Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

[PERSON] 26 грудня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.02.1997 року. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , його частку квартири успадкував [PERSON] 27.11.2017 року згідно договору дарування 2/3 частини квартири були подаровані [PERSON] . Позивачем було виявлено відсутність свідоцтва про право власності на житло від 27.02.1997 року, у зв`язку з чим він звернувся до Управління житлового господарства Дніпровської міської ради з приводу оформлення дублікату свідоцтва про право власності на квартиру замість втраченого, однак йому було рекомендовано звернутись до КП «ДМБТІ» ДОР. Звернувшись до КП «ДМБТІ» ДОР позивачем було отримано відмову в оформленні дублікату. Позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло від 27.02.1997 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, натомість його представник - адвокат Сорока Т.В. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Представник відповідача Дніпровської міської ради письмово просила відмовити у позові. У відзиві на позов посилалась на те, що відсутні підстави для повторного визнання за позивачем права власності на спірну квартиру. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на справі спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.02.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 27.02.1997 року № 6/774-97, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» у реєстрову книгу за № 183п-95 (а.с. 6). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.06.2019 року, право власності на 2/3 частини вищезазначеної квартири зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 27.11.2017 року державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим № 2-769. Оригінал свідоцтва про право власності на житло від 27.02.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 27.02.1997 року № 6/774-97, було втрачено. Позивач звертався до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з приводу видачі йому дублікату вищезазначеного свідоцтва, однак йому було відмовлено (а.с. 13). За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У п. 17 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У п. 37 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. За наявності належних доказів щодо втрати оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно та неможливості отримання його дублікату у встановленому Законом поряду,

Outcome: approved