Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просили визнати за ними, у порядку спадкування, право приватної спільної часткової власності на земельну ділянку (кадастровий номер: 4412500000:05:001:0030), що розташована по [ADDRESS] У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не з'явились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивачі і представник відповідача подали заяви про розгляд справи без їх участі. Позиція позивачів полягала у тому, що до того як 14 червня 2014 року померла їх бабуся: [PERSON], власником земельної ділянки, розташованої під будинком [ADDRESS] був їх дід: [PERSON]. Але у зв'язку із смертю останнього, їх бабуся на підставі закону успадкувала всю спадщину померлого дідуся, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, у тому числі й право приватної власності на означену земельну ділянку, однак за життя, не встигла зареєструвати отримане право у Державному земельному кадастрі. Як наслідок, після її смерті, позивачі, як єдині спадкоємці на яких вона оформила заповіт на все своє майно, не можуть отримати спадщину. І оскільки у видачі свідоцтва про право на спадщину, державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовив, це створює умови не визнання їх права на спадкування, а тому і права приватної спільної часткової власності на вказану земельну ділянку. Відповідач подав заяву, якою вказав на те, що не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовної заяви. Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], на підставі рішення Рубіжанської міської ради Луганської області №69/48 від 28 квітня 2010 року, отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0661 га (кадастровий номер: 4412500000:05:001:0030), що розташована по вулиці Залізничній у [ADDRESS] (а.с.21). А 13 вересня 2010 року, [PERSON], зареєстрував названий акт в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю (а.с.21,14-20). Третього червня 2011 року, у зв'язку із смертю [PERSON], його дружина: [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, про право приватної власності на означену земельну ділянку (а.с.23). Через що, державний нотаріус Рубіжанської міської нотаріальної контори Луганської області [PERSON], зробив відмітку на державному акті про те, що право власності на земельну ділянку переходить до [PERSON] (а.с.21). У червні 2014 року, [PERSON] померла, але за життя склала заповіт, яким заповіла все своє майно своїм онукам: [PERSON] та [PERSON], у рівних частках кожному (а.с.51-53,26-29,32-35). Постановою від 24 лютого 2015 року, [PERSON], приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області, [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у вигляді права власності на земельну ділянку (кадастровий номер: 4412500000:05:001:0030), що розташована по [ADDRESS] Через те, що право власності на вказану земельну ділянку, [PERSON] за життя не зареєструвала у встановленому законом порядку (а.с.22,51). А 04 березня 2015 року, [PERSON] та [PERSON] звернулись до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просять визнати за ними, у порядку спадкування, право приватної спільної часткової власності на вказану земельну ділянку (а.с.3-5). Із встановлених обставин вбачається, що позивачі вступили у цивільно-правові відносини з приводу спадкування нерухомого майна у вигляді земельної ділянки, в межах яких виник спір щодо невизнання за позивачами права приватної спільної часткової власності на неї, у порядку спадкування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України передбачається, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності на земельну ділянку померлої фізичної особи, в силу положень статей 1216-1218, 1222- 1225 та 1261-1265 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), може набути будь-яка фізична особа, у тому числі дружина померлого чоловіка, у порядку спадкування за законом, шляхом прийняття спадщини. При цьому така особа, як спадкоємець, зобов'язана звернутись до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки остання являється нерухомим майном (частина 1 статей 181 та 1297 ЦК України). Судом встановлено, що після смерті [PERSON], власника земельної ділянки, площею 0,0661 га (кадастровий номер: 4412500000:05:001:0030), що розташована по вулиці Залізничній у [ADDRESS], його дружина: [PERSON] прийняла його спадщину у вигляді права приватної власності на названу земельну ділянку і 03 червня 2011 року отримала свідоцтво про право спадщини на неї (а.с.23). Однак, на момент набуття [PERSON] права приватної власності на вказану земельну ділянку, діяли положення статті 182 ЦК України, які передбачали, що право власності на нерухомі речі, а також їх перехід підлягають державній реєстрації у порядку, встановленому законом, яким на той час був Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV», в редакції Закону України №1878-VI від 11 лютого 2010 року. А останній, у своїх прикінцевих та перехідних положеннях передбачав, що до 01 січня 2012 року державна реєстрація права власності земельною ділянкою проводиться територіальними органами земельних ресурсів. Разом із цим, на момент набуття [PERSON] права приватної власності на вказану вище земельну ділянку, діяли і положення статті 126 Земельного кодексу України, які передбачали, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж та цільового призначення може посвідчуватись свідоцтвом про право на спадщину. І при набутті права власності на земельну ділянку на підставі такого документа, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчуджувалась, долучався до свідоцтва про право на спадщину, як до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку. А на самому державному акті нотаріус, та орган, що здійснював державну реєстрацію права на таку земельну ділянку робили відмітку про відчудження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулось відчудження. Однак судом враховано, що законодавець не встановив жодних строків для спадкоємців на протязі яких вони зобов'язані були звернутися до органу, що здійснював державну реєстрацію права на земельну ділянку. Таким чином законодавець, хоч і встановив необхідність державної реєстрації переходу права власності на земельну ділянку, але саме свідоцтво про право на спадщину у той час, він передбачив тим документом, який посвідчував вже здійснений перехід права власності на земельну ділянку від однієї фізичної особи до іншої. А власне, не здійснення реєстрації новим власником такого права в органі, що здійснював державну реєстрацію прав на земельну ділянку, не позбавляло таку особу набутого нею права приватної власності. І такої умови не було передбачено законодавцем серед підстав, за яких право власності припиняється. Наведені висновки суду, підтверджуються також і положеннями частини 1 статті 81 Земельного кодексу України, якими було передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Тобто, факту прийняття спадщини, що підтверджувалось свідоцтвом про право на спадщину, було достатньо для набуття права власності на земельну ділянку. Судом встановлено, що [PERSON] отримавши 03 червня 2011 року свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді права власності на земельну ділянку, площею 0,0661 га (кадастровий номер: 4412500000:05:001:0030), що розташована по вулиці Залізничній у [ADDRESS], хоч і не зареєструвала набуте нею право у органі, що здійснював державну реєстрацію прав на земельну ділянку, але державний нотаріус Рубіжанської міської нотаріальної контори Луганської області [PERSON] зробив відмітку на державному акті про те, що право власності на земельну ділянку переходить до [PERSON]. Таким чином, слід констатувати, що [PERSON], за життя, набула право приватної власності на означену земельну ділянку, хоч і не встигла вчинити усі передбачені законом дії для його повної реєстрації, що не може бути підставою для позбавлення набутого нею права чи його виключення зі складу її спадщини. Також суд враховує і те, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01 липня 2004 року, за життя [PERSON], змінював свою редакцію неодноразово, і на момент смерті [PERSON], цей закон діяв в редакції Закону України №1878-VI від 11 лютого 2010 року, з урахуванням змін, внесених у тому числі Законом України №1219-VII від 16 квітня 2014 року. Однак, на протязі всього цього періоду, діяла преамбула цього закону, якою передбачено і зараз, що закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Отже мета вказаного закону, а значить і мета здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, це забезпечення визнання державою таких прав, тобто прав, які вже виникли, для їх захисту і створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. А тому, не здійснення реєстрації таких прав у порядку встановленому цим законом, не може свідчити про те, що означені права не виникли, чи про те, що особу, яка набула таке право слід їх позбавити. Звертають на себе увагу і положення частини 2 статті 3 вказаного закону, з аналізу яких вбачається, що реєстрація права власності на нерухоме майно у порядку встановленому цим законом, має наслідком тільки гарантування державою достовірності зареєстрованого права на нерухоме майно та їх обтяжень. Як наслідок, достовірність та наявність у будь-якої особи права власності на нерухоме майно за відсутності його реєстрації може бути перевірено і судом, якщо це необхідно для захисту права особи, що звертається до суду. Судом вже було встановлено, що на момент прийняття [PERSON] спадщини [PERSON], у вигляді права приватної власності на спірну земельну ділянку, саме останній був єдиним та належним власником вказаної земельної ділянки (а.с.21,14-20). При цьому, [PERSON] право на означену земельну ділянку прийняла у спадщину належним чином, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.23). При цьому, відповідно до положень пункту «в» частини 4 статті 83 та пункту «в» частини 5 статті 84 Земельного кодексу України територіальні громади та держава набувають право власності на землю у разі прийняття ними спадщини. А із свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається (а.с.23), що єдиною особою, яка прийняла спадщину [PERSON] у вигляді права власності на спірну земельну ділянку, а значить і набула означене право є [PERSON]. За даними Державного земельного кадастру, єдиним зареєстрованим власником спірної земельної ділянки, залишився [PERSON] (а.с.69-71). А в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що будь-яка інша особа, окрім [PERSON], набула чи могла набути права власності на вказану земельну ділянку, за життя померлого [PERSON] (а.с.1-76). Тому суд вважає, що тільки [PERSON] правомірно набула право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0661 га (кадастровий номер: 4412500000:05:001:0030), що розташована по вулиці Залізничній у [ADDRESS], після смерті її попереднього власника [PERSON], а також мала це право аж до своєї смерті. І тому, з огляду на положення частини 1 статті 1218 ЦК України, право приватної власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку є таким, що увійшло до складу її спадщини. Перехід або реєстрація зазначеного права на інших осіб до моменту її смерті, а також після відкриття її спадщини, за даними Державного земельного кадастру, не відбулось (а.с.69-71). Відповідно до положень частини 1 статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 вказаного кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. При цьому, право на спадкування, у першу чергу, мають особи визначені заповітом (стаття 1223 цього ж кодексу). А от у разі його відсутності, визнання недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього ж Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON], ще 25 травня 2011 року заповіла усе своє майно, а тому і право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0661 га (кадастровий номер: 4412500000:05:001:0030), що розташована по вулиці Залізничній у [ADDRESS], своїм онукам: [PERSON] та [PERSON], у рівних частках кожному з них (а.с.51-53,26-29,32-35). При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що вказаний заповіт було визнано недійсним або вказані фізичні особи відмовились від прийняття спадщини померлої. За даними приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], після смерті [PERSON], із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину чи заявами про її прийняття, інші особи, окрім її онуків не звертались. При цьому останні, вже отримали у спадок по ? частці у праві власності на житловий будинок №70, під яким і знаходиться спірна земельна ділянка (а.с.51). За таких обставин, [PERSON] та [PERSON], слід визнати такими, що набули право приватної спільної часткової власності на земельну ділянку, площею 0,0661 га (кадастровий номер: 4412500000:05:001:0030), що розташована по вулиці Залізничній у [ADDRESS], по праву спадкування. При чому, по ? частці кожний із них. Відповідно до положень частини 3 статті 8, частини 4 статті 13 та частини 1 статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб'єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Згідно з положеннями частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно із статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, а також пунктом «а» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права, у тому числі права громадян на земельну ділянку, може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивачів, як співвласників земельної ділянки по праву спадкування не визнається нотаріусом, та на нього може претендувати відповідач, обраний позивачами спосіб захисту їх права приватної власності на зазначений будинок, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved