Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася до Біловодського районного суду Луганської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, Біловодської селищної ради Біловодського району Луганської області про визнання права власності на право на земельну частку (пай). В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що її чоловік [PERSON] , був членом КСП ім.Калініна с.Бараниківка Біловодського району Луганської області та був внесений до списку громадян членів КСП згідно з «Проектом роздержавлення і приватизації земель колгоспу імені Калініна Біловодського району Луганської області» за порядковим номером №346 та додатку до Державного акта на право колективної власності на землю серія ІІ-ЛГ №3020000005 від 13.07.1994 року, реєстраційний № 0005 (значиться під №346 у додатку до акту). [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер. Позивачка вказувала, що розпорядженням голови Біловодської районної державної адміністрації Луганської області від 17 грудня 1996 року № 614 була затверджена технічна документація по паюванню земель колективної власності КСП імені Калініна Біловодського району Луганської області, в якій в списки членів КСП імені Калініна, що мають право на отримання сертифікату на земельну частку (пай), чоловік позивачки [PERSON] включений не був у зв`язку з його смертю. За таких обставин сертифікат на право на земельну частку (пай) колишнього КСП імені Калініна у встановленому порядку отримано не було. На думку позивачки, оскільки її чоловік - [PERSON] мав право на отримання земельного паю, так як був членом КСП імені Калініна Біловодського району Луганської області на час оформлення та видачі Державного акта на право колективної власності на землю, а тому це право переходить до неї, як спадкоємиці за законом .У зв`язку із тим, що чоловік [PERSON] за життя не отримав сертифікату на право на земельну частку(пай), вона не має можливості оформити своє право власності на спірну земельну частку(пай) в порядку спадкування після його смерті. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину позивачка 24 січня 2019 року звернулася до приватного нотаріуса Біловодського районного нотаріального округу Доброскокової А.М., де отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії на підставі того, що у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ на об`єкт спадщини земельну частку (пай), водночас нотаріусом у вказаній постанові надано рекомендацію звернутися до суду. У зв`язку з наведеним просила суд визнати за нею право у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на право померлого на земельну частку (пай) із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства (КСП) імені Калініна (село Бараниківка Біловодського району Луганської області), членом якого померлий був за життя. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Біловодська селищна рада Біловодського району Луганської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце рознгляду справи був повідомлений належдним чином, до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без його участі не звертався, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав. Представник відповідача Головне управління Держгеокадастру у Луганській області в судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою в якій просить розглядати справу за його відсутності, а також подав до суду відзив, в якому заперечує щодо задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05 жовтня 2005 року, виданого Бараниківською сільською радою Біловодського району Луганської області, актовий запис № 229, [PERSON] помер [INFO] . Померлий [PERSON] був чоловіком позивачки по справі [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 07 червня 2018 року № 00020302287, яка 06 вересня 1969 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (актовий запис № 21). Копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21 червня 2007, виданого Євсузькою сільською радою Біловодського району Луганської області, актовий запис №3, підтверджується зміна прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » після укладення шлюбу з [PERSON] . Згідно довідки від 26 грудня 2018 року № 750, виданої Бараниківським старостинським округом позивачка [PERSON] на момент смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , постійно проживала з ним за однією адресою, а саме: [ADDRESS] . Отже на момент смерті [PERSON] усе майно, а також усі його права і обов`язки успадкувала його дружина, фактично вступивши у володіння майном після смерті чоловіка, яка відноситься до спадкоємців першої черги відповідно до вимог ст.529 ЦК України (1963р) та вважається такою, що прийняла спадщину оскільки проживала з спадкодавцем на час його смерті за однією адресою. З копії постанови від 24 січня 2019 року № 21/02-31 приватного нотаріуса Біловодського районного нотаріального округу Доброскокової А.М. вбачається, що позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії на підставі того, що у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ на об`єкт спадщини земельну частку (пай), водночас нотаріусом у вказаній постанові надано рекомендацію звернутися до суду. За інформацією згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23 жовтня 2018 року № 53762221 після смерті [PERSON] заведено спадкову справу № 63184004. З копії державного акту на право колективної власності на землю серії ЛГ № 3020000005, виданого відповідно до рішення Біловодської районної Ради народних депутатів Луганської області від 05 квітня 1994 року, встановлено, що колективному сільськогосподарському підприємству імені Калініна, розташованому в с. Бараниківка Біловодського району Луганської області, було передано в колективну власність 7835 гектарів земель для ведення сільського господарства, про що було учинено реєстраційний запис у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 0005. Судом встановлено, що [PERSON] був членом КСП імені Калініна с.Бараниківка Біловодського району Луганської області та був внесений до списку громадян членів КСП згідно з «Проектом роздержавлення і приватизації земель колгоспу імені Калініна Біловодського району Луганської області», що вбачається з копії додатку до Державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЛГ №3020000005 від 13 липня 1994 року, реєстраційний № 0005, де [PERSON] значиться під №346. Проте зі змісту листа від 13 листопада 2018 року № 29-12-0.2-8935/2-18 Головного управління Держгеокадастру у Луганській області вбачається, що записів про реєстрацію та отримання сертифікату на земельну частку (пай) по КСП імені Калініна на ім`я [PERSON] у Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) немає та станом на 08 листопада 2018 року за даними Державного реєстру земель у власності [PERSON] земельні ділянки не обліковуються. У відзиві, поданому Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області, відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на недоведеність права [PERSON] на земельну частку (пай) в КСП імені Калініна та пропуск строків позовної давності. Даючи оцінку вказаним доводам суд приходить до наступного. Частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до положень частин дев`ятої, десятої статті 5 ЗК України 1990 року кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Право на\~земельну частку\~може бути\~передано у\~спадщину в\~порядку і\~на умовах,\~передбачених цивільним\~законодавством щодо\~успадкування майна,\~та статутом\~і відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств. За частинами шостою, сьомою статті 6 ЗК України 1990 року, при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському \~ \~ \~ \~кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Пунктом 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель. переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам,сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. \~ \~ \~ \~Згідно роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року. Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. Щодо посилань на пропуск строку позовної давності суд приходить до висновку про їх необґрунтованість оскільки початок їх перебігу вбачається за вірне рахувати з моменту отримання позивачем постанови нотаріуса про відмову в у вчиненні нотаріальної дії 24 січня 2019 року, якою документально підтверджується факт доведення до позивача причин відмови в видачі свідоцтва на право на спадщину за законом, а саме: відсутність сертифіката на право на земельну частку (пай), який за життя не оформив спадкодавець. У силу вимог\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як вбачається із матеріалів справи позивачка [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не може. Слід врахувати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту та застосовується лише якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з положеннями\~ст. 1216 ЦК України\~- спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У порядку статей 1216 та 1218\~ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до п. 4.15 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Мінюсту № 296/5 від 22 лютого 2012 року\~та зареєстрованого в Мінюсті 22 лютого 2012 року за № 282/20595 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ч. 1 ст.\~15, ч. 1,\~2\~ст.\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду за захистом свого права з позовом про визнання такого права. Перевіривши матеріали справи суд вважає, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому вони підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved