Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

[PERSON] 12 березня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що [PERSON] працював юрисконсультом в ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» і з 30 січня 2014 року його було звільнено з роботи за власним бажанням. Але при звільненні з ним не було проведено повний розрахунок: йому не в повному розмірі виплачена компенсація за невикористану відпустку, не донарахована правильно частина відпустки, а потім через це і не своєчасно проведено повний розрахунок. Вважає такі дії відповідача протиправними, звернувся до відповідача з питанням про виплату решти вказаних сум, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Він писав звернення до відповідача про усунення вказаного, але нічого зроблено не було. Він поніс витрати. Просив стягнути в повному обсязі невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2084 грн. 92 коп., не донараховану оплату за 19 календарних днів відпустки в січні 2014 року в сумі 163 грн. 02 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2645 грн. 50 коп., задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно позивач працював в них і був звільнений наказом від 20 січня 2014 року за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України, чому є документальне підтвердження. Звільнення було правильним, належний розрахунок при звільненні провели своєчасно. Підстав для зміни формулювання звільнення чи поновлення позивача на роботі не має. Розрахунок з позивачем проведено вірно і повністю. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності до наказу від 10 травня 2006 року позивач [PERSON] був прийнята на посаду начальника юридичного відділу ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет». Згідно з наказом від 01 листопада 2010 року він був переведена на посаду провідного фахівця-юрисконсульта ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет», де і пропрацював до 31 січня 2014 року. Наказом № 22-к від 20 січня 2014 року позивача було звільнено з роботи з 30 січня 2014 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з виплатою компенсації за 114 календарних днів невикористаної відпустки. 03 лютого 2014 року позивач особисто отримав витяг з наказу № 22-к від 20 січня 2014 року та свій розрахунковий листок за січень 2014 року, з яких дізнався, що приймаючи рішення про виплату йому компенсації за 114 календарних днів невикористаної відпустки відповідач не врахував факт його роботи на умовах ненормованого робочого дня. Позивач працював у відповідача 7 років, 8 місяців та 22 дні. Враховуючи особливі умови праці, тривалість його щорічної відпустки мала становити 31 календарний день щорічно, а за весь період роботи, відповідно, 240 календарних днів. Враховуючи, що йому за весь період роботи у відповідача було надано лише 103 календарних дні оплачуваної відпустки, при звільненні відповідач мав виплатити йому компенсацію за 137 календарних днів невикористаної відпустки, а в дійсності виплатив лише за 114 календарних днів, тобто компенсації за 23 календарних дні невикористаної відпустки позивач не отримав (240 к.д. - 103 к.д.) - 114 к.д. = 23 к.д. Крім цього, виплачуючи [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку, відповідач штучно занизив розмір його середнього заробітку, виплативши зазначену компенсацію із розрахунку 39.52 грн. за один календарний день відпустки, в той час коли розмір його середнього заробітку, розрахований згідно вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 складає 48.10 грн. за один календарний день. Для цього розрахунку потрібно взяти заробіток позивача за попередні 12 календарних місяців роботи у відповідача - 17028.07 грн. та ділити його на кількість календарних днів за 2013 рік 365 к.д. за винятком святкових та неробочих днів - 11 к.д. Звідси його середній заробіток за один календарний день становить 17028.07 грн. : (365 к.д. - 11 к.д.) = 48.10 грн. Отже, при звільненні позивач мав отримати компенсацію за 137 календарних днів невикористаної відпустки на суму 6590.20 грн (48.10 грн. х 137 к.д.), а в дійсності йому була нарахована компенсація за 114 календарних днів невикористаної відпустки на суму 4505.28 грн., тобто відповідач повинен доплатити позивачу 2084.92 грн. Також в січні 2014 року позивачу була надана чергова оплачувана відпустка тривалістю 19 календарних днів, яка була оплачена із розрахунку 39.52 грн. за один календарний день на загальну суму 750.88 грн. В той же час, як позивач вказував, що його середній заробіток становив 48.10 грн. за один календарний день, то і оплата 19 календарних днів відпустки мала становити 913.90 грн. (48.10 грн. х 19 к.д.). Отже, відповідач повинен доплатити позивачу 163.02 грн. (913.90 грн. - 750.88 грн.). Але при звільненні з ним не було проведено повний розрахунок: йому не в повному розмірі виплачена компенсація за невикористану відпустку, не донарахована правильно частина відпустки, а потім через це і не своєчасно проведено повний розрахунок. Вважає такі дії відповідача протиправними, звернувся письмово двічі до відповідача з питанням про виплату решти вказаних сум, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Він писав звернення до відповідача про усунення вказаного, але нічого зроблено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні з'ясовано, що дійсно у відповідності до наказу від 10 травня 2006 року позивач [PERSON] був прийнята на посаду начальника юридичного відділу ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет». Згідно з наказом від 01 листопада 2010 року він був переведена на посаду провідного фахівця-юрисконсульта ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет», де і пропрацював до 31 січня 2014 року. Наказом № 22-к від 20 січня 2014 року позивача було звільнено з роботи з 30 січня 2014 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з виплатою компенсації за 114 календарних днів невикористаної відпустки. 03 лютого 2014 року позивач особисто отримав витяг з наказу № 22-к від 20 січня 2014 року та свій розрахунковий листок за січень 2014 року, з яких дізнався, що приймаючи рішення про виплату йому компенсації за 114 календарних днів невикористаної відпустки відповідач не врахував факт його роботи на умовах ненормованого робочого дня, що передбачено затвердженою відповідачем Посадовою інструкцією начальника юридичного відділу. У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу при звільненні, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. [PERSON] 06 лютого і 06 березня 2014 року звертався із письмовими заявами до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому вказаних сум у повному обсязі (компенсації невикористаної відпустки та інш.). Проте до цього часу його законні вимоги відповідачем не задоволені. Належні йому до сплати суми відповідачем не виплачені. Відповідно до пункту 2 статті 8 Закону України «Про відпустки» працівникам з ненормованим робочим днем надається щорічна додаткова відпустка тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день встановлюється колективним договором по кожному виду робіт, професій та посад чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Список професій, посад працівників з ненормованим робочим днем із зазначенням конкретної тривалості відпустки в межах її семиденної тривалості, тобто від 1 до 7 днів включно, затверджується на підприємстві як додаток до колективного договору. Щорічна додаткова відпустка за ненормований робочий день надається пропорційно часу» відпрацьованому на роботі, посаді, що дають право на цю відпустку. Додатком № 1 до колективного договору відповідача зайнятість працівників на посадах начальника юридичного відділу та юрисконсульта дає право цим працівникам на додаткову відпустку терміном 7 календарних днів за ненормований робочий день. Позивач працював у відповідача 7 років, 8 місяців та 22 дні. Враховуючи особливі умови праці, тривалість його щорічної відпустки мала становити 31 календарний день щорічно, а за весь період роботи, відповідно, 240 календарних днів. Враховуючи, що йому за весь період роботи у відповідача було надано лише 103 календарних дні оплачуваної відпустки, при звільненні відповідач мав виплатити позивачу компенсацію за 137 календарних днів невикористаної відпустки, а в дійсності виплатив лише за 114 календарних днів, тобто компенсації за 23 календарних дні невикористаної відпустки він не отримав ((240 к.д. - 103 к.д.) - 114 к.д. = 23 к.д.). Крім цього, виплачуючи позивачу компенсацію за невикористану відпустку, відповідач занизив розмір його середнього заробітку, виплативши зазначену компенсацію із розрахунку 39.52 грн. за один календарний день відпустки, в той час коли розмір його середнього заробітку, розрахований згідно вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 складає 48.10 грн. за один календарний день. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до абзацу 3 п. 2 вищевказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, за цей період, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні дні) на число відпрацьованих робочих днів. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. На підставі ч. 2 ст. 75 ЦПК України судові видатки, понесені судом, стягуються з кожної сторони пропорційно тої частини позову, щодо якої рішення ухвалене проти неї і зараховуються в дохід держави, тому, оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито» позивачем при пред'явленні позову до суду не був сплачений судовий збір, суд вважає необхідним стягнути вказані кошти з відповідача на користь держави судовий збір в сумі Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по видачі наказу про звільнення, виплаті конкретних сум, повного розрахунку при звільненні, протиправності дій, а відповідач це не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Вирішення даного позову та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому запропонованого відповідачем рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Строк позовної давності не сплинув, відповідач коштами позивача користується триавалий час. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» на користь [PERSON] невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2084 грн. 92 коп., не донараховану оплату за 19 календарних днів відпустки в січні 2014 року в сумі 163 грн. 02 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2645 грн. 50 коп., а всього 4893 грн. 54 коп. та стягнути з ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved