Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 20 березня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення від права спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що вона є донькою [PERSON] , 1945 року народження, та [PERSON] , її батько [PERSON] хворів та [INFO] помер. 03 лютого 2014 року рішенням Жовтневого районного м. Дніпропетровська шлюб між її батьками було розірвано, але і після цього батько проживав разом з матір`ю в одній квартирі. Квартира, в якій вона проживає на теперішній час з мамою, під час шлюбу була приватизована батьками та позивачкою відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 липня 1997 року та належить на праві спільної сумісної власності трьом особам: мати позивача - [PERSON] , батько позивача - [PERSON] (помер), позивач - [PERSON] .. За час шлюбу у її батьків в 1965 році народився син - [PERSON] , рідний брат позивачки (відповідач). Після смерті їх з відповідачем батька, відкрилася спадщина, яка складається з частини квартири [ADDRESS] . В передбачений законом строк, після смерті батька вона, як спадкоємець першої черги, звернулась із заявою про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори. Відповідач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до приватного нотаріуса ДМНО Красоти Т.О.. На думку позивача, відповідач повинен бути усунений від права на спадкування, оскільки за життя батька, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, відповідач ухилявся від надання батькові допомоги. Крім того, у зв`язку з сімейними обставинами, вона з 1997 року жила за межами України, має сім`ю, тому весь час з 1997 року по день смерті батька я допомогла батькові матеріально, що підтверджується платіжними документами та поясненнями свідків. У зв`язку з викладеними фактами, їх батько потребував допомоги саме від свого сина - відповідача, а той, в свою чергу, мав можливість надати допомогу, однак не вчиняв необхідних дій. Потреба їх батька у спілкуванні з сином підтверджується тим, що батько хворів та жив в квартирі з матір`ю, з якою розлучив шлюб та не спілкувався. Їх батько перед смертю перебував у безпорадному стані, який зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою, тому не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування саме від відповідача. Вона, не маючи можливості за сімейних обставин бути поруч з батьком, допомогла батькові матеріально та вважала, що батько за гроші, які вона йому відправляла оплатить собі нагляд, але батько чекав сина та так і не витратив кошти які дочка йому направляла. Позивачка замовила облаштування пам`ятника на могилі батька. Всі викладені факти у своїй сукупності, на її думку, є підставою для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті їх батька, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України. Відповідач, мав фізичну та матеріальну можливість надати допомогу батькові, однак не вчинив необхідних дій, на думку позивача тому, що починаючи з 1984 року відповідач повністю припинив спілкуватись з батьком, матір`ю та з нею. Доказом припинення спілкування відповідача з матір`ю та батьком є той факт, що відповідач не поставивши батьків до відому змінив навіть своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Отже, їх батько потребував допомоги саме від відповідача, а той, в свою чергу, мав можливість надати допомогу, однак не вчиняв необхідних дій, відповідач мав можливість, але умисно ухилявся від виконання обов`язку утримання спадкодавця. Таким чином, вина відповідача, що виразилась в ухиленні від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю підтверджується наступними доказами: відповідач дієздатний, не хворів, працював, мав матеріальний дохід; відповідач усвідомлював свій обов`язок, мав можливість провідувати батька, підтримувати батька морально, допомагати батькові матеріально, але не вчиняв жодних необхідних дій (пояснення свідків). В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності в порядку спадкування на частку батька за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила ухвалити рішення, яким усунути її брата [PERSON] від права на спадкування після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, не погодився з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними, просив розглянути справу по закону за наявними матеріалами і в задоволені позову відмовити. Представники третіх осіб Першої дніпровської державної нотаріальної контори і приватного нотаріуса ДМНО Красоти Т.О. в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в зверненні до суду просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і слухати справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб або їх представників згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому\~засіданні встановлено,\~що дійсно\~згідно свідоцтва\~про народження\~позивач [PERSON] , 1975 року народження, є донькою [PERSON] , 1945 року народження, та [PERSON] . [PERSON] хворів та [INFO] помер (копія свідоцтва про смерть надана). 03 лютого 2014 року рішенням Жовтневого районного м. Дніпропетровська шлюб між батьками сторін було розірвано, але і після цього батько проживав разом з матір`ю в одній квартирі. Квартира, в якій проживає позивачка на теперішній час з мамою, під час шлюбу була приватизована батьками та позивачкою відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 липня 1997 року та належить на праві спільної сумісної власності: матері позивача - [PERSON] , 1945 року народження, батькові позивача - [PERSON] (помер), позивачу - [PERSON] . За час шлюбу у батьків в 1965 році народився син - [PERSON] , тобто рідний брат позивачки (відповідач). Після смерті їх з відповідачем батька, відкрилася спадщина, яка складається з частини квартири [ADDRESS] . В передбачений законом строк, після смерті батька позивачка, як спадкоємець першої черги, звернулась із заявою про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори. Відповідач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красоти Тетяни Олександрівни (треті особи). На думку позивача, відповідач повинен бути усунений від права на спадкування, оскільки за життя батька, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, відповідач ухилявся від надання батькові допомоги. Крім того, у зв`язку з сімейними обставинами, вона з 1997 року жила за межами України, має сім`ю, тому весь час з 1997 року по день смерті батька я допомогла батькові матеріально, що підтверджується платіжними документами та поясненнями свідків. Але їх батько потребував допомоги саме від свого сина - відповідача, а той, в свою чергу, мав можливість надати допомогу, однак не вчиняв необхідних дій. Потреба нашого батька у спілкуванні з сином підтверджується тим, що батько хворів та жив в квартирі з матір`ю, з якою розлучив шлюб та не спілкувався. Їх батько перед смертю перебував у безпорадному стані, який зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою, тому не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування саме від відповідача. Позивачка стверджує, що вона, не маючи можливості за сімейних обставин бути поруч з батьком, допомогла батькові матеріально та вважала, що батько за гроші, які вона йому відправляла оплатить собі нагляд, але батько чекав сина та так і не витратив кошти які дочка йому направляла. Саме вона замовила облаштування пам`ятника на могилі батька. Всі викладені факти у своїй сукупності, на її думку, є підставою для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті їх батька, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України. Крім того, відповідач, на думку позивача, мав фізичну та матеріальну можливість надати допомогу батькові, однак не вчинив необхідних дій, на думку позивача тому, що починаючи з 1984 року відповідач повністю припинив спілкуватись з батьком, матір`ю та з нею. Доказом припинення спілкування відповідача з матір`ю та батьком є той факт, що відповідач не поставивши батьків до відому змінив навіть своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Їх батько потребував допомоги саме від відповідача, а той, в свою чергу, мав можливість надати допомогу, однак не вчиняв необхідних дій, відповідач мав можливість, але умисно ухилявся від виконання обов`язку утримання спадкодавця. Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності умов, а Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. При цьому, за позицією Верховного Суду, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини (постанова від 30 серпня 2019 року у справі № 589/3209/16-ц, постанова від 22 жовтня 2018 року у справі № 644/7044/15-ц). У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, як стверджує позивачка, вина відповідача, що виразилась в ухиленні від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю підтверджується наступними доказами: відповідач дієздатний, не хворів, працював, мав матеріальний дохід; відповідач усвідомлював свій обов`язок, мав можливість провідувати батька, підтримувати батька морально, допомагати батькові матеріально, але не вчиняв жодних необхідних дій (пояснення свідків). Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності в порядку спадкування на частку батька за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що дійсно позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] хворів та [INFO] помер. 03 лютого 2014 року рішенням Жовтневого районного м. Дніпропетровська шлюб між батьками сторін було розірвано, але і після цього, як стверджує позивачка, її батько проживав разом з матір`ю в одній квартирі. Квартира, в якій проживає позивачка на теперішній час з мамою, під час шлюбу була приватизована батьками та позивачкою відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 липня 1997 року та належить на праві спільної сумісної власності: матері позивача - [PERSON] , 1945 року народження, батькові позивача - [PERSON] (помер), позивачу - [PERSON] . За час шлюбу у батьків в 1965 році народився син - [PERSON] , тобто рідний брат позивачки (відповідач). Після смерті їх з відповідачем батька, відкрилася спадщина, яка складається з частини квартири [ADDRESS] . За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою. Статтею 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В передбачений законом строк, після смерті батька позивачка, як спадкоємець першої черги, звернулась із заявою про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори. Відповідач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красоти Тетяни Олександрівни. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємні за законом одержують право на спадкування почергово, а у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На думку позивача, відповідач повинен бути усунений від права на спадкування, оскільки за життя батька, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, відповідач ухилявся від надання батькові допомоги. Так, [PERSON] звернулася із вищевказаним позовом до суду, в обґрунтування якого посилається на те, що її батьком є [PERSON] , який хворів та помер [INFO] . Після смерті батька відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS] . Вона звернулася в установлений законом строк, після смерті батька із заявою про прийняття спадщини до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори. Відповідач (її брат) звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса ДМНО Красота Т.О.. Вважає, що відповідач повинен бути усунений від права на спадкування, оскільки за життя батька, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, відповідач ухилявся від надання батькові допомоги. Позивачка за сімейними обставинами, з 1997 року проживала за межами України, і весь час с 1997 року і по день смерті батька вона допомагала батькові матеріально, відправляла гроші, що можуть підтвердити свідки і що є підставою у відповідності до вимог ст. 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування. Однак з такими обґрунтуваннями позивача погодитися неможливо, так як в обґрунтування своїх вимог позивачка не надала належних, беззаперечних доказів, що спадкодавець [PERSON] хворів на тяжку хворобу і у зв`язку із цим потребував стороннього догляду і допомоги, а саме медичні виписки, довідки, висновки лікарів, тощо, щоб давало б підстави усувати іншого спадкоємця, відповідача [PERSON] від права на спадкування на частину спадкового майна. Не надано позивачем до позову також доказів, які б підтверджували той факт, що спадкодавець потребував додаткового матеріального утримання з боку інших осіб, або безпосередньо звертався до відповідача із таким проханням. Зокрема, сама позивачка не була біля батька за життя, так як мешкає за межами України, за ним не піклувалася та навіть коли батько помер, то вона його не поховала. Натомість організацією поховання батька займався відповідач, що підтверджується свідоцтвом про поховання серії [NUMBER] від 11 грудня 2018 року. Так, згідно з ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Проте застосування вказаної норми можливе лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини. Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. У відповідності до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. \~ \~ \~ \~ У відповідності до висновку Верховного суду у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 390/1635/15-ц, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Разом з тим, жодним доказом не доведено умисного ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю та наявності потреби [PERSON] у допомозі саме з боку [PERSON] , або що спадкодавець взагалі звертався до відповідача із будь-якими претензіями, у тому числі про надання будь-якої допомоги, стягнення аліментів, тощо. У справі-№ 727/3905/16-ц Верховний Суд зазначив, що правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги: при можливості її надання спадкодавцю; який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу; існує потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Проте позивачкою не надано доказів ухилення з боку відповідача від надання допомоги спадкодавцю, оскільки її посилання лише на покази свідків, відповідно до приписів частини п`ятої статті 1224 ЦК України, не можуть бути підставою для усунення від права на спадкування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 325/314/18 (провадження № 61-4100св19). Крім того, показів свідків для даної категорії справ не достатньо, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч. І ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За ст. 81 ЦПК (ч. 1) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що усунення від спадкування, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , треті особи Перша дніпровська державна нотаріальна контора і приватний нотаріус Красота Т.О. про усунення від права спадкування за законом відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження вході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed