Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

[PERSON], [INFO], громадянка Ісламської Республіки Афганістан, ІПН [NUMBER], яка зареєстрована [ADDRESS] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON], [INFO], громадянина України, ІПН [NUMBER], який зареєстрований [ADDRESS], в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований Першим судом 2-го району провінції Кабул Ісламської Республіки Афганістан - 27.01.2006 року, що вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Верховним Судом Афганістану, серійний номер [NUMBER], дата видачі 23.08.2007 року, посилаючись на те, що від шлюбу у сторін народилося двоє дітей, однак, на протязі останніх двох років шлюбні відносини погіршились, внаслідок застосування відповідачем емоційного та фізичного насилля подружні стосунки припинені, наступного часу проживають за різними адресами, спільне господарство не ведуть, збереження сім'ї неможливо, у зв'язку із чим, позивачка змушена звернутися до суду із позовом. Також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було розподілено судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 07.02.2018 року провадження по справі було відкрито, справа була призначена до розгляду, учасники процесу надавали пояснення та клопотання, зокрема за заявою відповідача [PERSON] про надання строку на примирення з мотивів знаходження в шлюбі протягом 11 років, народженням та виховання двох синів, національних звичаїв розірвання шлюбу за згодою обох подружжя, почуттям любові та наміром збереженням сім'ї, судом було надано строк на примирення терміном шість місяців до 19.11.2018 року. Позивач [PERSON] до судового засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснила, що судом було надано час на примирення, однак відновлення сімейних стосунків не відбулось та наполягала на розірванні шлюбу. Представник позивача [PERSON] до судового засідання з'явився, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання з'явився, не заперечував проти розірвання шлюбу, пояснивши, що він здійснював засоби для примирення, але позивач наполягає на розірванні шлюбу, тому він згодний з позовом. Представник відповідача [PERSON] до судового засідання з'явилась, не заперечувала проти розірвання шлюбу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON], громадянка Ісламської Республіки Афганістан та [PERSON], громадянин України - уклали шлюб, який зареєстрований Першим судом 2-го району провінції Кабул Ісламської Республіки Афганістан - 27.01.2006 року, що вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Верховним Судом Афганістану, серійний номер [NUMBER], дата видачі 23.08.2007 року /а.с.3/. Вказане свідоцтво про укладення шлюбу було перекладено з англійської мови на українську мову перекладачем [PERSON] 27.11.2007 року та посвідчено 27.11.2007 року у м.Донецьк, Донецька область, Україна державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Дубінським І.І. та скріплено печаткою/а.с.4-6/. Крім того, із копії паспорта відповідача [PERSON], 1973 року народження, виданого як громадянину України Ворошиловським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області від 05.07.2003 року вбачається, що в графі сімейний стан проставлено штамп паспортного відділу про те, що у відповідача зареєстровано шлюб Верховним Судом Афганістану 27.01.2006 року з [PERSON],1978 року народження./а.с.10/. Як вбачається, від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтва про народження від 30.01.2018 року [NUMBER] та [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтва про народження від 26.01.2018 року [NUMBER], батьками в яких вказані сторони по справі /а.с.7,8/. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно з'ясовано взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу,було надано строк на примирення з метою збереження сім'ї. Судом встановлено, що сімейні стосунки між подружжя були припинені у жовтні 2017 року, з цього часу сторони проживають за різними адресами, спільного господарства не ведуть, спору щодо стягнення аліментів або поділу спільного майна на теперішній час сторони не заявляють, неповнолітні діти проживають разом з батьком, після надання строку на збереження сім'ї примирення між сторонами не відбулось, позивачка наполягає на розірванні шлюб, відповідач не заперечує проти його розірвання. Суд, заслухавши пояснення подружжя приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, втрачено почуття любові та поваги, збереження сім'ї неможливо та шлюб носить формальний характер. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. № 3773-УІ правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Таким чином, відповідно до ст.ст. 26, 55 Конституції України та Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011року, іноземці та особи без громадянства мають право на звернення до суду та до інших державних органів влади для захисту їх особистих, майнових та інших прав. Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Відповідно до ч.1 ст.58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що збереження шлюбу неможливо та буде суперечити інтересам чоловіка та жінки. Відповідно до ст. 279 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між особою в Україні здійснюється за законом України. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями ч.ч.3, 4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. На підставі ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання та право одного з них розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. На підставі викладеного, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 704,80 грн. на підставі ст.141ч.2 ЦПК України.

Outcome: approved