Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 23.12.2020 року звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до КНП «Міська лікарня № 1» Краматорської міської ради про стягнення середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати, належної звільненому працівникові, у строки зазначені в ст.116 КЗпП, по день фактичного розрахунку. \~ \~ \~ \~Позов обгрунтувала наступним. В період часу з 10.08.1993 року по 30.11.2018 року вона працювала в КМУ «Міська лікарня № 1 м.Краматорська» на посаді акушерки акушерсько-обсерваційного відділення пологового будинку. 28.12.2018 року вказана установа була перетворена в КНП «Міська лікарня № 1» Краматорської міської ради. 30.11.2018 року вона була звільнена на підставі наказу № 173-к від 28.11.2018 року в порядку п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку з переведенням на роботу до іншої лікувальної установи. \~ \~ \~ \~При звільненні відповідач не провів із нею остаточного розрахунку та не виплатив заробітну плату у розмірі 1354,59 грн. Вказана заборгованість виникла за період роботи з 07.05.2018 року по 30.11.2018 року та складалася із: заборгованості по заробітній платі за сумісництвом в розмірі 1238,69 грн.; заборгованості по заробітній платі за основним місцем роботи у розмірі 115,90 грн. \~ \~ \~ \~Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17.12.2019 року у справі 234/11979/19 її позовні вимоги про стягнення недоотриманої заробітної плати були задоволені. На її користь стягнуті з відповідача грошові кошти в повному обсязі - в сумі 1354,59 грн. \~ \~ \~ \~Постановою Донецького апеляційного суду від 02.06.2020 року спор про розмір належних їй до виплати сум був вирішений на її користь в повному обсязі. \~ \~ \~ \~22.07.2020 року позивач звернулася до ДВС із заявою про примусове виконання вказаного судового рішення. Відповідачем перерахована вказана сума 25.09.2020р. Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні 454 робочих дні (01.12.2018р. 25.09.2020р.). Середньоденна заробітна плата за вказаний період складає 227,23 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 103\~162,42 грн., витрати по сплаті судового збору. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що, на його думку, має місце недобросовісність роботодавця при проведенні остаточного розрахунку з позивачем, тому період для розрахунку середнього заробітку складає саме 454 робочих дні. Так, 21.02.2019 року позивач зверталася до відповідача з вимогою про надання документів, зокрема, первинних бухгалтерських документів щодо підстав та порядку нарахування заробітної плати та пропонувала вирішити спір у досудовому порядку. На вказане звернення позивачу було відмолено. 27.02.2019 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення невиплаченої зарплати за роботу за сумісництвом, який в подальшому був змінений і залишений без розгляду, за заявою позивача, для складання нового позову та звернення до суду. Після набрання законної сили ухвалою суду про залишення позову без розгляду, позивач вдруге звернулася з новим позовом до суду. Рішенням Краматорського міського суду від 17.12.2019 року (234/11979/19) позовні вимоги [PERSON] до КНП «Міська лікарня № 1» Краматорської міської ради задоволені частково: визнаний факт трудових відносин у зв`язку з виконанням роботи [PERSON] на посаді акушерки КНП «Міська лікарня №1» Краматорської міської Ради на умовах сумісництва, на час відпустки по догляду за дитиною до трьох років акушерки [PERSON] без укладання трудового договору в період з 07.05.2018р. по 30.11.2019, у вільний від основної роботи час з відпрацюванням 25% робочого часу; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за сумісництвом в розмірі 1238,69 грн., заборгованість по заробітній платі за основною роботою в розмірі 115,90 грн.; зобов`язано відповідача виплатити із стягнутої заборгованості по зарплаті в розмірі 1354,59 грн. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. \~ \~ \~ \~Постановою Донецького апеляційного суду від 02.06.2020 року вказане рішення змінено та виключено з резолютивної частини визнання факту трудових відносин. В іншій частині рішення залишено без змін. \~ \~ \~ \~Вважає, що своїми діями відповідач перешкоджав розгляду справи та виконанню судового рішення, зловживав своїми процесуальними правами; вводив позивача в оману щодо правильності нарахування та виплати заробітної плати, у зв`язку з чим його дії є недобросовісними і знаходяться в причинному зв`язку із спливом значного терміну затримки виплати заборгованості по заробітній платі, яка належить звільненому працівнику. Вказані обставини, на думку представника позивача, свідчать про відсутність підстав для застосування співмірності при визначенні розміру відшкодування. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Суду показала, що, 03.09.2019 року на адресу позивача був направлений лист, в якому відповідач просив її надати в бухгалтерію КНП «Міська лікарня № 1» Краматорської міської ради реквізити для виплати суми заборгованості по зарплаті. Позивачем вказаний лист був проігнорований та не надано відповідних платіжних реквізитів для перерахування даної суми. Вказані обставини, на думку представника відповідача, свідчать про навмисне ухилення від отримання відповідних сум, що призвело до штучного затягування строку з виплати заборгованості із зарплати. Рішенням Краматорського міського суду від 17.12.2019 року у справі № 234/11979/19 позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Постановою Донецького апеляційного суду від 02.06.2020 року вказане рішення суду першої інстанції було змінено та виключено з резолютивної частини визнання факту трудових відносин. Вважає, що виключення судом визнання факту трудових відносин позивача за сумісництвом, не створює для відповідача наслідків порушення норм про оплату праці за роботу за сумісництвом та не може бути визначена, як заборгованість по заробітній платі за сумісництвом. Вважає, що саме дії позивача призвели до штучного збільшення періоду затримки. В задоволенні позову просить відмовити з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача. Вислухав пояснення сторін, дослідив письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З 10.08.1993 року по 30.11.2018 року [PERSON] працювала в КМУ «Міська лікарня № 1 м.Краматорська» на посаді акушерки акушерсько-обсерваційного відділення пологового будинку. 28.12.2018 року вказана установа була перетворена в КНП «Міська лікарня № 1» Краматорської міської ради. 30.11.2018 року [PERSON] була звільнена на підставі наказу № 173-к від 28.11.2018 року в порядку п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку з переведенням на роботу до іншої лікувальної установи. На дату звільнення з позивачем не був проведений остаточний розрахунок. Рішенням Краматорського міського суду від 17.12.2019 року (справа № 234/11979/19) позовні вимоги [PERSON] до КНП «Міська лікарня № 1» Краматорської міської ради, треті особи ГУ ДФС України в Донецькій області та ГУ Держпраці у Донецькій області задоволені частково: визнаний факт трудових відносин у зв`язку з виконанням роботи [PERSON] на посаді акушерки КНП «Міська лікарня № 1» Краматорської міської ради на умовах сумісництва, на час відпустки по догляду за дитиною до трьох років акушерки [PERSON] без укладання трудового договору в період з 07.05.2018п. по 30.11.2019, у вільний від основної роботи час з відпрацюванням 25% робочого часу; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за сумісництвом в розмірі 1238,69 грн.; заборгованість по зарплаті за основною роботою в розмірі 115,90 грн.; зобов`язано відповідача виплатити із стягнутої заборгованості єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. В задоволенні позовних вимог про визнання дій відповідача неправомірними відмолено. Рішення набрало законної сили 02.06.2020 року. Постановою Донецького апеляційного суду від 02.06.2020 року у вказаній справі, рішення суду першої інстанції від 17.12.2019 року змінено виключено з резолютивної частини рішення визнання факту трудових відносин у зв`язку з виконанням роботи [PERSON] на посаді акушерки КНП «Міська лікарня № 1» Краматорської міської ради на умовах сумісництва на час відпустки по догляду за дитиною до трьох років акушерки [PERSON] без укладання трудового договору в період з 07.05.2018 року по 30.11.2019 року у вільний від основної роботи час з відпрацюванням 25% робочого часу. В іншій частині рішення залишено без змін. 22.07.2020 року державним виконавцем Краматорського МВ ДВС СМУМЮ (м.Харків) відкрито виконавче провадження ВП №62640997 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Краматорським міським судом у справі № 234/11979/19 від 24.06.2020 року про стягнення з КНП «Міська лікарня №1» Краматорської міської ради на користь [PERSON] заборгованості в сумі 1354,59 грн. Вказана сума була перерахована [PERSON] поштовим переказом 02.11.2020 року. Згідно листа Краматорського МВ ДВС від 04.11.2020р. № 17.13-110479/3, в межах даного виконавчого провадження 25.09.2020 року на депозитний рахунок відділу ДВС боржником на користь [PERSON] перераховано грошові кошти. Згідно з ч. 1\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 43 Конституції України\~гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частин 1 та 2\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює\~ст. 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у\~ст. 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100\~(надалі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата за період затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Позивачем проведений розрахунок середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати, належної звільненому працівникові, у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, по день фактичного розрахунку. Так, для обчислення врахована заробітна плата за жовтень та листопад 2018 року, за які позивачем були в повному обсязі відпрацьовані норми робочого часу. Відповідно до табулеграм по виплаті зарплати, заробітна плата за жовтень 2018 року склала 5551,59 грн., за відпрацьовану норму робочого часу за основним місцем роботи в розмірі 169,40 год та за роботу за сумісництвом 27,40 год, в загальному розмірі 196,80 год. Заробітна плата позивача за листопад 2018 року складала 9454,38 грн. за відпрацьовану норму робочого часу за основним місцем роботи 169,40 год., за роботу за сумісництвом 17,80 год., в загальному розмірі 187,20 год. Однак, до заробітної плати за листопад 2018 року нарахована компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 4015,22 грн., яка відповідно до п.п.б) п.4 глави 3 Порядку обчислення середньої зарплати, не враховується при розрахунку середнього заробітку, у зв`язку з чим для розрахунку середнього заробітку позивачем прийняті виплати у розмірі 5439,16 грн. Крім того, за рішенням суду, з відповідача за жовтень 2018 року на користь позивача стягнута заборгованість по зарплаті в розмірі 207,48 грн, за листопад 134,76 грн. Так, за розрахунками позивача, для обчислення середньої зарплати прийняті виплати позивача за останні два місяці роботи: 5551,59 грн. + 207,48 грн. + 5439,16 грн. + 134,76 грн. = 11\~332,99 грн. Згідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) за цей період. За вказаний період позивачем відпрацьовано: 196,80 год. + 187,20 год. = 384 год. Середня заробітна плата за годину складає: 11\~332,99 грн. / 384 год. = 29,51 грн. Відповідно до п.1.1 Наказу МОЗ України від 25.05.2006 року № 319 «Про затвердження норм робочого часу для працівників закладів та установ охорони здоров`я» від 09.06.2006 року № 696/12570, для посади позивача тривалість робочого часу встановлена 38,5 годин на тиждень. Таким чином тривалість робочого дня при 5-ти денному робочому тижні складається 7,7 год. Середньоденна заробітна плата складає: 29,51 грн. х 7,7 год. = 227,23 грн. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої зарплати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені середнім заробітком. В 2018 році затримка виплати заробітної плати склала 31 календарний день, із яких відповідно до встановлених норм робочого часу, 11 днів офіційні вихідні та не робочі дні (1,2,8,9,15,16,23,30 вихідні суботи та неділі, 25 грудня католицьке Різдво, 24 і 31 грудня вихідні дні за рахунок перенесення робочих днів). Таким чином для розрахунку позивачем прийнято 20 робочих днів. В 2019 році затримки виплати зарплати 365 календарних днів, з яких 11 днів святкові неробочі, 104 вихідні дні (115 неробочих днів відповідно до встановлених норм робочого часу). Для розрахунку за 2019 рік 250 робочих днів. Виплата зарплати проведена відповідачем 25.09.2020 року, таким чином в 2020 р. затримка виплати зарплати склала 269 календарних днів, з яких: 9 днів святкові неробочі, 76 днів вихідні (85 неробочих днів відповідно до встановлених норм робочого часу). Для розрахунку за вказаний період 184 робочих дні. Таким чином, за розрахунком позивача, період затримки виплати заробітної плати відповідачем складає: 20+250+184 = 454 робочих дні. Середній заробіток за вказаний період складає 103\~162,42 грн. ( 227,23 грн. х 454 дня). Суд погоджується з розрахунком середнього заробітку, проведеним позивачем, оскільки вважає його законним та обгрунтованим. Розмір середнього заробітку 103\~162,42 грн. представником відповідача не спростований. Щодо доводів представника відповідача про зменшення суми середнього заробітку, суд зазначає наступне. Так, міжнародними правовими актами, так і Конституцією України, законами України та підзаконними нормативними актами, рішеннями Конституційного Суду України урегульовано питання оплати праці та захисту прав найманих працівників. Такими актами є як міжнародні акти, які передбачають захист природніх прав людини, а саме, Загальна декларація прав людини 1948 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Енцикліка прав людини 1963 року, Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права 1966 року тощо. Можна навести і міжнародні акти, які безпосередньо стосуються регулювання заробітної плати, якими є Конвенція Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (ратифікована Україною 30 червня 1961 року), Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року (ратифікована із заявами Законом № 137-V від 14 вересня 2006 року), Конвенція Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року» (ратифікована 04 лютого 1994 року) тощо. У частині 1 Європейської соціальної хартії (переглянутій) передбачено, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає. Усі працівники мають право на справедливі умови праці. Усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей. Усі працівники мають право на захист у випадках звільнення. Усі працівники мають право на захист своїх вимог у разі банкрутства їхнього роботодавця. У статті 1 Європейської соціальної хартії передбачено ефективний захист права працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; а стаття 25 вказує, що з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист їхніх прав у разі банкрутства їхнього роботодавця, Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб права працівників, що випливають з трудових договорів або трудових відносин, гарантувалися тією чи іншою установою-гарантом або будь-яким іншим ефективним засобом захисту. У Конвенції про захист заробітної плати № 95 (ратифікована 04 лютого 1994 року) у статті 1 надано визначення заробітної плати, відповідно до мети цієї Конвенції термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. У частині другій статті 12 Конвенції закріплено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту. Тобто у міжнародних Конвенціях, які ратифіковані Україною, закріплені права найманих працівників не лише на оплату праці, але і гарантії такої оплати, її реальний, а не ефемерний, ілюзорний характер, що пов`язане з природою заробітної плати, як основного засобу існування не лише найманого працівника, але і членів його сім`ї, а відтак забезпечення нормального існування та розвитку суспільства і держави. Вимоги міжнародних Конвенцій знайшли свій розвиток і закріплення у Конституції України, яка у статті 1 проголосила Україну соціальною державою, визначила обов`язок держави щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини. Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (статті 13, 43 Конституції України). Таке ставлення до оплати праці є цілком зрозумілим, що знайшло своє пояснення і у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 52 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08 липня 2005 року № 2783-IV «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності» (далі - Закон № 2783-IV) та конституційним поданням 89 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 90 Конституції України, статті 5 Закону № 2783-IV (справа про звільнення народних депутатів України з інших посад у разі суміщення), справа № 1-5/2008 від 29 січня 2008 року, рішення 2-рп/2008, у пункті 6.1.1 якого зазначено, що у міжнародному праві вироблено систему прав людини як визначальних засад правового статусу фізичної особи. Сукупність прав, зазначених у названих документах, дістала відображення у Конституції України 1996 року. За змістом вказаних документів природні права є винятковими, невід`ємними від людини, невідчужуваними і непорушними будь-ким, зокрема державою. Право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Право на працю закладено у самій людській природі. Його має кожна людина, воно є невідчужуваним, тому самій особі належить виключне право розпоряджатися своїми здібностями до праці. Визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Такої правової позиції, зокрема щодо права на працю, яке є невідчужуваним, Конституційний Суд України дотримувався і у своїх попередніх рішеннях (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004; підпункт 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-13/2013, рішення № 8-рп/2013, у п. 2.1. зазначено, що Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини) у Рішенні. У Законі № 108/95-ВР у статті 12 зазначено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями. Відповідно до статті 1 КЗпП України цей кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи як зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності виробництва, зміцненню трудової дисципліни, що свідчить про врахування та захист інтересів роботодавців, так і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, всемірну охорону трудових прав працівників. Тобто у самому кодексі законодавець так урегулював взаємовідносини сторін трудових правовідносин, за яких враховано інтереси кожної із них. Зазначений нормативний акт уточнює і розвиває конституційне право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. А держава, у свою чергу, гарантує на рівні закріплення у Конституції України у статті 43, у тому числі, право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, захист від незаконного звільнення та право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Саме на деталізацію та гарантування дотримання вказаного конституційного положення і прийнято ряд законодавчих актів, якими є як КЗпП України, так і Закон № 108/95-ВР. Відповідно до статті 1 Закону № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. У статті 5 названого Закону суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; власники, об`єднання власників або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Згідно зі статтею 24 Закону № 108/95-ВР заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. У статті 25 цього Закону передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. У статті 115 КЗпП України вказано, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. А у статті 116 КЗпП України прямо зазначено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Негативні для підприємства, установи, організації наслідки невиконання вказаних вимог передбачені у статті 117 КЗпП України. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Тобто із системного аналізу як міжнародних нормативних актів, Конституції України, законів України, норм КЗпП України можна зробити висновок, що на виконання своїх зобов`язань у соціальній сфері Україна урегулювала питання виплати заробітної плати, а також передбачила гарантії того, що її своєчасна і у повному обсязі виплата є реальною, оскільки гарантована негативними для власника наслідками фінансового характеру у разі порушення вказаних імперативних норм. І стаття 117 КЗпП України передбачає не санкції у розумінні ЦК України за невиконання фінансового зобов`язання, а саме гарантії дотримання роботодавцем прав найманого працівника на своєчасне та у повному обсязі отримання заробітної плати. У даному випадку не працівник, а власник чи уповноважений ним орган не здійснив певних дій та не виконав свого обов`язку з оплати виконаної найманим працівником роботи. Іншого способу спонукати роботодавця до здійснення розрахунку з найманим працівником та гарантувати останньому право на отримання заробітної плати як встановлення суворих гарантій з негативними фінансовими наслідками для роботодавця законодавець не вбачав та реалізував саме у такий спосіб своє право на врегулювання спірних правовідносин. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Свої підстави позову позивач неодноразово викладав у відповідних зверненнях до суду, у жодному з яких не зазначено, що його метою є стягнення значної суми із роботодавця. Тому твердження про те, що позивач умисно не зверталася тривалий час до суду за захистом прав, є припущенням. Разом із тим відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням прямої вказівки закону щодо відсутності часового обмеження на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати та пов`язаність строку звернення про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні саме із днем фактичного розрахунку, тобто фактичного отримання колишнім працівником заборгованості із заробітної плати у повному обсязі, відсутні підстави для висновку, що у діях позивача вбачається неналежна поведінка та пов`язувати можливість зменшення розміру середнього заробітку із істотним періодом такого прострочення. Навпаки, істотний період прострочення виплати розрахункових свідчить, що роботодавець не бажає виконувати своїх зобов`язань і обмежує колишнього найманого працівника у його природніх правах. У статті 117 КЗпП України законодавець установив лише одну підставу для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме, якщо спір вирішено на користь працівника частково. Навіть при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у статті 117 КЗпП України відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У даному випадку вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, та апеляційною інстанцією рішення, в цій частині, не змінено. У постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у цивільній справі №6-113цс16 та від 23 грудня 2015 року у цивільній справі № 6-837цс15 визначено такі критерії щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між вказаними сторонами після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні були сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при розрахунку сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Такий правовий висновок Верховного Суду України повністю відповідає вимогам статті 117 КЗпП України. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні урегульовано нормами трудового права, як у КЗпП України, так і у Законі № 108/95-ВР, і не потребує додаткового застосування норм ЦК України, оскільки правова природа такого відшкодування здійснює функцію гарантування прав найманих працівників, а не санкційну за невиконання стороною своїх зобов`язань. До подібних висновків дійшов і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 28 березня 2019 року у справах № 569/12154/17 та № 569/14363/17. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз`яснив, що за\~статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14. Згідно з п.20\~Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про законність та обгрунтованість вимог позивача та необхідність їх задоволення в повному обсязі. В порядку ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1031,70 грн. На підставі викладеного, ст.\~116,\~117 КЗпП України,\~ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved