Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

[PERSON] 15 липня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради про захист порушеного права споживача, визнання неправомірною бездіяльність та відсутність інформації, стягнення сум переплати наданих послуг і моральної шкоди. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що з 20 січня 2014 року при зниженні температури повітря на вулиці температура повітря в одній з його кімнат квартири тривалий час не перевищувала 13 градусів, з цього приводу ним разом з мешканцями цього ж будинку було складено акт-претензія і скарга відповідачу як постачальнику тепла і 03 лютого 2014 року ці документи надійшли до КП «Теплоенерго» ДМР, представники останнього 06 лютого 2014 року зафіксували вказану температуру в помешканні позивача, але нічого не зробили для відновлення нормальної температури, повернення зайво сплачених коштів, надання відповіді на скаргу і не відреагували на акт-претензію. Вважає вказане неправомірним і порушуючим його права, як споживача надаваємих відповідачем послуг теплопостачання до його квартири. Оскільки ним сплачені кошти за ці послуги за січень і лютий 2014 року в повному обсязі, а послуга в повному обсязі надана не була, то, на думку позивача, відповідач повинен був знизити для нього тариф і повернути зайво сплачені кошти: 93 грн. 06 коп. за січень і 21 грн. 83 коп. за лютий цього року. Все це позивач дізнався самостійно, хоча інформація про надані послуги повинна надаватися відповідачем. Об'єкти, підключені до котельні, в тому числі і будинок мешкання позивача, продовжували отримувати тепло. Припинення подачі тепла є порушенням умов договору на надання послуг з централізованого опалення, з цього приводу мешканцями будинку неодноразово подавали скарги керівництву відповідача, складали акт-претензію, яка впродовж трьох робочих днів розглянута не була і обґрунтовану письмову відмову про задоволення претензій не видано. Вказаними діями і бездіяльністю позивачу завдана і моральна шкода, яку він оцінює в 6000 грн. Позивач вимушений був звертатися за допомогою до юристів з питанням надання правової допомоги, він поніс додаткові витрати, йому завдані збитки. Звернувся до відповідача відшкодувати йому гроші та зробити перерахунок тарифу про сплаті послуг теплопостачання, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії і бездіяльність відповідача протиправними і просив визнати відсутність достовірної інформації про послуги відповідача порушенням його прав як споживача, стягнути з відповідача сплачену ним переплату за послуги теплопостачання і моральну шкоду, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача КП «Теплоенерго» ДМР в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що вони дійсно зафіксували зниження температури повітря в квартирі позивача, на звернення останнього надавали відповіді, послуги теплопостачання проводять правильно і у відповідності до тарифів і розпоряджень органів місцевого самоврядування; позивач неодноразово звертається до судів з позовами до них і вони знають його вимоги, суди розглядають і інші спори, був подібний спір в іншому суді і рішення набрало законної сили; все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] мешкає в квартирі [ADDRESS], в сезон опалення послуги теплопостачання до цього будинку проводить відповідач КП «Теплоенерго» ДМР шляхом подачі тепла через котельну цього ж будинку його мешканцям. Договір № 03121 між позивачем і відповідачем про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води укладено 15 квітня 2013 року і він є діючим, виконується сторонами. З 20 січня 2014 року при зниженні температури повітря на вулиці температура повітря в одній з кімнат квартири позивача тривалий час не перевищувала 13 градусів, з цього приводу [PERSON] разом з мешканцями цього ж будинку було складено акт-претензія і скарга відповідачу як постачальнику тепла і 03 лютого 2014 року ці документи надійшли до КП «Теплоенерго» ДМР, представники останнього 06 лютого 2014 року зафіксували вказану температуру в помешканні позивача, але нічого не зробили для відновлення нормальної температури, повернення зайво сплачених коштів, надання відповіді на скаргу і не відреагували на акт-претензію. Позивач вважає вказане неправомірним і порушуючим його права, як споживача надаваємих відповідачем послуг теплопостачання до його квартири. Оскільки ним сплачені кошти за ці послуги за січень і лютий 2014 року в повному обсязі, а послуга в повному обсязі надана не була, то, на думку позивача, відповідач повинен був знизити для нього тариф і повернути зайво сплачені кошти: 93 грн. 06 коп. за січень і 21 грн. 83 коп. за лютий цього року. Все це позивач дізнався самостійно, хоча інформація про надані послуги повинна надаватися відповідачем. Об'єкти, підключені до котельні, в тому числі і будинок мешкання позивача, продовжували отримувати тепло. Припинення подачі тепла є порушенням умов договору на надання послуг з централізованого опалення, з цього приводу мешканцями будинку неодноразово подавали скарги керівництву відповідача, складали акт-претензію, яка впродовж трьох робочих днів розглянута не була і обґрунтовану письмову відмову про задоволення претензій не видано. Вказаними діями і бездіяльністю позивачу, на його думку, завдана і моральна шкода, яку він оцінює в 6000 грн. Позивач вимушений був звертатися за допомогою до юристів з питанням надання правової допомоги, він поніс додаткові витрати, йому завдані збитки. Звернувся до відповідача відшкодувати йому гроші та зробити перерахунок тарифу про сплаті послуг теплопостачання, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії і бездіяльність відповідача протиправними і просив визнати відсутність достовірної інформації про послуги відповідача порушенням його прав як споживача, стягнути з відповідача сплачену ним переплату за послуги теплопостачання і моральну шкоду, в зв'язку з чим і вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.. Відповідно ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії; тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством. Статтею 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлені основні обов'язки тепло постачальної організації, в тому числі - повідомляти споживача письмово або в засобах масової інформації: при зміні тарифів на теплову енергію. Надання послуг з централізованого опалення здійснюється також у відповідності до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 якими визначено порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов'язки споживача і виконавця, а також інші питання. Вимоги щодо кількісних і якісних показників послуг та зменшення плати у разі їх відхилення від нормативних наведені в додатку до Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водо відновлення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, який затверджено постановою № 151 Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2010 року. Щодо послуги «централізоване опалення» встановлені вимоги: своєчасний початок і закінчення опалювального сезону; безперебійність надання послуги протягом опалювального се зону; відповідність температури повітря в житлових приміщеннях санітарній нормі. Відповідно до п. 5 «Правил надання послуг з централізованого опалення...» рішення про початок та закінчення опалювального сезону приймається виконавчими органами відповідних сільських, селищних та міських рад або місцевими державними адміністраціями виходячи з кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації, нормами санітарного законодавства та іншими нормативними документами. Згідно п.п. 1, 9 п. 29 «Правил..» і ч. 3 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів», споживач має право на зменшення розміру плати у разі надання послуг не в повному обсязі та звільнення від плати за послуги у разі їх ненадання. Оскільки відповідач надає платні послуги з теплопостачання, його дії регулюються Законом «Про захист прав споживачів». Такий висновок узгоджується й з правовою позицією Пленуму Верховного Суду України з цього питання, викладеної у п. 2 його постанови № 5 від 12 квітня 1996 року, якою визначено: «роз'яснити судам, що Закон поширюється на зазначені в ньому відносини, які виникли після введення його в дію. До правовідносин, які виникли до введення Закону в дію, він застосовується лише щодо тих прав і обов'язків, які виникли вже після введення його в дію. Оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купiвлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) i наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.» Виходячи з викладеного, позивач, як споживач побутової послуги у взаємовідносинах з відповідачем, має право на: захист своїх прав державою; належну якість послуг та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послуги; відшкодування шкоди, заподіяної послугами неналежної якості; розгляд акта-претензії в перебігу трьох робочих днів. Судом встановлено, що позивач дійсно мешкає в квартирі [ADDRESS], в сезон опалення послуги теплопостачання до цього будинку проводить відповідач КП «Теплоенерго» ДМР шляхом подачі тепла через котельну цього ж будинку його мешканцям. Договір № 03121 між позивачем і відповідачем про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води укладено 15 квітня 2013 року і він є діючим, виконується сторонами. З 20 січня 2014 року при зниженні температури повітря на вулиці температура повітря в одній з кімнат квартири позивача тривалий час не перевищувала 13 градусів, з цього приводу [PERSON] разом з мешканцями цього ж будинку було складено акт-претензія і скарга відповідачу як постачальнику тепла і 03 лютого 2014 року ці документи надійшли до КП «Теплоенерго» ДМР, представники останнього 06 лютого 2014 року зафіксували вказану температуру в помешканні позивача, але нічого не зробили для відновлення нормальної температури, повернення зайво сплачених коштів, надання відповіді на скаргу і не відреагували на акт-претензію. Вказані обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, не заперечувалися представником відповідача (крім відповіді на скаргу), а тому суд вважає обгрунтованими і підлягаючими задоволенню вимоги про неправомірність не розгляду відповідачем акту-претензії позивача і не прийняття заходів для врегулювання саме цього питання. З огляду на зазначене є підстави для задоволення вимог і про стягнення переплаченої позивачем суми оплати послуг відповідача за теплопостачання за січень і лютий 2014 року в сумі 93 грн. 06 коп. за січень і 21 грн. 83 коп. за лютий цього року згідно наданого розрахунку, проти якого фактично не заперечував представник відповідача. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Стосовно вимог позивача щодо відсутності інформації про надання послуг з різних причин (відхилення показників і інш.) і підстав. 15 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір №03121 про надання послуг з центрального опалення, постачання гарячої води. Відповідно п.14 вищезазначеного договору у разі ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі, зниження якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання, виконавець проводить перерахунок розміру плати згідно із «Порядком проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі», який затверджено постановою № 151 Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2010 року. Тобто, отримавши відповідь на свою скаргу та підписавши вказаний договір, позивач отримав необхідну йому інформацію, щодо можливого зниження вартості послуг, перерахунку і інш. протягом опалювального сезону. Відповідно ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень. Стаття 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачає, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач подав відповідачу скаргу 03 лютого 2014 року, разом з актом - претензій, відповідь на його скаргу була надана 10 лютого 2014 року, тобто в строк передбачений Законом України «Про звернення громадян», та направлена простим листом без повідомлення оскільки Закон України «Про звернення громадян» не передбачає направлення відповідей на звернення рекомендованою поштою з повідомленням. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина (п. 1), засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них (п. 22). При цьому законодавцем у статті 1166 ЦК України встановлені та чітко визначені підстави відповідальності за завдану шкоду. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на всіх вимогах позову і заперечення представника відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які інші домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по укладанню договору, завданню шкоди, витратах, предмету спору, а відповідач не довів зворотнього, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та визнати неправомірною бездіяльність КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради стосовно не розгляду на протязі трьох днів акту-претензії [PERSON] від 03 лютого 2014 року і стягнути з КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь [PERSON] переплату за ненадані послуги теплопостачання за січень і лютий 2014 року в сумі 114 грн. 89 коп. (93.06+21.83=114.89), в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до КП «Теплоенерго» ДМР про захист порушеного права споживача, визнання неправомірною відсутність інформації, стягнення моральної шкоди слід відмовити та стягнути з КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на корись держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. (243.60+243.60=487.20), оскільки від такого збору позивач був звільнений в силу закону при подачі позову. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист порушеного права споживача, визнання неправомірною бездіяльність та відсутність інформації, стягнення сум переплати наданих послуг і моральної шкоди в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial