - територіальним органом земельних ресурсів, і виконувалися стороною орендаря, то суд вважає, що ці договори є вчиненими, тобто оспорюваними і, у зв'язку з порушенням загальних вимог до правочинів, додержання яких є необхідними для їх чинності, та вимог до письмової форми правочинів, встановлених в ч.ч.1-3,5 ст.203, ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, в силу ст. 215 ЦК України, є недійсними в момент їх вчинення. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до вимог ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним лише за рішенням суду. За змістом статтей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5, ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кожна з цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Така правова позиція висловлена у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 23 травня 2011 року (справа №6 - 10 цс 11) та від 18 липня 2012 року (справа № 6 - 77 цс 12). Вказані обставини є підставою для визнання договорів оренди землі від 01.03.2012 року за №?№?193, 195 недійсними за ст.ст. 203, 215 ЦК України, у зв'язку з підписанням договорів не позивачами, а особою, яка не мала на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власників земельних ділянок [PERSON] і [PERSON] на укладення та підписання договорів оренди землі з відповідачем та на передачу належних їм земельних ділянок відповідачу в оренду. ПП «Стрілець» не довело в судовому засіданні, що [PERSON] та [PERSON], які не підписували договорів оренди земельних ділянок, в подальшому схвалили ці правочини, отримавши орендну плату за 2012 рік. Крім того, сторонами спірних договорів не оспорювалося та не оспорюється те, що з боку відповідача договори оренди підписувалися уповноваженою особою. В судовому засіданні встановлено, що ПП «Стрілець» використовувало земельні ділянки позивачів, що стверджували останні та не заперечував в судовому засіданні представник відповідача, і за фактичне користування земельними ділянками проводило розрахунки з позивачами, тому надані представником відповідача для огляду в судовому засіданні та для проведення почеркознавчої експертизи відомості на виплату орендної плати за 2012 рік правового значення для вирішення даного цивільно-правового спору не мають. Суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, ствердження представника відповідача ПП «Стрілець» Ліскова А.І. про те, що, з огляду на висновок судово-технічної та почеркознавчої експертизи, спірні договори оренди є неукладеними, тому не можуть бути визнанні судом недійсними. При цьому представник відповідача в основу своїх стверджень покладає правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у справі №6-162ц13 від 19.02.2014 року щодо моменту укладення договору оренди землі та набрання ним чинності. Ці ствердження представника відповідача, на думку суду, є помилковими, оскільки спірні договори від 01.03.2012 року між позивачами та відповідачем пройшли державну реєстрацію, а, відповідно до ч.1 ст.20 ЗУ «Про оренду землі», державній реєстрації підлягають тільки укладені договори. На підставі ч.1 ст.638 ЦК України та ч.1 ст.210 ЦК України, ст.125 ЗК України та ст.18 ЗУ «Про оренду землі», а також враховуючи, що позивачі не підписували договорів і не були повідомлені про їх наявність, то ці договори одночасно є укладеними та набувають чинності з моменту їх державної реєстрації, тобто з 13 червня 2012 року. Така правова позиція висловлена у висновках Верховного Суду України, викладених у постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-118 цс 13. При цьому суд також вважає помилковим ствердження представника відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-162ц13 від 19.02.2014 року щодо моменту укладення договору оренди землі та набрання ним чинності. У цивільній справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до ПП «Стрілець» предметом спору є вимога про визнання недійсними договорів оренди землі, не підписаних позивачами, але таких, що пройшли державну реєстрацію у встановленому законом порядку, тоді як у справі, яка переглядалася Верховним Судом України, заявлені позовні вимоги про визнання недійсними договорів оренди землі, підписаних позивачем та відповідачем, зареєстрованих у встановленому законом порядку, у яких на момент реєстрації була відсутня така істотна умова, як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відтак, ці справи мають різні обставини та різні правовідносини, і не є подібними. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що спірними договорами оренди права та охоронювані законом інтереси позивачів [PERSON] та [PERSON] на мирне володіння та розпорядження своїм майном (земельними ділянками), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - порушені відповідачем і підлягають судовому захисту, а позов - задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з ПП «Стрілець» на користь позивачів понесені ними судові витрати: по сплаті судового збору в сумі, відповідно по 243,60 грн., згідно з квитанціями (а.с.1,2).

Outcome: approved