Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

[PERSON] 09 березня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання незаконним утримання двох малолітніх дітей та забезпечення повернення дітей у державу Ізраїль, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представники в ході судового засідання посилаються на те, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]). Батьки цих дітей одружилися 11 липня 2009 року у м. Дніпропетровськ. Згодом подружжя переїхало до держави Ізраїль, де в них у м. Рехевот народилися двоє вказаних дітей. Діти зростали і навчалися у державі Ізраїль, були застраховані. Відповідач отримувала грошову допомогу на дітей. З метою покращення житлових умов позивач продав квартиру, яку він отримав від свого брата за договором дарування і де проживала його сім'я, та спільно з відповідачем уклав договір про купівлю нової квартири у новобудові, яка повинна бути переданою покупцям 31 березня 2018 року. Сім'я проживала в орендованій квартирі. 06 липня 2016 року відповідач разом з дітьми вилетіла в Україну з метою сімейного візиту на підставі дозволу позивача, зворотні квитки були придбані на 25 серпня 2016 року, проте мати (відповідач) відмовилася повернутись з дітьми до держави Ізраїль, про що повідомила позивача. Позивач відвідував свою сім'ю в Україні у вересні 2016 року з метою переконати дружину повернути дітей, однак вона відмовилася це зробити. Після повернення в державу Ізраїль позивач звернувся до посольства держави Ізраїль в Україні та посольства України в державі Ізраїль, які спрямували його до Центрального органу держави 1980 року. Позивач вказує на те, що фактично відповідачка утримує вказаних дітей, що є незаконним і суперечить інтересам дітей та порушує його права як батька цих дітей. На сьогоднішній день відповідач разом з дітьми проживає в Україні за наступною адресою: вул. Тітова, 14 а, кв. 8, м. Дніпро, 49055. 17 листопада 2016 року до Міністерства юстиції України як центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року надійшла заява позивача про повернення дітей через центральний орган держави Ізраїль. 13 грудня 2016 року відповідачем було надано письмові пояснення щодо відмови добровільно повернути дітей до держави Ізраїль. Позивач з посиланням на додані до позову докази (копії довідок про доходи, копія договору про купівлю-продаж квартири, копія договору про оренду квартири додаються) стверджує, що він ніколи не давав своєї згоди на переміщення відповідачем дітей в Україну на невизначений строк або переїзд дітей в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дітей з держави Ізраїль на Україну. Враховуючи вказане позивач вбачає, що відповідач незаконно утримує дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася [PERSON] України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та державою Ізраїль з 01 лютого 2007 року. Просили суд ухвалити рішення про визнання незаконним утримування [PERSON] на території України двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO], повернення цих двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] на територію держави Ізраїль батькові [PERSON] за адресою: [ADDRESS], в разі не виконання рішення в добровільному порядку зобовязати відповідача [PERSON], [INFO], яка проживає в [INFO] а, кв. 8 передати двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] їх батькові [PERSON], [INFO], задовольнивши позовну заяву в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, не погодився з ними та викладеними в них обставинами повністю і категорично заперечував проти задоволення позову, про що і просив винести рішення суду. Вислухавши пояснення представників позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]). Батьки цих дітей одружилися 11 липня 2009 року у м. Дніпропетровськ. Згодом подружжя переїхало до держави Ізраїль, де в них у м. Рехевот народилися двоє вказаних дітей. Діти зростали і навчалися у державі Ізраїль, були застраховані. Відповідач отримувала грошову допомогу на дітей. З метою покращення житлових умов позивач продав квартиру, яку він отримав від свого брата за договором дарування і де проживала його сім'я, та спільно з відповідачем уклав договір про купівлю нової квартири у новобудові, яка повинна бути переданою покупцям 31 березня 2018 року. Сім'я проживала в орендованій квартирі. 06 липня 2016 року відповідач разом з дітьми вилетіла в Україну з метою сімейного візиту на підставі дозволу позивача, зворотні квитки були придбані на 25 серпня 2016 року, проте мати (відповідач) відмовилася повернутись з дітьми до держави Ізраїль, про що повідомила позивача. Позивач відвідував свою сім'ю в Україні у вересні 2016 року з метою переконати дружину повернути дітей, однак вона відмовилася це зробити. Після повернення в державу Ізраїль позивач звернувся до посольства держави Ізраїль в Україні та посольства України в державі Ізраїль, які спрямували його до Центрального органу держави 1980 року. Позивач вказує на те, що фактично відповідачка утримує вказаних дітей, що є незаконним і суперечить інтересам дітей та порушує його права як батька цих дітей. На сьогоднішній день відповідач разом з дітьми проживає в Україні за наступною адресою: вул. Тітова, 14 а, кв. 8, м. Дніпро, 49055. 17 листопада 2016 року до Міністерства юстиції України як центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року надійшла заява позивача про повернення дітей через центральний орган держави Ізраїль. 13 грудня 2016 року відповідачем було надано письмові пояснення щодо відмови добровільно повернути дітей до держави Ізраїль. Позивач з посиланням на додані до позову докази (копії довідок про доходи, копія договору про купівлю-продаж квартири, копія договору про оренду квартири додаються) стверджує, що він ніколи не давав своєї згоди на переміщення відповідачем дітей в Україну на невизначений строк або переїзд дітей в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дітей з держави Ізраїль на Україну. Враховуючи вказане позивач вбачає, що відповідач незаконно утримує дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася [PERSON] України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та державою Ізраїль з 01 лютого 2007 року. Питання утримування малолітніх дітей та повернення їх батькові до держави Ізраїль, на думку позивача, не вирішене, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Судом встановлено, що сторони одружилися 11 липня 2009 року у м. Дніпропетровськ. Згодом подружжя переїхало до держави Ізраїль, де в них народилися двоє вказаних дітей. Діти зростали і навчалися у державі Ізраїль, були застраховані. Відповідач отримувала грошову допомогу на дітей. З метою покращення житлових умов позивач продав квартиру, яку він отримав від свого брата за договором дарування і де проживала його сім'я, та спільно з відповідачем уклав договір про купівлю нової квартири у новобудові, яка повинна бути переданою покупцям 31 березня 2018 року. Сім'я проживала в орендованій квартирі. 06 липня 2016 року відповідач разом з дітьми вилетіла в Україну з метою сімейного візиту на підставі дозволу позивача, зворотні квитки були придбані на 25 серпня 2016 року, проте мати (відповідач) відмовилася повернутись з дітьми до держави Ізраїль, про що повідомила позивача. Позивач відвідував свою сім'ю в Україні у вересні 2016 року з метою переконати дружину повернути дітей, однак вона відмовилася це зробити. Після повернення в державу Ізраїль позивач звернувся до посольства держави Ізраїль в Україні та посольства України в державі Ізраїль, які спрямували його до Центрального органу держави 1980 року. Позивач вказує на те, що фактично відповідачка утримує вказаних дітей, що є незаконним і суперечить інтересам дітей та порушує його права як батька цих дітей. 13 грудня 2016 року відповідачем було надано письмові пояснення щодо відмови добровільно повернути дітей до держави Ізраїль. Позивач з посиланням на додані до позову докази стверджує, що він ніколи не давав своєї згоди на переміщення відповідачем дітей в Україну на невизначений строк або переїзд дітей в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дітей з держави Ізраїль на Україну. Відповідно до ст. З Конвенції вивезення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до вивезення або утримування; та у момент вивезення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не вивезення або утримування. За таких умов ст. 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Відповідно до ст. 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відповідно до ст. 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні вивезення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів. Так, відповідно до ст. 14 Глави II [PERSON] Держави Ізраїль «Про повноваження і опіку» № 5722 від 1962 року батьки є природними опікунами неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 15 вказаної [PERSON] батьківська опіка включає обов'язок та право піклуватися про потреби неповнолітнього, зокрема про його освіту, заняття, професійну та трудову підготовку, працю, а також зберігати, управляти і розвивати його майно; вона також включає право на опіку над неповнолітнім, визначення його місця проживання та повноваження діяти від його імені (витяги із законодавства додаються). Так, у розумінні вищенаведених статей 3, 5 Конвенції 1980 року утримування дитини Відповідачем в Україні без згоди на те Позивача є протиправним. Відповідач порушує права Позивача на піклування стосовно дітей, що включають право на визначення місця їх проживання. Відповідно до ст. 17 [PERSON] України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає п. 1 ст. 6 та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року). Зокрема, в рішенні у справі «Монорі проти Угорщини та Румунії» від 04 травня 2005 року Європейський Суд зазначив, що позитивні зобов'язання, які покладаються на держави ст. 8 Конвенції 1950 року передбачають, зокрема, вжиття заходів, які гарантуватимуть повернення дитини її батьку чи матері. Органи влади повинні вжити заходів для запобігання «шкоди дитині чи упередженого ставлення до зацікавлених сторін». Європейський Суд також дійшов висновку, що піклування про дитину батьками, які перебувають у шлюбі, здійснюється спільно, що відповідає ст. З Конвенції 1980 року. Водночас, невірне тлумачення судами окремих гарантійних положень Конвенції, зокрема, її ст. З, може призвести до порушень ст. 8 Конвенції 1950 року. В рішенні у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» від 12 липня 2007 року Європейський Суд також дійшов висновку, що вирішення питань піклування, опіки над дитиною належить до виключної компетенції Держави, в якій було постійне місце проживання дитини до протиправного переміщення. В рішенні у справі «Б'янки проти Швейцарії» від 22 червня 2006 року Європейський Суд встановив, що відповідно до ст. 7 Конвенції 1980 року компетентні органи держав, включаючи суди, мають вживати всіх заходів з метою забезпечення найшвидшого повернення дитини. Адекватність заходів має оцінюватися зважаючи на швидкість, з якою вони вживаються. Пасивність у прийнятті рішення не відповідає цілям Конвенції і може призвести до порушення відносин між покинутим батьком або матір'ю і дитиною, що, у свою чергу, порушує також ст. 8 Конвенції 1950 року. Слід також зазначити, що Європейський Суд також дійшов висновку, що захист найвищих інтересів дитини є головним у Конвенції 1980 року, і підтримав головне правило цієї Конвенції - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного вивезення або утримування і забезпечити їх негайне повернення до держави їхнього постійного проживання (рішення у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції»), Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 [PERSON] України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-ІУ чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 15 [PERSON] України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-ІУ чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. На основі ст. 7 Конвенції 1980 року у тому випадку, коли мирне вирішення питання неможливо, Центральні органи мають ініціювати судові або адміністративні процедури або сприяти таким процедурам з метою домогтися повернення дитини. Відповідно до ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та п. п. 2 і 9 Порядку Міністерство юстиції звертається через свій територіальний орган на підставі довіреності заявника до суду з метою повернення дитини. Відповідно до ч. 13 ст. 110 ЦПК України позови Міністерства юстиції України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, в інтересах і за довіреністю позивача, який не має в Україні місця проживання, можуть пред'являтися за місцезнаходженням Міністерства або його територіальних органів. Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області уповноважене діяти від імені Позивача на підставі [PERSON] України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року № 3303-ІУ; ст. 7 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей; п. п. 2,12 Порядку. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Відповідно до абз. 1 ч. 1\~ст. 162 СК України\~«Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання». Відповідно до ч. 1 ст. 11 Конвенції «Судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей». Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаних малолітніх дітей, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у звязку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Разом з цим, задовольняючи позов про повернення дітей, суд виходить з того, що діти не відбираються від їх матері та повернення дітей в розумінні статті 19 Конвенції 1980 року не обмежує батьківські права відповідача. Суд переконаний, що повернення малолітніх дітей не створить їм нестерпної обстановки з огляду на потреби забезпечення його найвищих інтересів, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням тощо. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що утримання дитини на території України є незаконним та відсутні обставини, які б давали підстави, передбачені указаною Конвенцією (ст. 12, 13), для відмови у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання, а тому позов необхідно задовольнити в повному обсязі. Ст.\~15,\~16 [PERSON] України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Це означає, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Батьки, інші члени сімї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобовязані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Статтями\~151,\~153,\~157, 159 Сімейного кодексу України\~передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування\~\~між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Відповідно до\~ст. 160 СК України\~Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 [PERSON] України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 [PERSON] України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання або незаконні дії стосовно відповідача чи дітей по вихованню та утримуванню цих дітей, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності дій відносно нього чи дітей є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати незаконним утримування [PERSON] на території України двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO], повернути двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] на територію держави Ізраїль батькові [PERSON] за адресою: [ADDRESS], в разі не виконання рішення в добровільному порядку зобовязати відповідача [PERSON], [INFO], яка проживає в [INFO] а, кв. 8 передати двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] їх батькові [PERSON], [INFO], а також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 1920 грн., рішення суду в частині повернення вказаних двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] до держави Ізраїль допустити до негайного виконання. Таким чином позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved