Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

[PERSON] (далі - заявник) звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що диплом [NUMBER] , виданий [PERSON] про те, що вона у 1987 р. вступила до Харківського фармацевтичного інституту і в 1992 р. закінчила повний курс названого інституту за спеціальністю фармація і за рішенням Державної екзаменаційної комісії їй присвоєно кваліфікацію провізора, і сертифікат провізора загального профілю до диплома № [NUMBER] ФВ на ім`я [PERSON] належать їй [PERSON] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги заявник вказує на те, що на вона, [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ), народилася [INFO] в с. Олексіївка Хачмаського району республіки Азербайджан. 10 квітня 1992 р. зареєструвала шлюб з [PERSON] в Московському відділі ЗАГС м. Харкова. Під час оформлення Диплому ФВ № 767907 про навчання та закінчення Харківського фармацевтичного інституту, виданого згідно рішення Державної екзаменаційної комісії від 17 червня 1992 р., були допущені помилки, а саме: її прізвище вказане як « [PERSON] », ім`я - « [PERSON] », по батькові « [PERSON] » замість правильних « [PERSON] », як це зазначено в паспорті; також в сертифікаті до диплому № [NUMBER] допущена помилка, а саме: її ім`я вказане як « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Зазначає, що Диплом ФВ № 767907, виданий на ім`я [PERSON] », і Сертифікат до диплому № [NUMBER] , виданий на ім`я « [PERSON] » належить саме їй - [PERSON] , та підтверджується її паспортом, в якому її прізвище, ім`я і по батькові українською мовою вказані правильно - [PERSON] , російською мовою - [PERSON] , як в дипломі; ідентифікаційним номером на ім`я [PERSON] ; свідоцтвом про укладання шлюбу, яке оформлене російською мовою і в якому збігаються її прізвище, ім`я та по батькові з російським написанням в її паспорті, а також в дипломі і в сертифікаті до диплому; трудовою книжкою, в якій зазначено, що до прийняття на роботу вона навчалась в Харківському фармацевтичному інституті, а також вказане її дошлюбне прізвище - [PERSON] , крім того, на російській мові є збіг з дипломом і сертифікатом до нього, з її паспортом, співпадає також дата її народження; свідоцтвом про народження її доньки - [PERSON] , в якому вона і її чоловік вказані як батьки дитини, що відповідає їх свідоцтву про укладання шлюбу. Встановлення того факту, що диплом [NUMBER] і сертифікат до диплому належать саме їй - [PERSON] має юридичне значення, бо пов`язано з її подальшою трудовою діяльністю. Заявник вважає, що вищевказані помилки виникли, ймовірно, у зв`язку з невірним перекладом з російської на українську мову і навпаки. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.10.2020 вищевказану заяву залишено без руху. На виконання вимог вищевказаної ухвали суду до Московського районного суду м. Харкова заявником було подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.11.2020 відкрито провадження у справі, судове засідання призначено на 07.12.2020 року. 07.12.2020 року розгляд справи відкладено на 22.12.2020 р. у зв`язку з неявкою заінтересованої особи. Заявник у судове засідання 22.12.2020 року не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду. Заінтересована особа у судове засідання 22.12.2020 р. не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, направила до суду клопотання № 1720/20 від 16.12.2020 про розгляд справи без її участі. Частиною 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому,\~враховуючи наявність\~відомостей про\~належне сповіщення\~всіх учасників\~справи,\~відсутність,\~передбачених ч.\~2\~ст.\~223 Цивільного процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч. ч. 1, 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності заявника та заінтересованої особи на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина 4 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право безперешкодного звернення людини до суду за захистом своїх прав гарантується ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Белле проти Франції» суд зазначив, що частина 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві (Bellet v. France, 04/12/1995, Series A № 333-B, crop. 42, пункт 36). Порядок розгляду справи щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, врегульовано у главі 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Розділу IV «Окреме провадження» Цивільного процесуального кодексу України, зокрема щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Як визначено у ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи у тому числі про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України і не є вичерпним. Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як на тому наголошено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, що при розгляді справ про встановлення відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи у паспорті, у тому числі факт належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документи належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Як вбачається з наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження серії [NUMBER] , заповненого російською мовою, « [PERSON] , родилась [INFO] в селении Алексеевка, Хачмасский район, Республика Азербайджанская». Згідно зі свідоцтва про укладення шлюбу, оформленого також російською мовою, « [PERSON] , родившийся [INFO] , в с. Яковлевка, Лозовского района, Харьковской области, и [PERSON] , родившаяся [INFO] , в с. Алексеевка, Хачмасский район, Республика Азербайджанская, заключили брак 10 апреля 1992 года». З копії диплома ФВ № 767907, який заповнений українською та російською мовами, вбачається, що диплом видано [PERSON] (російською - [PERSON] ), в тому, що вона у 1987 році вступила до Харківського фармацевтичного інституту і в 1992 році закінчила повний курс названого інституту за спеціальністю фармація та присвоєно кваліфікацію провізора. У Сертифікаті провізора загального профілю зазначено, що Сертифікат до диплома № [NUMBER] ФВ виданий провізору « [PERSON] », що закінчила 1992 році вуз Харківській фармацевтичний інститут, про те, що вона проходила з 22.04.1993 р. по 21.06.1993 р. очну частину Інтернатуру на базі Інституту підвищення кваліфікації спеціалістів фармації Української фармацевтичної академії по спеціальності «провізор загального профілю» та рішенням екзаменаційної комісії від 17.06.1993 року. протоколом № 1 провізору [PERSON] присвоєна кваліфікація «Провізора загального профілю». Згідно з копією паспорту серії [NUMBER] , громадянка України, [PERSON] , народилася [INFO] в с. Олексіївка, Хачмаського району Республіка Азербайджан. Відповідно до другої сторінки паспорту серії МК 08795, який заповнений російською мовою, зазначено, що [PERSON] , родилась [INFO] в с. Алексеевка, Хачмасского района, Республика Азербайджан. На десятій сторінці означено паспорту мається запис, що Відділом ЗАГС Московського району м. Харкова 10 квітня 1992 року зареєстровано шлюб, [PERSON] . \~ \~ \~ \~Як вбачається із матеріалів справи, 19.10.2020 року заявник зверталася до заінтересованої особи із проханням виправити помилку у дипломі [NUMBER] , у зв`язку із допущеною помилкою у написанні її прізвища, ім`я та по-батькові, а також сертифікат провізора загального профілю, в якому також мається помилка. Однак отримала відповідь ректора Національного фармацевтичного університету, відповідно до якої їй надано копію наказу від 17.06.1992 року № 127 та копію зразка шаблону диплому, яка заповнена та підписана нею особисто. Згідно із наказом № 127 від 17 червня 1992 року Харківський фармацевтичний інститут присвоїв кваліфікацію «Провізор» та видав диплом « [PERSON] ». Відповідно до копії зразка щаблону диплома, який складений українською та російською мовами, цей диплом був підготовлений для видачі [PERSON] та виправлений на [PERSON] (російською - [PERSON] ). 07.12.2020 року заявник знову звернулась до Національного фармацевтичного університету із заявою, в якій просила внести виправлення в диплом [NUMBER] , під час оформлення якого була допущена помилка у прізвищі та імені заявника. Листом № 1667/20 від 11.12.2020 Національний фармацевтичний університет відмовив у внесенні виправлень до диплому, оскільки помилки допущені не з вини навчального закладу, та запропонував заявнику звернутися до суду. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом під час розгляду заяви були встановлені факти та відповідні їм правовідносини, у суду немає жодних підстав ставити під сумнів обставини, викладені заявником в своїй заяві, оскільки заявник не може оформити свої юридичні права. За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає доведеним, що диплом [NUMBER] і сертифікат до диплому № [NUMBER] належать [PERSON] . Як на підставу звернення із цією заявою до суду [PERSON] вказує на те, що встановлення того факту, що диплом [NUMBER] і сертифікат до диплому № [NUMBER] ФВ належать саме їй - [PERSON] , необхідно їй, бо це пов`язано з її подальшою трудовою діяльністю. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Отже, встановлення факту належності правовстановлюючого документу заявнику необхідно для реалізації свого права на розпорядження належним йому майном. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в разі, якщо установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду. Проте сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають з цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. При цьому, суд вважає, що заявник позбавлений можливості у позасудовому порядку встановити факт належності їй диплома [NUMBER] та сертифікату провізора загального профілю до диплома № [NUMBER] . Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином,\~виходячи з\~заявлених вимог,\~системного аналізу\~положень чинного\~законодавства України\~та матеріалів\~справи,\~суд дійшов\~висновку,\~що заявником\~було надано\~достатньо доказів,\~які вказують\~на факт\~належності їй диплома [NUMBER] та сертифікату провізора загального профілю до диплома № [NUMBER] , вимоги не містять в собі спору про право, а тому суд вважає, що є підстави для задоволення заяви. Відповідно до ч. 7 ст. 294 Цивільного процесуального кодексу України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved