Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON] 27 серпня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових сум та витрат. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що уклала з відповідачем договір про надання консалтингових послуг і на виконання цього договору надала відповідачу кошти в сумі 3100 грн., договір не виконано і вона звернулася до суду з позовом про визнання договору недійсним, стягнення грошових сум і моральної шкоди, рішенням суду їй було відмовлено, але рішенням апеляційного суду її вимоги частково були задоволені і з відповідача на її користь стягнуто сплачені по договору суми і витрати. Вказане рішення набрало законної сили, видано виконавчий лист, з 2013 року відповідач тривалий час не виконує це рішення, вона понесла інфляційні втрати; на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. На теперішній час всі вказані належні позивачу кошти відповідачем через виконавчу службу не виплачені, мається велика заборгованість, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Позивач прохав, уточнивши суму відсотків і інфляції, стягнути з відповідача вказаний борг, що складається з стягнутої судом суми, відсотків за користування цими коштами, інфляційні втрати, що передбачено законом, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] і його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що дійсно згідно рішення апеляційного суду мається до сплати позивачці сума і вказана сума не виплачена через відсутність коштів, але законом не передбачено на цю суму стягнення відсотків і інфляційних втрат, оскільки відповідач укладав з позивачкою не грошове зобовязання, надана нею сума була передоплатою виконання в майбутньому певних робіт, вказане не стосується грошових правовідношень, а тому не може породжувати стягнення відсотків і інфляційних втрат, на що є численна судова практика. Вважають позовні вимоги безпідставними і просилив їх задоволенні відмовити повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і відповідача та його представника, зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 06 квітня 2010 року між [PERSON] та фізичною особою-субєктом підприємницької діяльності [PERSON] було укладено договір про надання консалтингових послуг в області права, відповідно до якого: [PERSON] взяв на себе зобовязання надати послуги [PERSON], а саме, письмові та усні консультації з питань визнання заповіту недійсним, підготувати позовну заяву про визнання заповіту недійсним та представляти інтереси [PERSON] в суді під час розгляду такого позову; [PERSON] взяла на себе зобовязання оплатити [PERSON] послуги за вказаним договором в розмірі 3100 грн., які за договором від 06 квітня 2010 року [PERSON] мала сплати протягом 3-х днів з моменту укладення договору, тобто здійснити передоплату. На виконання цього договору позивачка надала відповідачу кошти в сумі 3100 грн., договір, на її думку, не виконано і вона звернулася до суду з позовом про визнання договору недійсним, стягнення грошових сум і моральної шкоди, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2013 року їй було відмовлено, але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року вказане рішення суду першої інстанції було скасоване в частині, вимоги позивачки частково були задоволені і з відповідача на її користь стягнуто сплачені по договору суми 3100 грн. і витрати, в іншій частині рішення районного суду залишене без змін. Вказане рішення апеляційного суду набрало законної сили, в січні 2014 року видано виконавчий лист, 24 січня 2014 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження, але відповідач тривалий час не виконує це рішення, позивачка вважає, що вона понесла інфляційні втрати; на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. На теперішній час всі вказані належні позивачу кошти відповідачем через виконавчу службу не виплачені, мається велика заборгованість, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Позивач прохав, уточнивши суму відсотків і інфляції, стягнути з відповідача вказаний борг, що складається з стягнутої судом суми, відсотків за користування цими коштами, інфляційні втрати, що передбачено законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. В порушення зазначених норм закону та рішення суду стягнуті з нього суми не виплачує, утворилася заборгованість. На неодноразову вимогу позивача на протязі 2014-2015 років року повернути вказані суми відповідач відповів відмовою і не повернув суму боргу. Виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України). Як вбачається з позовних вимог 06 квітня 2010 року між [PERSON] та фізичною особою-субєктом підприємницької діяльності [PERSON] було укладено договір про надання консалтингових послуг в області права. Як встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року [PERSON] 06 квітня 2010 року здійснила попередню плату за договором від 06 квітня 2010 року в сумі 3100 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Виходячи з того, що сплачена [PERSON] за договором від 06 квітня 2010 року кошти не визначенні ж завдаток, вони є авансом, тобто передоплатою за послуги, які [PERSON] мав виконати за вказаним договором у строки та порядку, визначенні цим договором. Те, що сплачені [PERSON] за договором від 06 квітня 2010 року кошти є саме передоплатою зазначається також й самою [PERSON] в позові, а саме: «Відповідач ні на мою вимогу, ні за рішенням апеляційного суду від 24 грудня 2013 року не повернув сплачену йому передоплату за надання послуг...». Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача суму індексу інфляції та 3 % річних, позивач посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої, відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін. Але, [PERSON] не звернула уваги, що ст. 625 ЦК України, передбачено можливість стягнення суми індексу інфляції та 3 % річних за прострочення саме грошового, а не іншого, зобов'язання. Так, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за ненадані послуги. За своєю суттю, обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий або послуга надана, до дня фактичного передання товару (надання послуги) покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Така позиція також викладена в постанові Верховного суду України від 16 вересня 2014 року по справі № 3-90гс14 (921/266/13-г/7), та відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, які зобовязані привести свою судову практику у відповідність до судового рішення Верховного Суду України. Також, згідно з п. 2. абз. З Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27 жовтня 2014 року за № 01-06/1666/14: обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих ж передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої плати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням). На аванс можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України. Крім того, аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права висловлена в рішенні апеляційного суду Тернопільської області від 17 лютого 2015 року у справі № 595/1308/14-ц, в рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року у справі № 904/3233, в рішенні господарського суду Київської області від 02 березня 2015 року у справі № 911/435/15. Отже, договір про надання послуг від 06 квітня 2010 року, ж зазначалось раніше, не передбачає будь-яких зобовязань [PERSON] щодо сплати на користь [PERSON] грошових коштів, а тому подальше стягнення за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за ненадані послуги. При цьому, покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-111 цс 13). Крім того, статтею 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, же існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Але з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує, встановлює наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Тобто, законодавець закріплює можливість виникнення цивільних прав і обов'язків із рішення суду, але за умови, що такі випадки прямо вказані у актах цивільного законодавства. Такої норми, для застосування до спору не встановлено. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює договори та інші правочини. Укладений між сторонами договір від 06 квітня 2010 року не передбачає наявність у [PERSON] саме грошових зобовязань перед позивачем. Отже, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України. На вище зазначене, також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 16 січня 2013 року «Про деякі питання застосування ст. 625 ЦК України», згідно якою положення статті 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Аналогічно Верховний Суд України у своєму Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного Кодексу України в цивільному судочинстві (Вісник Верховного Суду України. 2014 р. - № 7. - С. 27-39) зазначив, що ст. 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, же існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Отже рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року, яким стягнуто з [PERSON] суму передоплати, не змінює зобовязань, які виникли між сторонами у справі на підставі договору від 06 квітня 2010 року, а лише вносить визначеність щодо характеру правовідносин та підстав і розмір повернення передоплати. При цьому слід зазначити, що рішення апеляційного суду від 24 грудня 2013 року, в частині стягненні індексу інфляції та річних, саме за наведених вище підстав та з урахуванням постанови Верховного суду України від 16 вересня 2014 року не переглядалось, а тому не може братись до уваги під час вирішення судом питання щодо можливості застосування ст. 625 ЦК України до правовідносин, які виникли з підстав повернення передоплати. Наданні позивачем [PERSON] постанови Верховного суду України не можуть братись до уваги, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення яких посилається позивачка в обґрунтування своїх вимог, наявні різні підстави позову, зміст позовних вимог та наявні різні фактичні обставини. Так, в постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 суд дійшов висновку про можливість застосування ст. 625 ЦК України до правовідносин, що виникли саме з грошового зобовязання, а саме: з підстав стягнення страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту й подальшого не його виконання боржником, тобто в наслідок невиконання страховою компанією саме обовязку щодо сплати за договором страхування коштів (грошового зобовязання), а не повернення суми передоплати за договором як то свідчать спірні правовідносини у справі, що розглядається за позовом [PERSON]. Так, в постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року у справі № 6-40цс11 суд дійшов висновку про можливість застосування ст. 625 ЦК України до правовідносин, що виникли саме з грошового зобовязання, а саме: з підстав стягнення боргу за договором про надання послуг стільникового мобільного звязку, тобто в наслідок невиконання саме споживачем послуг обовязку сплати за договором коштів (грошового зобовязання), а не повернення суми передоплати за договором ж то свідчать спірні правовідносини у справі, що розглядається за позовом [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивачка повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно позивача (крім договірних, зазначених в позові) предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення грошових сум та витрат відмовити. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції відповідача позивач суду не надав, позовна заява в такому вигляді не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed