Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

[PERSON] (далі позивач), діючи через свого представника [PERSON], звернувся до суду з позовом до Шептаківської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданих на імя його баби [PERSON], яка померла 03 січня 1996 року, та визнання права на земельну частку (пай), яка належала його бабі за життя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що після смерті його баби спадщина останньої, до складу якої входить вказане вище право на земельну частку (пай), була прийнята його матірю [PERSON]. 15 липня 2001 року остання також померла. Він належним чином прийняв спадщину своєї матері, до складу якої увійшло й право на земельну частку (пай), успадковане останньою після [PERSON] Вже після смерті баби на імя останньої, як особи, якій належало право на земельну частку (пай), було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЧН №006088 від 31 березня 2003 року. Оскільки державнй акт виданий у порушення вимог законодавства після смерті [PERSON], це призвело до порушення його прав на спадкування майна, яке входить до спадкової маси [PERSON], а саме права на земельну частку (пай). Відповідно позивач просить визнати зазначений вище державний акт недійсним та визнати за ним в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), яке належало [PERSON] У судове засідання позивач та його представник не зявилися, при цьому представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю і просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився при цьому подав заяву в якій міститься клопотання про розгляд справи без його участі та зазначено про визнання позову. Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, 03 січня 1996 року в с. Шептаки Новгород-Сіверського району Чернігівської області померла [PERSON] (а.с. 8). Ще за життя [PERSON], згідно розпорядження Новгород-Сіверської районної ради народних депутатів від 15 серпня 1995 року, землю КСП «Ім. Мічуріна», що розташована на території Шептаківської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, було передано в колективну власність членів вказаного підприємства для сільськогосподарського виробництва, на підтвердження чого видано державний акт на право колективної власності на землю серії ЧН №000109, який зареєстровано в книзі записів державних актів 01 грудня 1995 року за №1 (а.с. 12). До списку членів КСП «Ім. Мічуріна», який додавався до вказаного вище державного акту, було включено [PERSON] (а.с. 11, 13). У подальшому членам КСП «Ім. Мічуріна», включеним до вказаного списку, було видано сертифікати на право на земельну частку (пай) розміром 6,83 умовних кадастрових гектарів кожна. При цьому згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) на імя [PERSON], як члена КСП «Ім. Мічуріна», сетрифікат на право на земельну частку (пай) не видавався (а.с. 11). Відповідно до пункту 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року №720/95 (далі Указ Президента України №720/95) право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. З викладеного вище висновується, що [PERSON], як члена колишнього КСП «Ім. Мічуріна», за життя набула право на земельну частку (пай) за рахунок земель зазначеного сільськогосподарського підприємства розміром 6,83 умовних кадастрових гектарів. Після смерті [PERSON] спадщина останньої, до складу якої входить також і вказане вище право на земельну частку (пай) розміром 6,83 умовних кадастрових гектарів, відповідно до вимог статей 529, 548, 549 Цивільного кодексу УРСР (далі ЦК УРСР) була прийнята її донькою [PERSON] (а.с. 7), яка фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Шептаківської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області від 20 червня 2017 року (а.с. 10), водночас відомості про інших спадкоємців [PERSON] відсутні. 15 липня 2001 року [PERSON] померла в с. Шептаки Новгород-Сіверського району Чернігівської області (а.с. 9). Позивач є сином [PERSON] (а.с. 7). Він належним чином прийняв спадщину своєї матері та є її єдиним спадкоємцем, що підтверджується довідкою Семенівської районної деражвної нотаріальної контори (а.с. 14). Отже, в силу положень статей 529, 548, 549 Цивільного кодексу УРСР (далі ЦК УРСР) спадщина [PERSON], до складу якої входить право на земельну частку (пай), успадковане нею після [PERSON], перейшла до позивача. При цьому вже після смерті [PERSON] на імя останньої, на підставі розпорядження голови Новгород-Сіверської районної державної адміністрації №264 від 27 серпня 2002 року, було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧН №006088 від 31 березня 2003 року на земельну ділянку площею 3,49 га, розташовану на території Шептаківської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області (а.с. 15). Відповідно до частини другої статті 9 ЦК УРСР (в редакції на день виникнення спірних правовідносин) правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Згідно зі статтею 10 ЦК УРСР, в якій розкрито зміст правоздатності громадян, громадяни, серед іншого, можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно. Частиною першою статті 125 Земельного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частиною першою статті 126 Земельного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин) було визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Враховуючи наведені вище законодавчі положення суд приходить до висновку, що видача Новгород-Сіверською районною державною адміністрацією Чернігівської області на імя [PERSON], після смерті останньої, державного акту про право приватної власності на землю була здійснена в порушення вимог цивільного законодавства України, оскільки після смерті особа не може набувати право власності на майно, зокрема й на земельні ділянки. Як вбачається, вказаний вище державний акт був виданй на імя [PERSON] як особи, що мала право на земельну частку (пай) за рахунок земель колишнього КСП «Ім. Мічуріна» і його видача унеможливила отримання в порядку спадкування права на відповідну земельну частку (пай), тобто призвела до порушення прав позивача. За таких обставин суд вважає за необхідне захистити права позивача, визнавши недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий на імя [PERSON] Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року №899-ІV, право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно частини другої статті 2 вказаного Закону одним із документів, що посвідчують право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Оскільки позивач набув у порядку спадкування за законом після своєї матері [PERSON] право на земельну частку (пай), яке було свого часу успадковане нею після [PERSON]Я, однак дане право позивача не визнається, суд приходить до висновку про необхідність визнання за позивачем відповідного право. Отже, позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved