Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

[PERSON] 01 вересня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про захист прав споживача, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії по відновленню газопостачання, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові і з представником в ході судового засідання посилалися на те, що [PERSON] належить незавершений будівництвом житловий будинок [ADDRESS] , де він і мешкає зі своєю родиною; казаний будинок підключений до системи газопостачання і з позивачем укладено договір та відкрито особовий рахунок і позивач користувався послугами газопостачання. 22 січня 2020 року коли його не було вдома представники відповідача без попереджень приїхали до його будинку і самовільно, всупереч закону, опломбували кран в газопостачальній трубі коло його будинку, фактично позбавивши його користування газом. Зі слів казаних представників таке відключення відбулося через заборгованість. Але заборгованості в позивача немає, його про це ніхто не попереджав, дії відповідача були протиправними. Позивач вважає вказане неправомірним, порушуючим його права як споживача, вказане відповідачем не відповідає дійсності і не доведено, йому завдані збитки. У зв`язку із зазначеним позивач просив визнати дії відповідача по проведенню відключення його будинку від мережі газопостачання неправомірними і зобов`язати відповідача відновити вказане газопостачання, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» в судове засідання з заявленими позовними вимогами не згодні, надали відзив на позов, де вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили винести рішення за наявними матеріалами справи по закону про відмову в задоволенні позову без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного представника відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, свідка, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в загальному порядку в судовому засіданні з викликом сторін. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] належить незавершений будівництвом житловий будинок [ADDRESS] , де він і мешкає зі своєю родиною; вказаний будинок підключений до системи газопостачання і з позивачем укладено договір та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] і позивач користувався послугами газопостачання. 22 січня 2020 року коли його не було вдома представники відповідача без попереджень приїхали до його будинку і самовільно, всупереч закону, опломбували кран в газопостачальній трубі коло його будинку, фактично позбавивши його користування газом. 22 січня 2020 року представники відповідача АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» - Солонянської дільниці Кам`янського відділення АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» приїхали до вказаного будинку позивача і опломбували кран в газопостачальній трубі коло цього будинку. Зі слів казаних представників таке відключення відбулося через заборгованість позивача по сплаті послуг газопостачання до його будинку. Але заборгованості в позивача, як він стверджує, немає, його про це ніхто не попереджав. Позивач вважає вказане неправомірним, порушуючим його права як споживача, вказане відповідачем не відповідає дійсності і не доведено, йому завдані збитки. Звернувся до відповідача з питанням відновлення газопостачання, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений звертатися до суду з цим позовом. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору на постачання газу та постанови № 59 Кабінету Міністрів України «Про забезпечення дисципліни розрахунків за природний газ, теплову і електричну енергію» від 17 жовтня 2000 року споживач зобов`язаний вносити своєчасно і в повному розмірі плату за надані послуги по теплопостачанню. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх сімей. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно до ч. 1 ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. З договору та пояснень причетних осіб, доданих документів встановлено, що електрична енергія відповідачами використовується, сплати за спожиту електроенергію від відповідачів немає, відповідальність за це несуть відповідачі. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] є побутовим споживачем послуги з газопостачання за об`єктом споживання природного газу будинку [ADDRESS] , послуга з якого надається товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (постачальник природного газу - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу в Дніпропетровській області). Відповідно, він є споживачем послуги з розподілу природного газу, яка надається Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз». Особовий рахунок споживача [NUMBER] . Відносини, які виникають між постачальником та споживачами, з урахуванням їх взаємовідносин з Оператором газорозподільної системи, поміж інших нормативно-правових актів України регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2496. Станом на 21 серпня 2019 року за наслідками споживання природного газу та за відсутності сплати вартості спожитого газу на особовому рахунку споживача обліковувалась заборгованість перед постачальником - ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» зі сплати за спожитий природній газ. Відповідно до п. 29 Правил постачання побутовий споживач є відповідальним за несвоєчасне та/або не в повному обсязі внесення плати за надані послуги з газопостачання. Відповідно до п. 21 Правил постачання, якщо побутовий споживач не здійснив оплату за спожитий природний газ протягом десяти днів після строку, визначеного договором постачання природного газу, постачальник має право, з урахуванням положень пункту 19 цього розділу, здійснити заходи з припинення постачання природного газу споживачу шляхом направлення споживачу письмового повідомлення (з відміткою про вручення) з вимогою самостійно припинити споживання природного газу за рахунок перекриття запірного пристрою перед газовим приладом та допустити представника постачальника за пред`явленням службового посвідчення на об`єкт для пломбування запірних пристроїв, що має здійснюватися з дотриманням техніки безпеки. При цьому в повідомленні про припинення споживання природного газу постачальник має зазначити підстави та дату припинення газоспоживання, яка не може бути раніше ніж через три дні після дати отримання повідомлення. Постачальник має право здійснити заходи з припинення газопостачання споживачу через залучення до цих робіт Оператора ГРМ. Для цього постачальником має бути укладений з Оператором ГРМ договір на виконання робіт, пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання споживачам (договір не вимагається у передбачених цими Правилами випадках припинення газопостачання, ініційованих через інформаційну платформу Оператора ГТС). За необхідності здійснення заходів з обмеження чи припинення газопостачання споживачу Оператором ГРМ (крім передбачених цими Правилами випадків припинення газопостачання, ініційованих через інформаційну платформу Оператора ГТС) постачальник надсилає Оператору ГРМ відповідне письмове повідомлення (з позначкою про вручення) про необхідність здійснення ним заходів з припинення/обмеження розподілу природного газу споживачу, копію якого надсилає споживачу (з позначкою про вручення), в якому повинен зазначити підстави припинення, дату та час, коли необхідно припинити розподіл природного газу на об`єкт споживача. У такому разі Оператор ГРМ відповідно до умов укладеного договору на виконання робіт, пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання, здійснює в установленому порядку припинення розподілу природного газу на об`єкт споживача, після чого повідомляє про це постачальника. Згідно пункту 1 глави 7 розділу VI Кодексу Газорозподільних Систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2494 від 30 вересня 2015 року (Кодекс ГРС) Оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання на об`єкт споживача (у тому числі, побутового споживача) з дотриманням Правил безпеки систем газопостачання затверджених Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15 травня 2015 року № 285 (ПБСГ) та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу у випадку, зокрема, подання споживачем або його постачальником (який уклав з Оператором ГРМ договір на виконання робіт, пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання споживачам) письмової заяви про припинення газопостачання. На підставі викладених положень законодавства та доручення постачальника на припинення газопостачання побутовим споживачам за № 49703- 8622-0619 від 14 червня 2019 року, 21 серпня 2019 року АТ «Дніпропетровськгаз» як Оператор ГРМ, припинив газопостачання (розподіл природного газу) за об`єктом споживача [PERSON] (будинку [ADDRESS] ) шляхом опломбування крану на вводі газової труби, про що було складено акт від 21 серпня 2019 року № 3599. При цьому, АТ «Дніпропетровськгаз», як Оператор ГРМ, в свою чергу відповідно до глави 7 розділу VI Кодексу ГРС 06 серпня 2019 року попередив споживача про припинення газопостачання (розподілу природного газу) шляхом направлення споживачу поштою (рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення) повідомлення про припинення газопостачання. Саме припинення газопостачання (розподіл природного газу), яке відбулося 21 серпня 2019 року до домоволодіння позивача, ним не оскаржувалося ні в судовому ні в адміністративному порядку. В подальшому, працівниками АТ «Дніпропетровськгаз» під час перевірки адрес побутових споживачів, яким раніше припинили газопостачання, було виявлено, що станом на 24 грудня 2019 року в домоволодінні позивача було здійснено несанкціоноване відновлення газоспоживання (шляхом зняття встановленої 21 серпня 2019 року пломби) на крані будинку № 14 по вул. Молодіжній в смт. Солоне, що зафіксовано актом про порушення № 3883 від 24 грудня 2019 року. Пунктом 5 глави 7 розділу VI Кодексу ГРС встановлено, що при несанкціонованому відновленні газоспоживання (розподілу природного газу), відмові представникам Оператора ГРМ в доступі до об`єкта споживача для припинення газопостачання (розподілу природного газу), у тому числі для локалізації чи ліквідації аварійної ситуації, а також після закінчення (розірвання) договору розподілу природного газу, Оператор. ГРМ може здійснити припинення газопостачання. 26 грудня 2019 року до домоволодіння позивача прибули працівники АТ «Дніпропетровськгаз» для усунення виявленого 24 грудня 2019 року порушення (несанкціонованого відновлення газоспоживання) шляхом припинення газопостачання, однак син позивача перешкоджав працівникам у виконанні службових обов`язків та не допустив їх до газового крану для припинення газопостачання шляхом опломбування. Даний факт зафіксований актом про не допуск № 4176 від 26 грудня 2019 року. 14 січня 2020 року до домоволодіння позивача ще раз прибули працівники АТ «Дніпропетровськгаз» для усунення порушення шляхом припинення газопостачання, однак син позивача знову перешкоджав працівникам у виконанні службових обов`язків та не допустив їх до газового крану для припинення газопостачання шляхом опломбування. Даний факт зафіксований актом про не допуск № 4189 від 14 січня 2020 року. Відповідно до пункту 5 глави 5 розділу III Кодексу ГРС Оператор ГРМ має право безперешкодного та безкоштовного доступу до земельних ділянок та інших об`єктів всіх форм власності, на яких розташована газорозподільна система, для виконання службових обов`язків, передбачених законодавством. Разом з цим, відповідно до пункту 2 глави 7 розділу VI Кодексу ГРС, споживач зобов`язаний допустити Оператора ГРМ на власні об`єкти та не протидіяти їм при здійсненні заходів з припинення (обмеження) розподілу природного газу. 22 січня 2020 року працівниками АТ «Дніпропетровськгаз», під час чергового відвідування домоволодіння позивача було припинено газопостачання (розподіл природного газу) шляхом повторного опломбування крану на вводі газової труби про що складено акт на відключення № 4214 від 22 січня 2020 року. Проте, відповідно до п. 23 та п. 24 Правил постачання припинення газопостачання не звільняє побутового споживача від обов`язку сплатити заборгованість за фактично спожитий природний газ, а відновлення газопостачання споживачу здійснюється за умови оплати простроченої заборгованості за природний газ за договором або складання між постачальником та споживачем графіка погашення заборгованості та відшкодування витрат постачальника на припинення та відновлення газопостачання. Матеріали справи не містять доказів сплати заборгованості позивачем постачальнику за спожитий природний газ в сумі 12 230.55 грн. (довідка № 1-30 від 30 січня 2020 року), крім того АТ «Дніпропетровськгаз», як Оператор ГРМ, не отримувало відповідного повідомлення від постачальника про відновлення газопостачання за адресою позивача. Отже, станом на день розгляду справи заборгованість [PERSON] перед постачальником за спожитий природний газ становить 12 230.55 гри., що підтверджується довідкою ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» № 1-30 від 30 січня 2020 року. Крім того, вимога позивача - «про визнання неправомірними дій АТ «Дніпропетровськгаз» по відключенню 22 січня 2020 року будинку [ADDRESS] від газових мереж» не відповідає способам захисту порушеного права, які визначені ст.16 Цивільного Кодексу України з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка поцінує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Позовна заява [PERSON] на обґрунтування позовних вимог має посилання на Правила постачання природного газу, затвердженими Постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2496. Однак, цитати з цих Правил постачання, наведені на другій сторінці позову та на третій сторінці позову стосуються питань постачання природного газу споживачам, що є не побутовими (Розділ II Правил постачання). Але позивач у справі [PERSON] є саме побутовим споживачем, що підтверджується обставинами спору, матеріалами справи та особисто позивачем не заперечується. Також в позові позивачем наведено посилання на пункти 1,17,18 розділу III Правил постачання. Однак, по-перше - наведене цитування стосується редакції Правил постачання станом на 12 жовтня 2019 року (з урахуванням змін, внесених Постановою НКРЕКП від 07 жовтня 2019 року № 2081, без врахування актуальних змін внесених Постановою НКРЕКП від 10 червня 2020 року № 1080); по друге-це цитування стосується дій постачальника природного газу при ініціюванні заходів з припинення газопостачання побутовому споживачу. Між тим, згідно з положеннями постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних №790 від 13 березня 2015 року, № 1587 від 21 травня 2015 року та № 2249 від 01 вересня 2015 року, АТ «Дніпропетровськгаз» з 01 липня 2015 року не здійснює постачання природного газу споживачам всіх категорій, а проводить діяльність лише з розподілу природного газу. Постановою НКРЕКП № 1588 від 21 травня 2015 року, з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19 жовтня 2018 року, на сьогодні постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям на території м. Дніпро та Дніпропетровської області є ТОВ «Дніпропетровськгаз збут». Аналізуючи позовну заяву [PERSON] в цілому спірна ситуація з припиненням газопостачання позивачу виникла виключно внаслідок порушення ним законодавства та договірних відносин з постачальником природного газу, яка знаходить вираження в частині несплати позивачем в повному обсязі вартості спожитого газу, та, як наслідок, виникнення значної заборгованості за отриману послугу газопостачання. Так, як підтверджується матеріалами справи заборгованість позивача становить 12 230.55 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» № 1-30 від 30 січня 2020 року, та не спростовується самим позивачем. Між тим, позивач не має наміру сплачувати існуючу заборгованість про що видно з його пояснень позову - мовою оригіналу - «Змушений звернутися до суду бо вирішити дане питання, а саме захистити мої права як споживача, у досудовому порядку не має можливості. Тобто якщо я навіть сплачу заборгованість (!) то буду змушений платити за відновлення газопостачання, що за даних обставин є недопустимим», та всупереч положенням законодавства, без погашення існуючої заборгованості перед постачальником природного газу, за допомогою судового рішення бажає отримати відновлення газопостачання за рахунок відповідача у справі. Про ігнорування обов`язків позивача, як споживача, в частині виконання зобов`язань перед постачальником (своєчасна передача показників газового лічильника щодо об`єму спожитого природного газу, своєчасна та в повному обсязі сплата вартості спожитого природного газу) свідчить і прописані в позові припущення як то - мовою оригіналу - «...що у разі вчасного отримання повідомлення я міг би або сплатити борг, або звернутися з відповідною заявою про його реструктуризацію». Твердження позивача про те що припинення газопостачання до його домоволодіння відбувалося протиправно, з огляду на ту обставину що він не отримував від АТ «Дніпропетровськгаз» - «довідки про розмір заборгованості за спожитий газ» а також «повідомлення про відключення від газопостачання із зазначенням відповідних підстав» спростовуються положеннями чинного законодавства України та фактичними обставинами справи. Так, Правилами постачання природного газу, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2496 не передбачено обов`язок, для оператора газорозподільної системи, яким за ліцензованим видом діяльності є АТ «Дніпропетровськгаз» формувати та направляти споживачам «довідки про розмір заборгованості за спожитий газ». Крім того, як вбачається зі змісту Правил постачання в цілому, всі питання які цікавлять споживача щодо визначення зобов`язання зі сплати вартості спожитого природного газу та, відповідно, і заборгованості за спожитий газ (в разі не виконання такого зобов`язання) він має владнати саме з постачальником природного газу. З 2015 року АТ «Дніпропетровськгаз» не надає послуги з постачання природного газу споживачам, а отже не є «постачальникові природного газу» відповідно до значення терміну наведеного в п. 5 Правил постачання зокрема та п. 27 ч. І ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» від 09 квітня 2015 року № 329-УІІІ в цілому. Не відповідає дійсності і аргумент позивача про те що АТ «Дніпропетровськгаз» не направляло на його адресу повідомлення про відключення від газопостачання, оскільки матеріали судової справи містять копію повідомлення про припинення газопостачання від 06 серпня 2019 року, яким відповідач у справі попередив споживача про майбутнє припинення газопостачання (розподілу природного газу), шляхом направлення повідомлення споживачу поштою (рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення). Повідомлення було направлено АТ «Дніпропетровськгаз», як Оператором газорозподільної системи, відповідно до глави 7 розділу VI Кодексу Газорозподільних систем. Як вбачається зі змісту поштового «повідомлення про вручення» це повідомлення повернулося на адресу АТ «Дніпропетровськгаз» через сплив терміну зберігання в поштовому відділенні позивача. Суперечить обставинам справи і не підтверджується доказами аргумент позивача про те, що він користуючись газом сплачував за спожиті послуги, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати поточних платежів, або заборгованості за спожитий газ а навпаки, містять копію довідки №1-30 від 30 січня 2020 року (довідка надана суду позивачем в якості додатка до позову), відповідно до якої заборгованість [PERSON] , перед свої постачальником природного газу становить 12 230.55 грн.. Між тим, як зазначено представником АТ «Дніпропетровськгаз» в відзиві на позов, відповідно до п. 23 та п. 24 Правил постачання, припинення газопостачання не звільняє побутового споживача від обов`язку сплатити заборгованість за фактично спожитий природний газ, а відновлення газопостачання споживачу здійснюється за умови оплати простроченої заборгованості за природний газ за договором або складання між постачальником та споживачем графіка погашення заборгованості та відшкодування витрат постачальника на припинення та відновлення газопостачання. Наявністю в матеріалах справи копії довідки № 1-30 від 30 січня 2020 року одночасно спростовуються і аргумент позивача про те, що в матеріалах справи відсутній «підписаний сторонами акт звірки взаєморозрахунків», виключно з якого, на думку позивача, можливо вбачити заборгованість у розмірі 12 230.55 грн.. Також, позивач зважаючи на відсутність такого «підписаного сторонами акту звірки взаєморозрахунків» не вказує, які саме ним вживалися ініціативи, заходи для проведення такої звірки взаєморозрахунків за спожитий природний газ зі своїм постачальником та підписання між сторонами відповідного акту звірки. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові в частині їх не обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про захист прав споживача, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії по відновленню газопостачання відмовити, судові витрати слід віднести за рахунок держави. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed