Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

[PERSON] 15 квітня 2014 року звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON], ПАТ «УкрСиббанк», у якому з урахуванням уточнень від 30 квітня 2014 року просила: - визнати недійсним Кредитний договір № 11000540000 від 28 березня 2006 року; - визнати недійсним Договір поруки. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на порушення ПАТ «УкрСиббанк» вимог валютного законодавства, оскільки у банку на момент укладення Договорів була відсутня індивідуальна ліцензія, яка видається НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Ухвалою суду було прийнято до розгляду разом із позовною заявою [PERSON] до [PERSON], ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору недійсним, позовну заяву третьої особи [PERSON] до [PERSON], ПАТ «УкрСиббанк» щодо: - визнання недійним Договір іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року, який був укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (нині Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 28 березня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 1665; - визнання таким, що підлягає вилученню з Державного реєстру прав Договір іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року, який був укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (нині Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 28 березня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 1665; - визнання таким, що підлягає вилученню з Державного реєстру прав обтяження у вигляді заборони відчуження, яке було накладено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 28 березня 2006 року за Договором іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року та зареєстроване в реєстрі за № 1666, на нерухоме майно нежиле приміщення загальною площею 285,0 кв.м., реєстраційний номер 14137830, місцезнаходження: місто Дніпропетровськ, вулиця Трофімових братів, будинок № 52, приміщення № 112; опис об'єкта: вбудовано-прибудоване приміщення № 112 поз. 1, 3-5, 7-14, 16, 21-25, І, ІІ у житловому будинку піт. А-10, ганки літ. а, а1, а2, а3. В обґрунтування заявлених позивних вимог третя особа посилається на те, що з 2004 року постійно проживав у цивільному шлюбі з [PERSON] Під час сумісного проживання, [PERSON] оформила у АКІБ «УкрСиббанк» кредит, про що уклала з банком Кредитний договір №11000540000 та для забезпечення виконання своїх обов'язків по кредиту, [PERSON] уклала з банком 28 березня 2006 року Договір іпотеки № 11000540000/3. Оформлення кредиту призвело до того, що [PERSON], за рахунок спільних коштів, сплачувала на рахунок банку відповідні кошти у вигляді процентів за кредит та додаткові затрати по його оформленню, передала в іпотеку майно, яке перебувало у спільній сумісній власності. Згоду на укладання договору іпотеки [PERSON] не надавав. Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. На адресу суду надійшли заяви [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи без їх участі. Відповідно змісту ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк». Між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 28 березня 2006 року укладено Кредитний договір №11000540000. Між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 28 березня 2006 року укладено Договір іпотеки № 11000540000/3, відповідно до змісту якого Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно нежиле приміщення загальною площею 285,0 кв.м., реєстраційний номер 14137830, місцезнаходження: місто Дніпропетровськ, вулиця Трофімових братів, будинок № 52, приміщення № 112; опис об'єкта: вбудовано-прибудоване приміщення № 112 поз. 1, 3-5, 7-14, 16, 21-25, І, ІІ у житловому будинку піт. А-10, ганки літ. а, а1, а2, а3. За домовленістю сторін вартість Предмету іпотеки складає 1 177 438,00 грн. Згідно п. 1.2 Договору іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань за кредитним договором №11000540000 від 28 березня 2006 року та за Додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту № 1 до Договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки № 001145409 від 28 березня 2006 року. Договір іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 28 березня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 1665. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 28 березня 2006 року, на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат», накладено заборону відчуження на майно, а саме: приміщення № 112 в будинку 52 по Донецькому шосе у місті Дніпропетровську, до припинення Договору іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2004 року проживали разом у однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Так, відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України (в редакції від 25 березня 2006 року, тобто чинній на момент укладання спірних договорів), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частинах 1-3 статті 65 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 578 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України). Частиною 2 статті 6 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (в редакції від 24 січня 2006 року, тобто чинній на момент укладання спірних договорів) встановлено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. З огляду на викладене суд наголошує, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода співвласника нерухомого майна щодо вчинення правочину стосовно даного майна, а саме передання обєкту нерухомості в іпотеку). Отже, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним Договору іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання Договору іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року та обтяження на майно такими, що підлягають вилученню з Державного реєстру прав, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Зі змісту п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV вбачається, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме іпотека. Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року за № 1141. Так, відповідно до абз. 1 п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зі змісту ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 29 січня 2006 року, тобто чинній на момент укладання спірних договорів), державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом. Згідно ч. 1 ст. 73 Закону України «Про нотаріат» (в редакції від 14 січня 2006 року, тобто чинній на момент укладання спірних договорів), нотаріус чи посадова особа виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження за повідомленням іпотекодержателя. З огляду на викладене суд вважає за необхідне зазначити, що приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] під час реєстрації Договору іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року та заборони відчуження на майно, а саме: приміщення № 112 в будинку 52 по Донецькому шосе у місті Дніпропетровську, не дотрималась вимог щодо отримання згоди співвласника нерухомого майна на вчинення правочину стосовно даного майна, а саме передання обєкту нерухомості в іпотеку, у звязку з чим її рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень підлягає скасуванню. Отже, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання Договору іпотеки № 11000540000/3 від 28 березня 2006 року та обтяження на майно такими, що підлягає вилученню з Державного реєстру прав, підлягають задоволенню. З приводу позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними Кредитного договору № 11000540000 та Договору поруки, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року за № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, суд вважає, що ця норма не може застосовуватись до спірних правовідносин. Згідно з пунктом 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 14 жовтня 2004 за № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Отже, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. Згідно ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved