Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

[PERSON] , в особі представника - адвоката Ткача В.Д., звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних від суми боргу. В обґрунтування позову вказує, що 07.07.2018 року відповідач [PERSON] , відповідно до розписки, отримав від неї (позивачки) грошові кошти в сумі 34 000 дол. США. Також, зазначає, що, відповідно до їх з відповідачем усної домовленості, останній зобов`язався повернути їй (позивачці) кошти протягом двох років або по першій її вимозі. У вересні 2020 року вона в усній формі зверталася до відповідача про повернення позики в сумі 34 000 дол. США, однак останній кошти їй не повернув. Тому вона, 05.02.2021 року вже в письмовій формі звернулась до відповідача з вимогою повернути їй борг. Вказана вимога була отримана відповідачем [PERSON] 09.02.2021 року. Таким чином, строк повернення грошових коштів сплив 11.03.2021 року, однак, борг відповідач так і не повернув, тому, 20.03.2021 року вона вдруге звернулась до відповідача з вимогою про повернення позики, яку останній отримав 22.03.2021 року та відповідь на яку, станом на час подання до суду позовної заяви, не надав. Також зазначає, що відповідач [PERSON] , починаючи з 11.03.2021 року по 26.04.2021 року прострочив повернення грошових коштів на 47 днів, а відтак, три відсотки річних від простроченої суми боргу, а саме від суми 34 000 дол. США, що станом на 26.04.2021 року складає 948 647 грн. 60 коп., становлять 3 664 грн. 64 коп. Тому, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її - [PERSON] користь суму основного боргу в розмірі 34 000 дол. США, що на дату складання позову становить 948 647 грн. 60 коп., три відсотки річних від суми боргу в розмірі 3 664 грн. 64 коп., а також судові витрати по сплаті на правничу допомогу та судовий збір. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.05.2021 року відкрито провадження у справі та розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам наданий строк для подачі заяв по суті справи. 19.07.2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, який судом залишений без розгляду в зв`язку з пропуском строку на його подання. 17.08.2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду пояснення на позов, в яких останній вказує, що у свій час він був бізнес-партнером чоловіка позивачки - [PERSON] , а саме був директором ТзОВ «Агросенс Груп» та ТзОВ «Лан Переяслав», а [PERSON] був одним із учасників вказаних товариств, який здійснював інвестування у їхній розвиток. У жовтні 2020 року, за рішенням засновників, його (відповідача) було звільнено з посади генерального директора ТзОВ «Агросенс Груп», а згодом, 19.11.2020 року відносно ТзОВ «Агросенс Груп» було порушено справу про банкрутство. Тому вважає, що [PERSON] таким чином за його (відповідача) особистий рахунок намагається компенсувати понесені ним витрати на утримання та розвиток вказаних підприємств, які припинили свою діяльність. Також зазначає, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Вважає, що позивачка, долученими до матеріалів справи доказами, не довела наявність його (відповідача) боргового обов`язку перед нею з повернення суми коштів в розмірі 34 000 дол. США. Також вказує, що зазначені кошти в борг від позивачки він дійсно не отримував. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Ткач В.Д. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та на підставі наданих письмових доказів. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Грушевий Ю.В. просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] , оскільки надана позивачкою розписка не є борговим документом і ніяких коштів саме у борг відповідач [PERSON] від позивачки [PERSON] не отримував. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики, як основний доказ, позивачкою [PERSON] , в особі її представника - адвоката Ткача В.Д., до суду надано розписку від 07.07.2018 року, складену відповідачем [PERSON] , згідно якої останній отримав від [PERSON] кошти в сумі 34 000 дол. США. Згідно із частиною 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах (в тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно із ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Правова позиція з цього приводу викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, яка відповідно є обов`язковою для всіх судів України. Разом з тим, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи, як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Вказана правова позиція співпадає з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09.04.2021 року у справі № 554/5281/19 (провадження № 61-5156св20); від 16.06.2021 року у справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21); 14.09.2021 року у справі № 589/1350/18 (провадження № 61-8423св21). Предметом доказування у даній справі є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивачки [PERSON] про повернення їй грошових коштів, які нею були передані в відповідачу [PERSON] саме в борг. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Аналогічний висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 27.12.2019 року у справі № 641/6191/17. В даному випадку, доводи позивачки [PERSON] про те, що між нею та відповідачем [PERSON] був укладений саме договір позики, оформлений розпискою від 07.07.2018 року, і на підставі цього договору у останнього виник обов`язок повернути позивачці отримані у борг кошти, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. Сама розписка, надана позивачкою, як доказ таких зобов`язань, не підтверджує боргових зобов`язань відповідача [PERSON] перед позивачкою, оскільки з неї не вбачається, що кошти в сумі 34 000 дол. США були отримані відповідачем від позивачки саме у борг, а не на інші цілі, та що він (відповідач) зобов`язався їх повернути. Дана розписка взагалі не містить ніякої вказівки на повернення позивачці коштів. Протилежного позивачкою [PERSON] не доведено та не підтверджено належними і допустимими доказами. А тому, з урахуванням викладеного вище, доказів, якими обґрунтовується даний позов, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися позивачка та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, враховуючи відповідні позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми боргу, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed