Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

[PERSON] 30.11.2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон України в супроводі її матері без згоди та супроводу батька. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 29.09.2001 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO].. Зазначений шлюбу було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 08.12.2006 року по справі № 2-5136/06. Після розірвання шлюбу [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не опікується її фізичним та духовним розвитком, не надає матеріальної допомоги на її утримання. На теперішній час [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином України [PERSON]. Позивач має намір разом з неповнолітньою дитиною [PERSON] тимчасово на період з 01.11.2015 року по 01.11.2016 року виїжджати за кордон України для відпочинку. [PERSON] стверджує, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвиткові. Чинене законодавство України вимагає для здійснення виїзду неповнолітньої дитини за кордон отримання дозволу від її батька [PERSON] Однак позивач стверджує, що на сьогодні отримати такий дозвіл від відповідача неможливо з причини його проживання на тимчасово непідконтрольній владі України території (у м. Донецьку) та через відсутність засобів зв'язку з відповідачем. Позивач вбачає наявність спору між нею та [PERSON] у вирішенні питання про свободу пересування спільної дитини, наголошує на необхідності відпочинку та розширення світогляду дитини, і з огляду на це просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд на період з 01.11.2015 року по 01.11.2016 року неповнолітньої [PERSON], [INFO]., за кордон України в супроводі її матері без згоди та супроводу її батька; дозволити матері дитини оформлювати проїзні документи для тимчасового виїзду за кордон України. Відповідно до ч.9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Останнім відомим позивачеві місцем реєстрації проживання [PERSON] є [ADDRESS] Згідно із ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року була визначена зміна територіальної підсудності судових справ,підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам,зокрема, для справ, підсудних Петровському районному суду м. Донецька, визначена підсудність Краснолиманському міському суду Донецької області. За таких обставин цивільна справа відносно відповідача [PERSON] підлягає розгляду Краснолиманським міським судом Донецької області. Позивач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи судом, проте для участі в судовому засіданні не прибула, надала засобами поштового зв'язку до суду заяву про розгляд справи без її участі, підтримала позовні вимоги повністю, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с. 6). Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, проте для участі в судовому засіданні не прибув, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, клопотань про необхідність відкладення розгляду справи не заявив (а.с. 28). Ухвалою судді від 01.12.2015 року було залучено для участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки і піклування Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області. Третю особу було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом, однак представник третьої особи для участі в засіданні не прибув, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, клопотань про необхідність відкладення розгляду справи не заявив (а.с. 27). З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відповідно до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.60 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки відповідно до положень ст. 151 СК України вправі обирати самі. Як вбачається із наданої позивачем копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 11.11.2002 року відділом РАГС Жовтневого РУЮ м. Маріуполя Донецької області, батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO]., є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 29.09.2001 року у відділі РАГС Петровського РУЮ м. Донецька, актовий запис № 293, був розірваний за рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 08.12.2006 року по справі № 2-5136/06 (а.с.13). Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 22.08.2015 року Жовтневим відділом РАЦС РС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] 22.08.2015 року, актовий запис № 640, після реєстрації шлюбу змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 16). Дитина [PERSON] на теперішній час проживає спільно з матір'ю по [ADDRESS] (а.с.12). В Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року) наголошується на забезпеченні поваги прав дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Згідно з вимогами ст. ст.154,155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положення ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 -річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Звертаючись із зазначеним позовом, позивач [PERSON] ставила питання про надання дозволу на вивезення неповнолітньої доньки за межі України в період з 01.11.2015 року по 01.11.2016 року. Однак позивачем не надано до суду інформації щодо тієї країни, до якої [PERSON] має намір тимчасово вивезти дитину для відпочинку,не доведено хоча б намагань позивача звернутись до батька дитини [PERSON] із пропозицією щодо надання письмової згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України, не обґрунтовано необхідність перебування дитини за межами України протягом досить тривалого часу - 1 рік. Ухвалою судді від 01.12.2015 року (а.с. 20) під час підготовки справи до судового розгляду було запропоновано позивачеві надати висновок органу опіки і піклування за місцем проживання неповнолітньої [PERSON] про відповідність інтересам дитини запланованого тимчасового виїзду за межі України. Але позивачем такий висновок до суду надано не було. Орган опіки і піклування Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області не надав такого висновку і з власної ініціативи, хоча був залучений для участі у справі як третя особа. За таких обставин суд не вважає доведеним відповідність інтересам неповнолітньої [PERSON], [INFO]., її виїзд за межі України саме в період часу з 01.11.2015 року по 01.11.2016 року. Відповідно до ст.ст.7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією і законами України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Необхідно зазначити, що Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, також встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з п. 5 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, позивачем повинно бути вказано іноземну державу, куди мають намір виїхати один з батьків разом з дитиною, що не досягла 16 років, а також зазначено про разову часову тривалість перебування у цій державі дитини. При виконанні такого рішення суду, яким було б дозволено виїзд дитини за межі України до невизначеної країни без згоди батька тривалістю 1 рік, позивач фактично отримала б можливість змінити місце проживання дитини без згоди її батька та без наявності відповідного судового рішення, а також без з'ясування думки з цього приводу органу опіки та піклування. В такому разі не було б забезпечено справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, що суперечило б положенням норм СК України, де визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, позбавило б батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкування з нею. Нормами ст. 7 СК України визначено справедливість та розумність як засади способу регулювання сімейних відносин в Україні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що закон передбачає надання дозволу на конкретний (одноразовий) виїзд за межі України (до конкретної іноземної держави) неповнолітньої дитини в супроводі одного із батьків, з визначенням початку й закінчення часу такого виїзду. Суд відмовляє у задоволенні позову, з огляду на недоведеність позивачем нагальної потреби та відповідності інтересам дитини досить тривалого у часі виїзду за межі України без зазначення конкретної іноземної держави та мети перебування в такій державі. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати мають бути покладені на позивача.

Outcome: dismissed