Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

[PERSON] 12 червня 2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості з нарахованої невиплаченої зарплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ухвалу про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримав 03 липня 2020 року. У визначений строк від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов. Суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Справу розглянуто у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 04 жовтня 2016 року по 16 березня 2020 року [PERSON] працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаді коваля на молотах і пресах, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] . Наказом керівника ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» від 16.03.2020 р. № 295к [PERSON] звільнено за ст. 38 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) за власним бажанням. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з нею на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Судом встановлено, що 16 березня 2020 року трудові відносини між позивачем та відповідачем були фактично припинені. Однак, відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Починаючи з липня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату, заборгованість по якій за період з липня 2019 року по березень 2020 року станом на 16 березня 2020 року, заборгованість по заробітній платі та компенсаційним виплатам становить 23 860,00 грн., що підтверджується довідкою № 18-72 від 16 березня 2020 року, виданою ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, у день звільнення відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив нараховану заробітну плату. Відповідачем всупереч положенням статті 81 ЦПК України не надано суду жодних доказів, які б спростовували факт існування заборгованості з виплати заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені цим Кодексом, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата позивача складає (у січні 2020 року за 21 робочих днів заробітна плата - 2 777 грн., у лютому 2020 року за 20 робочих днів заробітна плата - 3 780 грн.), отже 6 557 грн./41 робочий день = 159,93 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 17.03.2020 року по 10.08.2020 року складає: 100 днів х 159,93 грн. = 15 993,00 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено, позивача звільнено від сплати судового збору за зазначеними позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено, за зазначені позовні вимоги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved