Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

[PERSON] 07.09.2018 року звернулась до суду з позовом в інтересах недієздатного [PERSON] , який мотивувала тим, що [PERSON] , [INFO] , тривалий час страждає на психічні розлади, у зв`язку з чим, починаючи з 2011 року періодично проходить курси стаціонарного лікування у КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка». До жовтня 2016 року [PERSON] перебував на лікуванні з діагнозом «дисоціальний розлад особистості», а після цього йому поставлений діагноз «дисоціальний розлад особистості з стійкими дезадаптованими соціально-поведінковими паттернами». За час перебування [PERSON] на стаціонарних лікуваннях покращення його здоров`я не відбувалося. Позивач неодноразово зверталась до спеціалістів психіатричної лікарні з усними та письмовими заявами про надання інформації про стан здоров`я брата, проведення відповідної діагностики, яка б відобразила дійсний стан його психічного здоров`я з метою надання йому відповідного лікування та подальшого звернення до МСЕК для присвоєння йому групи інвалідності. Адже позивач, здійснюючи протягом багатьох років догляд за братом, спостерігала, що лікування є неефективним та пов`язувала цю обставину із невірною діагностикою його хворобливого стану. Він весь час був очевидно хворий на психічну хворобу, однак не отримував відповідної психіатричної допомоги, в той час як йому було діагностовано лише розлад особистості. Ще в 2011 році позивач звертала увагу лікарів на наявність у брата діагнозу «шизофренія». Проте, на усі звернення позивач отримувала відмови, обґрунтовані тим, що вона не є суб`єктом отримання інформації, а така інформація надається лише самому хворому. При цьому, на думку позивача, її брат не міг самостійно звернутися за такою інформацією, оскільки не розумів значення своїх дій. За таких обставин позивач багаторазово була вимушена звертатись на урядову гарячу лінію та до правоохоронних органів зі скаргами. Лише після звернення до суду із заявою про визнання [PERSON] недієздатним, проведеною у справі судово-психіатричною експертизою № 147 від 21.12.2017 року було встановлено, що [PERSON] страждає на хронічне душевне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, внаслідок захворювання не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Експертами констатовано хронічний характер діагностованого душевного захворювання [PERSON] . Отже, шизофренія параноїдної форми виникла у нього не раптово, а фактично існувала тривалий період часу. На підставі даного висновку рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2018 року [PERSON] було визнано недієздатним. 13.02.2018 року [PERSON] встановлено другу групу інвалідності, на підставі чого позивач змогла оформити на його ім`я соціальну допомогу та офіційно оформити опікунство. За наведених обставин, позивач вважає наявними підстави для відшкодування завданих внаслідок невчасної діагностики психічного захворювання збитків, якими, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби право не було порушене (упущена вигода) (п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України). Такими неотриманими доходами є соціальна допомога особам з інвалідністю, на яку [PERSON] мав право з часу потрапляння його до психоневрологічної лікарні ім. Ющенка і постановки на облік з вересня 2011 року. Згідно розрахунку на підставі мінімального щомісячного розміру соціальної допомоги за період з вересня 2011 року до лютого 2018 року сума не отриманої державної соціальної допомоги становить 62\~113 грн. Крім того, внаслідок невірного діагностування хвороби, яка мала місце щонайменше 7 років, [PERSON] не отримував належного лікування. Водночас, він отримував лікування з приводу «дисоціального розладу особистості» або просто періодично перебував по кілька місяців у психоневрологічній лікарні під наглядом. Чи була надана брату під час його перебування у психіатричному закладі психіатрична допомога взагалі, позивачу невідомо, внаслідок укриття від неї цієї інформації відповідачем. В той час як вона фактично здійснювала функції єдиного законного представника хворого брата, про що представникам лікарні було відомо, як і про його нездатність сприймати та усвідомлювати таку інформацію. Після виписки з лікарні хворобливий стан брата не покращувався: він страждав, не міг спати ночами, перебував у тривожному стані та душевних хвилюваннях. Міг на добу піти з дому та поводив себе неадекватно, що ставало підставою для періодичних його поміщень у психіатричний заклад. При цьому, за відсутності засобів до існування, що прямо пов`язано із вище наведеними обставинами, [PERSON] був позбавлений соціальної допомоги від держави. Позивач, працюючи на декількох роботах, не могла повноцінно забезпечити свої потреби і потреби брата. Вони нерідко голодували, такі страждання мали безперервний характер. Крім того, мали місце випадки відмови відповідача у госпіталізації [PERSON] , а також виписки після госпіталізації без присутності позивача, відправлення його додому без грошей та без документів. На думку позивача, внаслідок протиправних дій і тривалої бездіяльності в частині правильної діагностики хвороби [PERSON] , він зазнав моральної шкоди. Спостерігаючи за моральними стражданнями брата, враховуючи його недієздатність, позивач, як опікун [PERSON] , оцінює спричинену брату моральну шкоду в сумі 300\~000 грн. Відповідно до ст.ст. 22, 23, 1172-1174 ЦК України [PERSON] просила стягнути з КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» на користь [PERSON] 62\~113 грн. в рахунок відшкодування збитків та 300\~000 грн. моральної шкоди, спричиненої внаслідок порушення його прав бездіяльністю відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала за викладених у ньому обставин. Надала письмову відповідь на відзив, яка приєднана до матеріалів справи (а.с. 103). Пояснила, що ще з 9 років її рідний брат [PERSON] , [INFO] , був хворий на психічне захворювання. Однак, лікарі належним чином не діагностували захворювання, не лікували його, знущались над ним. Проблеми з психічним здоров`ям поглиблювались, він вчиняв незрозумілі дії, розмовляв сам з собою, був неадекватним. Брат був засуджений і реально відбував покарання вже будучи хворою людиною. Вона наполягала, щоб брат обстежувався і лікувався, оскільки його стан погіршувався і це було очевидно. Він не міг розуміти значення дій і потребував опіки. З 2011 року брат двічі на рік проходив лікування у психіатричній лікарні і йому встановлювали діагноз «розлади поведінки», «дисоціальний розлад особистості», лікарі стверджували, що він симулює хворобу, навмисне не видавали направлення на [PERSON] . Просила врахувати, що ще в 2003 році [PERSON] проходив лікування у Вінницькій обласній психіатричній лікарні № 2 із діагнозом «шизофренія», але вся медична документація зникла. Лише після звернення до суду із заявою про визнання [PERSON] недієздатним, відносно нього була призначена психіатрична експертиза, яка підтвердила наявне психічне захворювання «шизофренія», внаслідок чого [PERSON] було визнано інвалідом ІІ групи і рішенням суду від 27.02.2018 року визнано недієздатним. Таким чином, з 2011 року лікарі навмисне не визначили правильний діагноз [PERSON] , не видали направлення на [PERSON] , вимагали хабар за встановлення «потрібного» діагнозу і за лікування. Вона була позбавлена можливості оформити на брата соціальну допомогу по інвалідності і тому матеріальна шкода за період з вересня 2011 року до лютого 2018 року становить 62\~113 грн. Також наполягала на стягненні з відповідача моральної шкоди в сумі 300\~000 грн., оскільки неправомірні дії відповідача призвели до моральних страждань [PERSON] Представник КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» - лікар, судово-психіатричний експерт Римар Ю.В., позов не визнав. Надав письмовий відзив на позов, який був приєднаний до матеріалів справи (а.с. 47-48) та додаткове заперечення (а.с. 50-55), які підтримав та пояснив суду, що до жовтня 2016 року [PERSON] перебував на лікуванні з діагнозом «дисоціальний розлад особистості», [PERSON] неодноразово оглядали комісії лікарів і підстав для встановлення іншого діагнозу не було. Лише в результаті проведення судово-психіатричної експертизи було встановлено, що [PERSON] страждає на хронічне душевне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми і внаслідок цього захворювання він не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Хвороба у нього протікала у атиповій формі, було встановлено факт зловживання алкоголем, схильність до асоціальної протиправної поведінки, конфліктів, він притягувався до кримінальної відповідальності, тому лікарі, враховуючи також принцип презумпції психічного здоров`я, небезпідставно визначали діагноз: «дисоціальний розлад особистості». Консультації та розширений огляд проводився у грудні 2016 року, в січні 2017 році [PERSON] був представлений на [PERSON] . Комісією був встановлений діагноз «дисоціальний розлад особистості зі стійкими дезадаптованими соціально-поведінковими паттернами». [PERSON] піднімала питання про встановлення інвалідності брату, однак, це є компетенцією МСЕК. Їй надавались відповідні направлення на МСЕК та перелік документів, які необхідно надати, проте [PERSON] документи не надавала, мотивуючи тим, що вони є в лікарні і у неї немає часу їх збирати. Позивач неодноразово влаштовувала конфлікти з лікарями, вимагаючи встановити її брату інвалідність для того, щоб він отримував пенсію, через що викликались працівники поліції. Коли [PERSON] в 2017 році поступив на експертизу, лікарями-експертами було оцінено його психічний стан, порушення в емоційно-вольовій сфері, порушення у сферах мислення, як прояв шизофренії, чого раніше не проявлялось. Наголосив, що вимоги позивача безпідставні, оскільки лікарі робили все можливе для встановлення правильного діагнозу і відповідного лікування [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] знайома протягом тривалого часу, він часто приходив до неї. Вона бачила, що він агресивний, не здоровий, поводив себе неадекватно, стан його здоров`я з часом погіршувався. Позивач приходила і скаржилась, що брату не призначають правильне лікування. Саме вона порадила позивачу звернутись до суду із заявою про визнання [PERSON] недієздатним. В судовому засіданні 16.04.2019 року під час огляду оригіналів медичних карток [PERSON] в якості спеціаліста надавала пояснення лікар-психіатр, завідувач психіатричним відділенням № 7 КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» Клочко О.С. Суду пояснила, що вона [PERSON] знає з 2011 року як пацієнта відділення № 7. В 2011 році йому був встановлений діагноз «дисоціальний розлад особистості». В 2015 році на ЛКК комісією лікарів з 8 осіб був підтверджений такий самий діагноз. Ознак шизофренії на той момент у [PERSON] не було. У 2016, 2017 роках він проходив лікування за таким самим діагнозом. На МСЕК [PERSON] направляли в 2015, 2017 році за наполяганням родичів. Для цього, зокрема, потрібно було надати певний перелік документів. [PERSON] сказала, що буде їх збирати, однак, зайнята на роботі. Документів вона так і не надала, тому [PERSON] не пройшов. З 2011 по 2017 рік [PERSON] під час проходження лікування виявляв ознаки дисоціального розладу особистості, а не шизофренії. В 2017 році при проведенні експертизи йому було встановлено діагноз «шизофренія». Таке захворювання може мати різні прояви, в 5 типах, розвивається по різному і може «маскуватись», тому встановити такий діагноз складно. Знає, що в 2003 році [PERSON] лікувався від шизофренії в іншому лікувальному закладі, однак, на момент лікування у КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. Ющенка» такий діагноз не підтверджувався. Наголосила, що протягом всього часу методи лікування відповідали діагнозу [PERSON] , особистих мотивів у неї чи в інших лікарів для встановлення чи не встановлення діагнозу «шизофренія» не було. Судом були вчинені наступні процесуальні дії. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Романюк Л.Ф. від 02.10.2018 року було відкрито провадження у даній справі (а.с. 40). 25.10.2018 року провадження у даній справі було зупинено до припинення врегулювання справи за участю судді (а.с. 57). Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Романюк Л.Ф. від 15.11.2018 року припинено врегулювання спору за участю судді та поновлено провадження у даній справі, яке передано на для повторного автоматизованого розподілу (а.с. 62, 63). Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Вохмінової О.С. прийнято до розгляду справу № 127/22582/18 (а.с. 64). Ухвалою від 12.02.2019 року закрито підготовче провадження та витребувано з КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» оригінали медичний карт амбулаторного та стаціонарного хворого [PERSON] (а.с. 83). Ухвалою суду від 16.05.2019 року витребувано з ДУ «Стрижавська виправна колонія (№81)» медичну карту амбулаторного хворого [PERSON] (а.с. 123). Ухвалою суду від 04.06.2019 року витребувано з Вільнянської ВК (№20) історію хвороби засудженого [PERSON] (а.с. 160). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.07.2019 року у даній справі було призначено судово-психіатричну експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено (а.с. 168-169). Ухвалою суду від 15.10.2019 року після надходження повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи провадження в цивільній справі №127/22582/18 поновлено (а.с. 171-174, 180). Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка»: з 16.09. по 17.11.2011 року з діагнозом: «дисоціальний розлад особистості»; з 03.02 по 24.04.2015 року з діагнозом: «дисоціальний розлад особистості»; з 21.10.2016 по 31.01.2017 року з діагнозом: «дисоціальний розлад особистості зі стійкими дезадаптивними соціально-зумовленими поведінковими паттернами»; з 17.05 по 29.08.2017 року з діагнозом: «дисоціальний розлад особистості зі стійкими дезадаптивними соціально-зумовленими поведінковими паттернами». Перебуває під консультативним спостереженням (а.с. 3). [PERSON] , [INFO] також знаходився на лікуванні в Вінницькій обласній психіатричній лікарні № 2 з 25.06 по 27.06.2002 року та з 17.01 по 28.06.2003 року (скоїв втечу). Діагноз: «гострий шизофреноподібний психотичний розлад. F23.3 (105)». В 2004 році медична документація хворого була вилучена органами МВС та не повернута станом на 10.05.2019 року (а.с. 105). Із акту № 34 стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 20.02.2003 року відносно [PERSON] , який обвинувачувався за ст. 296 ч. 1 КК України вбачається, що, у зв`язку з розбіжностями між експертами-психіатрами судово-психіатричної експертної комісії та лікарем-доповідачем з Вінницької психіатричної лікарні № 2 при встановленні діагнозу [PERSON] та складністю клінічного випадку остаточне рішення експертною комісією не винесено. Рекомендовано провести активне лікування туберкульозу легень до повного одужання з наступним поміщенням [PERSON] у вартове судово-психіатричне відділення Вінницької психоневрологічної лікарні ім О.І. Ющенка на стаціонарну судово-психіатричну експертизу (а.с. 147). Із акту № 71 стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 05.04.2004 року відносно [PERSON] , який обвинувачувався за ст. 296 ч. 1 КК України, вбачається, що в період вчинення злочину [PERSON] на хронічне психічне захворювання не страждав. В теперішній час [PERSON] на хронічне психічне захворювання не страждає, є особою з емоційно нестабільним розладом особистості по імпульсивному типу. Може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період вчиненні злочину [PERSON] міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру [PERSON] не потребує (а.с. 148-151). Вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.04.2004 року [PERSON] визнано винним та призначено покарання за ст.ст. 296 ч. 1, 296 ч. 4, 70 КК України 6 років 6 місяців позбавлення волі. Міру запобіжного заходу [PERSON] до вступу вироку в законну силу залишено без змін утримання під вартою. Строк відбуття покарання рахувати з 28.01.2004 року (а.с. 152-158). Відповідно до змісту вироку [PERSON] був засуджений за вчинення хуліганських дій в період з 25.06.2002 року до кінця серпня 2002 року, в жовтні 2002 року, в січні 2004 року. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відбував покарання у ДУ «Стрижавська виправна колонія № 81» з 22.07.2004 року до 28.07.2010 року (а.с. 135). В період з 14.10.2006 року до 17.01.2007 року [PERSON] знаходився на обстеженні та лікуванні у Вільнянській виправній колонії № 20 УДДПВП України у Запорізькій області (лікарняний заклад, до якого направляються засуджені до позбавлення волі, хворі на психічні розлади) (а.с. 135-136). Згідно оглянутої в судовому засіданні медичної карти [PERSON] у ВК № 20 він проходив лікування з діагнозом «легка розумова відсталість з емоційно вольовим порушенням і розладом поведінки». Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2018 року № 127/23353/17 [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , визнано недієздатним (а.с. 4). Судом було встановлено, що відповідно до висновку № 147 судово-психіатричного експерта від 21.12.2017 року [PERSON] страждає на хронічне душевне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, внаслідок свого захворювання [PERSON] не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 924488, що видана 13.02.2018 року вбачається, що при первинному огляді інваліда, [PERSON] , [INFO] , встановлено другу групу інвалідності (загальне захворювання) Протипоказане помірне (значне) фізичне, динамічне і статичне навантаження, шкідливі умови праці. Інвалідність встановлена на строк до 01.03.2019 року (а.с. 5, 6). На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2018 року № 127/23353/17 опікуном [PERSON] , [INFO] , призначено [PERSON] (а.с. 7). [PERSON] перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення (Правобережне) та отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю на особу з інвалідністю 2 групи загального захворювання [PERSON] . Розмір нарахованої допомоги за період з лютого по липень 2018 року включно з урахуванням доплати складає 8712 грн., 1452 грн. на місяць (а.с. 8, 32). Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди позивач [PERSON] зазначала, що внаслідок несвоєчасного діагностування психічного захворювання в 2011 році [PERSON] був позбавлений можливості оформити інвалідність і отримувати соціальну допомогу в період з вересня 2011 року до лютого 2018 року, загальна сума якої складала б 62\~113 грн., тому в силу ст. 23 ЦК України [PERSON] просила стягнути дану суму з відповідача. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ст. 1172 ЦК України). Відповідно до\~статті 22 ЦК\~України\~особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Для настання деліктної відповідальності за статтею\~1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Незважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме особою, до якого пред`явлено позов. [PERSON] не надала належних і допустимих доказів того, що відповідач - КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім.акад. О.І. Ющенка», а також працівники лікарні вчинили винні протиправні дії і порушили права [PERSON] . В судових засіданнях судом неодноразово позивачу було роз`яснено право на призначення у справі судово-медичної експертизи з метою встановлення обставин, які потребують спеціальних знань, а також обґрунтованості встановленого раніше психічного діагнозу [PERSON] та прийнятих щодо нього медичних заходів. 04.06.2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із клопотанням про призначення експертизи і визначила питання, які підлягають вирішенню експертами (а.с. 140). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.07.2019 року у даній справі було призначено судово-психіатричну експертизу. На вирішення експертів за наполяганням позивача питання були сформульовані саме так, як нею було запропоновано: 1) з якого часу [PERSON] хворіє на шизофренію параноїдної форми? 2) чи є шизофренія параноїдна, безперервного типу перебігу, виліковною хворобою? 3) повторне діагностування у [PERSON] шизофренії параноїчної форми у 2017 році після первинного її діагностування у 2003 році є рецидивом після тривалої ремісії або латентного протікання хвороби чи самостійним виникненням цієї хвороби після її повного вилікування? На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено (а.с. 168-169). 10.10.2019 року судом зареєстроване повідомлення експерта (а.с. 171-174) про неможливість проведення експертизи. Попереднє ознайомлення із ухвалою суду від 18.07.2019 року та матеріалами цивільної справи свідчить, що поставлені судом питання не можуть бути вирішені судово-психіатричною експертизою виходячи з наступного. Наукове розуміння компетенції та повноважень судово-психіатричного експерта передбачає, що судово-психіатрична експертиза проводиться за наявності специфічний експертних задач психіатричного характеру. Завдання експертизи не можуть вичерпуватися психіатричною діагностикою. Відповідно до п. 10 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України від 08.09.2018 № 865, психіатричний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, що залучив експерта або доручив проведення експертизи. З цього також випливає, що визначення психічного стану особи не може бути ізольованою задачею в рамках судово-психіатричної експертизи. Разом з тим в ухвалі суду від 18.07.2019 року питання, що стосуються психічного стану [PERSON] фактично є ізольованими і наведені поза контекстом будь-яких специфічних експертних питань. Крім того, у поставлених в ухвалі суду питаннях наперед констатується наявність у позивача певного психіатричного розладу шизофренії параноїдної форми, безперервного типу перебігу; від експерта вимагається лише визначення часу початку цього захворювання та певних особливостей його перебігу у період 2003-2017 р.р. Виконання такого завдання передбачало б необґрунтоване обмеження діагностики з розглядом однієї діагностичної версії, що суперечить науковим підходам та положенням ч. 3 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу», згідно з якою лікар-психіатр є незалежним у своїх рішеннях і керується лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Питання суду про те, чи є певний психічний розлад виліковним, має консультативно-довідковий, а не експертний характер. В судовому засіданні 03.12.2019 року позивач [PERSON] зазначила, що не буде подавати клопотання про призначення експертизи у справі, оскільки, на її думку, в матеріалах справи достатньо доказів, що свідчать про неправомірні дії відповідача, неправильний діагноз [PERSON] і невідповідність лікування його стану здоров`я. При цьому [PERSON] просила врахувати, що ще в 2002 і 2003 році [PERSON] лікувався із діагнозом «шизофренія» у Вінницькій обласній психіатричній лікарні № 2 і про це було відомо лікарям психоневрологічної лікарні ім. Ющенка, проте вони навмисне не встановлювали такий діагноз з метою перешкоди в проходженні [PERSON] і визначення групи інвалідності [PERSON] . Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними засобами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги і заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Твердження позивача про те, що [PERSON] хворів на шизофренію з 2011 року, оскільки ще в 2002-2003 році він проходив відповідне лікування у Вінницькій обласній психіатричній лікарні № 2, а лікарі психоневрологічної лікарні ім. Ющенка умисно не встановлювали такий діагноз, є лише припущенням [PERSON] , оскільки належних і допустимих доказів цьому вона не надала. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Проте те, що [PERSON] страждає на хронічне душевне захворювання у вигляді шизофренії було визначено лише 21.12.2017 року при проведенні судово-психіатричної експертизи № 147. В матеріалах справи міститься акт № 71 додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 05.04.2004 року, згідно якого [PERSON] в період вчинення злочинів (2002-2003 р.р.) на хронічне психічне захворювання не страждав; в теперішній час на хронічне психічне захворювання не страждає, є особою з емоційно нестабільним розладом особистості по імпульсивному типу. Може усвідомлювати свої дії і керувати ними (а.с. 148-151). Крім того, під час відбування покарання в місцях позбавлення волі у [PERSON] не було виявлено психічних розладів, що підтверджується оглянутою в судовому засіданні медичною карткою (вище описана у рішенні). В судовому засіданні допитана в якості спеціаліста [PERSON] повідомила, що в період з 2011 року до 2017 року [PERSON] неодноразово перебував на лікуванні у КЗ «Вінницька психоневрологічна лікарня ім.. акад. Ющенка», оглядався комісіями лікарів, був представлений на [PERSON] і підстав для визначення діагнозу «шизофренія» не було. Твердження позивача [PERSON] про те, що лікарі умисно не надавали направлення для проходження МСЕК з метою встановлення групи інвалідності також є безпідставними і спростовуються доказами, що є в матеріалах справи. Так, 26.12.2011 року [PERSON] був представлений на розширену ЛКК (з участю заступника головного лікаря з медико-соціальної реабілітації та правової допомоги [PERSON] , зав.кафедри психіатрії та психології ВНМУ, професора [PERSON] , зав.відділенням № 7 [PERSON] , зав.відділенням № 1 Рибак В. [PERSON] , зав.відділенням № 11 [PERSON] Т.М., зав. відділенням № 19 Горчук В.А [PERSON] , лікаря-психіатра Глухого Ю.О., лікаря-психіатра Купріна Я.О., практикуючого психолога [PERSON] .), де був встановлений діагноз: «дисоціальний розлад особистості», показів для направлення на обл.псих. МСЕК немає; 23.03.2015 року оглядався ЛКК, показів для направлення на обл..псих.МСЕК немає, проте за наполяганням [PERSON] був направлений на обл.псих. МСЕК; 23.04.2015 року представлений на ЛКК, рекомендовано донести пакет документів на МСЕК. [PERSON] не були виконані вимоги щодо надання нотаріально завіреної копії паспорту, ідентифікаційного коду, трудової книжки [PERSON] . Перелік цих документів для направлення на МСЕК передбачений постановою КМУ від 03.12.2009 року № 13-17. Крім того, [PERSON] був представлений на ЛКК 26.01.2017 року і комісією також був встановлений діагноз: «дисоціальний розлад особистості з стійкими дезадаптивними соціально зумовленими поведінковими патернами. Агроваційно-рентний тип ВКХ. Іпохондричний ПП. Низький рівень АРО . F60.» Рекомендовано направити на обл.псих. МСЕК для визначення ступеня обмеження життєдіяльності. При цьому була підготовлена виписка з медичної карти, але не забрана з відділення. Документи на МСЕК були подані. Дані обставини підтверджуються записами в медичних картах хворого [PERSON] , які були оглянуті в судовому засіданні 16.04.2019 року в оригіналі в присутності всіх учасників справи та спеціаліста [PERSON] , поясненнями представника відповідача (а.с. 50-52) та поясненнями спеціаліста [PERSON] [PERSON] жодного разу не оскаржувала в установленому законом порядку неналежну чи неправомірну діяльність або бездіяльність членів ЛКК, прийняті комісією рішення. Таким чином, встановлені в судовому засіданні обставини спростовують твердження позивача про неправомірні дії відповідача щодо встановлення діагнозу [PERSON] , невиконання обов`язків лікарями щодо направлення на проходження МСЕК. Належного доказу висновку експерта, який дав би відповідь на питання щодо обґрунтованості встановленого раніше психічного діагнозу та прийнятих медичних заходів для лікування в матеріалах справи немає, такі питання позивачем [PERSON] на вирішення експерта не були поставлені, а тому її твердження про неправильний діагноз є лише припущенням. Також суд приймає до уваги, що [PERSON] не була обмежена в праві звернутись до суду із заявою про визнання [PERSON] недієздатним, проте така заява була подана лише в 2017 році. Розрахунок позивача матеріальної шкоди на суму 62\~113 грн. суд також вважає необґрунтованим, оскільки державна соціальна допомога особам з інвалідністю призначається відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають право на пенсію та особам з інвалідністю», проте за рішенням суду [PERSON] був визнаний недієздатним лише 27.02.2018 року і друга група інвалідності йому була встановлена 13.02.2018 року (а.с. 4, 5). Таким чином, оскільки представник позивача не довела: наявність шкоди, протиправної поведінки відповідача і причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, підстав для задоволення позову в частині відшкодування матеріальної шкоди і стягнення 62\~113 грн. немає. Позов в частині відшкодування моральної шкоди також є безпідставним. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;\~2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до частини першої\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, у правовідносинах щодо відшкодування шкоди діє презумпція винуватості заподіювача шкоди: не позивач доводить наявність вини відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини. Частина перша\~статті 1167 ЦК України\~визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов`язання. До них належать: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою, вина. У пунктах 3, 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру\~\~ внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)». Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно\~\~ від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),\~\~ яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Частиною 2 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Звертаючись до суду з позовом в частині відшкодування моральної шкоди, [PERSON] мотивувала позов тим, що внаслідок невірного діагностування хвороби [PERSON] не отримував належного лікування від хвороби, яка мала місце протягом багатьох років. Після виписок з лікарні хворобливий стан жодним чином не покращувався і це призводило до страждань і душевних хвилювань, а в подальшому призвело до втрати дієздатності, тому розмір моральної шкоди позивач оцінила в 300\~000 грн. Проте, суд вважає, що позивач [PERSON] також не довела протиправність дій відповідача і причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) і моральною шкодою. Належного доказу щодо неправильності діагностування хвороби і вжитих медичних заходів в матеріалах справи немає. Позивач відмовилась від проведення експертизи і зауважила, що всі докази на підтвердження її вимог нею надані. Враховуючи наведені обставини, норми закону і те, що позивач не довела, що права [PERSON] , в інтересах якого вона діє, порушені відповідачем, суд вважає, що підстав для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди немає. \~ \~ \~ \~Оскільки при зверненні до суду з позовом позивач звільнена від сплати судового збору і в задоволенні позову відмовлено, судовий збір слід залишити за рахунок держави. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed