Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

[PERSON] 11 січня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування і моральної шкоди, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 29 січня 2015 року між позивачем і відповідачем було укладено договір добровільного страхування від неспаних випадків, предметом цього договору є, в тому числі, ушкодження його здоров'я; загальна страхова сума встановлена 250000 грн., загальний страховий платіж на рік визначений в сумі 120 грн., щомісячний платіж 10 грн., строк дії договору - до 29 січня 2016 року. 13 квітня 2015 року позивача отримав вогнепальне осколкове поранення м'яких тканин лівого передпліччя, а 21 травня 2015 року - кульове поранення лівого бедра, вказані поранення підтверджуються належними довідками командирів збройних сил в зоні АТО про ці його поранення в с. Піски Донецької області. Отже, на думку позивача, наступив страховий випадок, він, зібравши документи, звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, але отримав відповідь з відмовою в такій виплаті. Йому завдана також і моральна шкода через страждання в зв'язку з вказаними пораненнями. Вважає позивач, що вказану матеріальну шкоду (страхове відшкодування) і моральну повинен відшкодовувати саме відповідач - страхова компанія - і в повному обсязі, як це і передбачено договором страхування в сумі 10% від загальної страхової суми і просив стягнути таким чином з відповідача не виплачене страхове відшкодування у вказаному ним розмірі (матеріальну шкоду) та моральну шкоду в розмірі страхового відшкодування, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» позовні вимоги не визнав, заперечував проти них повністю, пояснивши, що дійсно з позивачем було укладено договір страхування і додаткові умови до нього. Відповідно до п. 4.3. умов Договору страхування, укладеного між сторонами, до страхових випадків не відносяться та страхові відшкодування не здійснюються за пошкодження, які виникли внаслідок військових дій, маневрів та інших воєнних заходів; цивільної війни, народних хвилювань різного роду і забастовок; конфіскації, націоналізації та інших подібних заходів політичного характеру, які здійснюються на підставі розпоряджень військової або цивільної влади. На день коли настав випадок, який позивач помилково вважає страховим, на території Донецької області, у тому числі, і на території с. Піски проводилася Антитерористична операція (АТО), а отже це не є страховим випадком і під дію договору не підпадає, тому вони і не повинні сплачувати страхове відшкодування. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені і безпідставні та просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 29 січня 2015 року між позивачем і відповідачем було укладено договір добровільного страхування від неспаних випадків № СКБ8Н8-150Т2У4, предметом цього договору є, в тому числі, ушкодження його здоров'я; загальна страхова сума встановлена 250000 грн., загальний страховий платіж на рік визначений в сумі 120 грн., щомісячний платіж 10 грн., строк дії договору - до 29 січня 2016 року. 13 квітня 2015 року позивача отримав вогнепальне осколкове поранення м'яких тканин лівого передпліччя, а 21 травня 2015 року - кульове поранення лівого бедра, вказані поранення підтверджуються належними довідками командирів збройних сил в зоні АТО про ці його поранення в с. Піски Донецької області. Отже, на думку позивача, наступив страховий випадок, він, зібравши документи, звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, але отримав відповідь з відмовою в такій виплаті. Йому, як вважає позивача, завдана також і моральна шкода через страждання в зв'язку з вказаними пораненнями. Вважає позивач, що вказану матеріальну шкоду (страхове відшкодування) і моральну повинен відшкодовувати саме відповідач - страхова компанія - і в повному обсязі, як це і передбачено договором страхування в сумі 10% від загальної страхової суми, але йому було відмовлено. Виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 29 січня 2015 року між [PERSON] та ПрАТ СК «Інгосстрах» було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № СКБ8Н8-150Т2У4. Згідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Спірний договір с дійсним, укладеним із додержанням вимог законодавства з вільного волевиявлення сторін. Підписання договору позивачем визнається ним у позові. Пунктом 4.1. вказаного договору сторін визначено, що предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з життям, здоров'ям та працездатністю застрахованої особи. Відповідно до п. 6.1. цього договору страховим випадком згідно цього договору і правил страхування є наступні події, які сталися внаслідок нещасного випадку, що мав місце під час дії договору страхування та підтвердженні документами, виданими компетентними органами у встановленому законодавством порядку (медичними закладами, судом тощо). Страховими випадками вважаються: смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку та ушкодження здоров'я застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, згідно Додатку № 1 до Правил страхування (ушкодження хребта та тазу, ушкодження кінцівок, відмороження, термічні та хімічні опіки, ушкодження м'яких тканин тіла, ушкодження нервової системи, черепно-мозкова травма, ушкодження органів зору, слуху та дихання, сечовидільної та статевої системи, органів травлення, ушкодження органів серцево-судинної системи. Страхувальник зобов'язаний для вирішення питання про здійснення страхової виплати надати страховику документи, зазначені у п. 3.3. Умов страхування (п. п. 1.2.6. Умов страхування). Для отримання страхової виплати страхувальник або застрахована особа у строк не пізніше 30 робочих днів після настання страхового випадку повинні звернутися до страховика з заявою про страхову виплату та надати документи, які підтверджують факт настання страхового випадку (п. 3.2. Умов страхування). Згідно п. 3.3. Умов страхування до заяви про страхову виплату повинні додаватися такі документи, залежно від страхового випадку: договір; документи, що підтверджують факт настання страхового випадку (медична картка, виписка з історії хвороби, листок непрацездатності, довідка медичного закладу, рентгензнімки); копії ІПН та документа, що посвідчує особу одержувача страхової виплати. Медична довідка (або довідки) повинна містити в собі: ПІБ пацієнта, точний діагноз, дату звернення за медичною допомогою, тривалість лікування, підписана відповідальною особою та завірена печаткою медичного закладу. Відповідно до п. 4.1. Умов підставою для відмови страховика у здійсненні страхової виплати є, зокрема, ненадання страхувальником (застрахованою особою) документів згідно п. 3.3. Умов страхування або надання документів (медичних довідок), що не відповідають вимогам п. п. 3.3.1., 3.3.2. Умов страхування. Згідно із п. 4.2.7 Умов страхування до договору не визнаються страховими випадками травматичні ушкодження та функціональні розлади, стійка втрата застрахованою особою працездатності, смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, які відбулися в результаті військових дій, громадянських безладь, страйків, терористичних актів, впливу ядерної енергії, іонізуючого випромінювання. 25 квітня 2015 року позивач звернувся до відповідача для повідомленням останнього про страховий випадок від 13 квітня 2015 року, а саме вогнепальне осколкове поранення лівого передпліччя. На підтвердження вказаного [PERSON] надав ПрАТ СК «Інгосстрах» лише первинну медичну картку. Інших документів на підтвердження страхового випадку, у тому числі довідки № 1009 від 23 лютого 2016 року, надано не було. В результаті розгляду звернення відповідачем був складений відповідний страховий акт від 07 травня 2015 року, яким, на підставі п. п. 6.1.2. договору страхування та Додатку № 1 до Правил добровільного страхування від нещасних випадків у виплаті страхового відшкодування відмовлено, що цілком відповідає умов договору, укладеного між сторонами, та законодавству. Щодо страхової виплати за поранення, отримане [PERSON] 21 травня 2015 року, позивач до відповідача взагалі не звертався. Незрозуміло, на підставі чого позивачем зазначена сума до стягнення саме 2500 грн. (із розрахунку 10% від страхової суми). Відповідно до п. З. постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з пошкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших, негативних наслідків. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації, чого зроблено не було. Отже, чим підтверджуються вказані позивачем страждання та як вони впливають на життя позивача, який причинний зв'язок між діями ПрАТ СК «ІНГОССТРАХ» і переживаннями позивача залишається незрозумілим. В позовній заяві відсутні підтвердження факту спричинення позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями вони спричинені, відсутні факти, які підтверджують це. а також докази погіршення стану здоров'я. З чого при цьому він виходить при визначенні саме такого розміру моральної шкоди - 2500.00 грн.. також залишається незрозумілим. На день коли настав випадок, який позивач помилково вважає страховим, на території Донецької області, у тому числі, і на території с. Піски проводилася Антитерористична операція (АТО). Дана обставина підтверджуються: розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року; Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України»; Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції від 26 жовтня 2014 року. Так, відповідно до п. 16 Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», на території району, у тому числі, у с. Піски, здійснювалася антитерористична операція, яка розпочалася 13 квітня 2014 року разом із підписанням Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Відповідно до п. 19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції від 26 жовтня 2014 року, учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов'язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, а також працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення у порядку, встановленому законодавством. Відповідно ст. 990 ЦК України та ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхового відшкодування провадиться страховиком згідно умов договору страхування, ч. 1 ст. 990 ЦК України: «страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката)», ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» «здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком». «Страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування...». Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Вирішення даного спору та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням своїх договірних обов'язків саме позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за його рахунок. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi інші домовленості i зобов'язання стосовно позивача відносно завданої шкоди (крім договірних), предмета спору, а позивача не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди (страхового відшкодування) і моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed