Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 19 грудня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ПАТ КБ «Надра» і [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки та визнання права спільної часткової власності на ? частину квартири, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися Позивач у своєму позові посилається на те, що з 1982 року по 1998 рік позивач перебував з відповідачкою [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, мають спільного сина і під час цього шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS] , де вони всі і мешкали до цього часу, питання про розподіл майна подружжя в передбаченому законом порядку не вирішувалося. Однак, наприкінці липня 2014 року, коли [PERSON] був вдома до цієї квартири [ADDRESS] прийшли особи, які представились як працівники ПАТ КБ «Надра» та повідомили, що хочуть оглянути об`єкт нерухомості, який перебуває у заставі банку. Того ж дня позивач поцікавився\~ у [PERSON] про долю вказаної квартири та про угоди, які були нею вчинені стосовно цього житла. [PERSON] повідомила, що у 2007 році вона, отримуючи кредит у ПАТ КБ «Надра», у якості забезпечення передала\~ банку в заставу (іпотеку) цю їх квартиру [ADDRESS] , на зауваження позивача [PERSON] стосовно того, що квартира є спільною власністю (оскільки набута за час перебування у шлюбі) і розпоряджатися нею можна за спільною згодою, вона повідомила, що не знала про це і думала, що оскільки квартира записана на неї то і відповідно вона [PERSON] має всі правомочності щодо розпорядження цією квартирою. Позивач з урахуванням вимог ст. ст. 60, 65 СК України, ст. ст. 368, 369 ЦК України вважає, що розпорядження квартирою має провадитись за спільною згодою подружжя, що було порушено. Договір іпотеки підлягає визнанню недійсним судом. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. [PERSON] як співвласник вказаної квартири [ADDRESS] не надавав згоди [PERSON] на розпорядження квартирою шляхом укладення договору про передання квартири у іпотеку на користь банку. Таким чином, дії [PERSON] як співвласника майна, що є спільною сумісною власністю є такими що порушують права іншого співвласника [PERSON] , договір іпотеки був укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку». На його звернення до відповідача (банку) про з`ясування обставин вказаного та укладання спірного договору, питання вирішене не було, була відмова. Вважає позивач вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив визнати вказаний договір іпотеки недійсним та визнати право спільної часткової власності на ? частину цієї квартири, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «Надра» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду неодноразово не повідомив, в зверненні до суду позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно між ними та відповідачкою був укладений кредитний договір про надання позичальнику кредиту. В якості забезпечення виконання зобов`язань вказаного відповідача ( [PERSON] ) між ними було укладено договір іпотеки від 27 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Безталанною О.А.. Банк повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобов`язання щодо надання позичальнику кредиту. В порушення умов\~ кредитного договору позичальник своєчасно\~ зобов`язання\~ щодо погашення кредиту та процентів згідно графіку щомісячних платежів за договором не виконав, погашення кредиту не проводив, в зв`язку з чим є заборгованість. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сам договір іпотеки укладений з дотриманням всіх передбачений законом норм і правил, необхідні дозволи були, все ними було зроблено законно і підстав для визнання договору іпотеки недійсним не існує. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в задоволенні позову відмовити.\~ Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності цього відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в зверненні до суду позовні вимоги визнала, погодилася з викладеними в основному і уточненому позові обставинами і не заперечувала проти задоволення позову і розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності цього відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції і приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Безталанна О.А. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду просили справу розглянути без їх участі, вказаним, на думку суду, фактично не заперечував проти позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа\~ має\~ право в порядку,\~ встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється\~\~ на\~\~ всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що 27 грудня 2007 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем ПАТ (на той час ВАТ) КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 8/2007/840-МК12/22 про надання позичальнику кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14.4 % річних. В якості забезпечення виконання зобов`язань вказаного відповідача між [PERSON] і банком було укладено договір іпотеки від 27 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Безталанною О.А., зареєстрований у реєстрі за № 1995. Предметом іпотеки виступила трикімнатна квартира [ADDRESS] . Іпотекою забезпечувалось виконання зобов`язань відповідачки за кредитним договором від 27 грудня 2007 року, який вона, як позичальник, уклала з відповідачем та відповідно до якого банк надав їй на споживчі потреби кредитні кошти. Банк повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобов`язання щодо надання позичальнику кредиту. Відповідно до умов зазначеного кредитного договору позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. \~ \~ \~ \~Судом також встановлено, що 11 листопада 1982 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] \~ було зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище відповідачки\~ « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] », про реєстрацію шлюбу було видано свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] від 11 листопада 1982 року; від цього шлюбу і спільного мешкання мають спільного сина. 14 грудня 1998 року зазначений шлюб між [PERSON] та [PERSON] \~\~ було розірвано, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] видане 02 листопада 1999 року. За час перебування у шлюбі вказаним подружжям було набуто у власність майно відповідно до договору купівлі-продажу від 15 жовтня 1997 року квартиру [ADDRESS] . Незважаючи на факт розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] зберігали нормальні людські стосунки, підтримували спілкування між собою. Оскільки за час перебування у шлюбі було надбано майно вказану квартиру, то було досягнуто домовленостей про те, що [PERSON] матиме можливість проживати там, проти чого [PERSON] не заперечувала, внаслідок чого [PERSON] часто бував у даній квартирі, відвідував спільного із [PERSON] сина, мешкав і таким чином не втратив правовий зв`язок із вказаною квартирою. Питання про поділ майна ніким з подружжя не порушувалось. Однак, наприкінці липня 2014 року, коли [PERSON] був вдома, до квартири\~ [ADDRESS] прийшли особи які представились як працівники ПАТ КБ «Надра» та повідомили, що хочуть оглянути об`єкт нерухомості який перебуває у заставі банку. Того ж дня [PERSON] поцікавився\~ у [PERSON] про долю квартири та про угоди, які були вчинені [PERSON] стосовно квартири [ADDRESS] . [PERSON] повідомила, що у 2007 році вона отримуючи кредит у ПАТ КБ «Надра» у якості забезпечення передала банку в заставу (іпотеку) вказану їх спільну квартиру [ADDRESS] . На зауваження [PERSON] стосовно того, що квартира є спільною власністю (оскільки набута за час перебування у шлюбі) і розпоряджатися нею можна за спільною згодою, вона повідомила, що не знала про це і думала, що оскільки квартира записана на неї, то і відповідно вона [PERSON] має всі правомочності щодо розпорядження квартирою. На запитання, чому не повідомляла про факт передання квартири у заставу повідомила, що не вважала необхідним вводити в курс своїх справ ділових та фінансових справ, крім того, передання майна в іпотеку, на думку [PERSON] , не порушувало права [PERSON] на проживання у зазначеній квартирі. Таким чином, саме наприкінці лютого 2014 року [PERSON] довідався, що квартира [ADDRESS] ,\~ яка була придана ним з [PERSON] за час перебування у шлюбі, передана в іпотеку на користь ПАТ КБ «Надра». Позивач з урахуванням вимог ст. ст. 60, 65 СК України, ст. ст. 368, 369 ЦК України вважає, що розпорядження квартирою має провадитись за спільною згодою подружжя, що було порушено. Договір іпотеки, на його думку, підлягає визнанню недійсним судом. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. [PERSON] як співвласник вказаної квартири [ADDRESS] не надавав згоди [PERSON] на розпорядження квартирою шляхом укладення договору про передання квартири у іпотеку на користь банку. Таким чином, дії [PERSON] як співвласника майна, що є спільною сумісною власністю є такими що порушують права іншого співвласника [PERSON] , договір іпотеки був укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку». На його звернення до відповідача (банку) про з`ясування обставин вказаного та укладання спірного договору, питання вирішене не було, була відмова. Вважає позивач вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека\~ це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з правилами ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Окремим видом застави є іпотека. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Юридичне значення з питання повідомленості про передання квартири в іпотеку полягає у тому числі і у можливості вжити заходів щодо судового захисті свого інтересу та порушеного права. Відповідно, тільки після того, як [PERSON] стало відомо про передання квартири у іпотеку, він міг вжити заходів щодо судового захисту своїх прав. Відповідно до п. 1 ст. 73 ЦПК України,\~ суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - до окремих видів вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК).\~ Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Беручи до уваги зазначене, позивач і просив суд про визнання причини пропуску процесуального строку для подання позову про визнання правочину договору іпотеки від 27 грудня 2007 року № 22/1, за яким [PERSON] передала у іпотеку на користь ПАТ КБ «Надра» квартиру [ADDRESS] поважною. \~ \~ \~ \~Розпорядження квартирою має провадитись за спільною згодою подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).\~ Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. [PERSON] як співвласник квартири [ADDRESS] не надавав згоди [PERSON] на розпорядження квартирою шляхом укладення договору про передання квартири у іпотеку на користь банку. Таким чином, дії [PERSON] як співвласника майна, що є спільною сумісною власністю є такими, що порушують права іншого співвласника [PERSON] . Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Порушення приписів щодо обов`язкового отримання письмової згоди другого з подружжя на надання майна в іпотеку (ч. ч. 2, 3 ст.65 СК України) дає достатні підстави для визнання договору іпотеки недійсним. У аналогічних справах ВССУ позовні вимоги задовольнив: ухвалою від\~ 14 грудня 2011 року http://reyestr.court.gov.ua/Review/21117298; ухвалою від 23 жовтня 2013 року http://reyestr.court.gov.ua/Review/34653286. Позивачу належить ? частина права спільної часткової власності на квартиру. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається,\~ що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак [PERSON] належить право власності на ? частину квартири, яка була передана в іпотеку і саме це його право підлягає захисту судом шляхом визнання такого права. Зараз як зазначалось вище у квартирі [PERSON] та [PERSON] проживають спільно, питання про виділення частки належної кожному з них не піднімалось. Хоча шлюб між ними і було розірвано, дана обставина не призвела до припинення права спільної сумісної власності. Ст. 68 СК України передбачено, що розірвання\~ шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Не може суд погодитися з можливою думкою про те, що [PERSON] передала в іпотеку лише належну їй частку, так як виділення такої частки не було здійснено. З зазначеного питання ВССУ в ухвалі від 11 квітня 2012 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/23828793 ) зазначив: «Апеляційний суд правильно виходив з того, що чоловік або дружина вправі укласти з іншою особою договір купівлі-продажу або застави своєї частки після її визначення та виділу в натурі, однак залишив поза увагою, що майно, яке передане в іпотеку належить (особа 7) та (особа 6) на праві спільної сумісної власності і не є ні особистим майном одного з них, ні виділеною в натурі часткою зі спільної сумісної власності подружжя, інша письмова домовленість між ними щодо визначення правого статусу цього майна відсутня, а тому дійшов помилкового висновку про недійсність договору іпотеки в частині передачі Ѕ частки спірної квартири.» При укладенні договору іпотеки не було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними (згода іншого з подружжя на передачу майна в іпотеку). Згідно ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема речі, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому. Отже, предметом іпотеки може виступати як нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, так і майнові права на нерухоме майно, які можуть бути відчужені іпатекодавцем і на які може бути звернене стягнення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На момент укладення договору іпотеки з відповідачем, банк не врахував інтереси позивача, діяв не відповідно до умов в рамках чинного законодавства та порушуючи права позивача як одного з можливих іпотекадавців та не мав права укладати договір з пунктами про передачу в іпотеку прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися\~ на припущеннях. Позивача заперечує будь-які інші домовленості і зобов`язання стосовно відповідачів, крім вказаних в законі, договорі кредиту та договорі іпотеки сторін, предмету спору, а відповідач (банк) цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань є припущенням. \~\~\~ Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач (банк) в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків\~ вказаному відповідачу було завдано ушкодження здоров`я, майнової шкоди та прямих\~ збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача (банку) стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір іпотеки № 22/1 від 27 грудня 2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «Надра», за яким [PERSON] передала у іпотеку на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» квартиру [ADDRESS] , яка є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на ? частину квартири [ADDRESS] , яка є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; на іншу ? частину цієї квартири право власності має [PERSON] .. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню повністю. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved