Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

[PERSON] березня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про стягнення суми боргу, грошових коштів та судових витрат. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що відповідач 01 вересня 2013 року взяв у позивача в борг грошову суму, про що було складено договір позики в вигляді простого письмового договору - розписки, були обумовлені умови користування грошима (строк, відсотки, відповідальність та інш.) і умови їх повернення. Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Відповідачка є дружиною відповідача, взяті у позивача кошти використані з урахуванням роботи відповідача в тому числі і на нужди їх сімї, про борг вона знала, оскільки з метою забезпечення договору позики відповідач надавав позивачу акти про право власності на земельні ділянки, одна з яких зареєстрована на відповідачку. Отже відповідати перед позивачем повинні вони вдвох солідарно. Звернення позивача до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач прохав стягнути з відповідачів вказаний борг з передбаченими договором сторін і законом санкціями, відсотками, судовими витратами, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, пояснивши, що борг дійсно є, розписку відповідач писав і борг є, але згоден з сумою боргу тією, що вказана в розписці, тобто 524500 грн., а не еквівалент 65000 доларів США і її сума по курсу валюти на цей час, тобто сума позову 1855715 грн. 52 коп.. Отже позов відповідач визнає лише в цій частині і згоден повернути вказану суму, але зараз немає такої можливості через скрутне матеріальне становище. Вважали за можливе часткове задоволення позову, в задоволенні іншої частини позову просили відмовити через її необґрунтованість. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що гроші в борг в позивача відповідачка не брала, розписку не писала, взагалі не знала про вказаний борг і не повинна відповідати за вказаним зобовязанням. Вважає позовні вимоги до неї безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача і представників відповідачів, зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що за договором позики грошей від 01 вересня 2013 року, оформленого в вигляді простого письмового договору розписки між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] в цей день 01 вересня 2013 року відповідач отримала в борг від позивача кошти в сумі 65000 доларів США, що на той час по курсу НБУ складало 524500 грн., про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді розписки про отримання коштів; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів, санкції, відсотки і що строком повернення відповідачем грошей позивачу повинно бути не пізніше 01 грудня 2013 року включно, за вимогою позивача. Про отримання вказаних коштів відповідачем позивачу в цей же день 01 вересня 2013 року складено цю ж розписку. Вказані кошти відповідачем в зазначений термін не повернуті. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. В порушення зазначених норм закону та умов укладеного договору відповідач свої зобовязання за вказаним договором позики належним чином не виконав, утворилася заборгованість. Відповідачка є дружиною відповідача, взяті у позивача кошти використані з урахуванням роботи відповідача в тому числі і на нужди їх сімї, про борг вона знала, оскільки з метою забезпечення договору позики відповідач надавав позивачу акти про право власності на земельні ділянки, одна з яких зареєстрована на відповідачку (вказані земельні ділянки відповідачі намагаються продати, не повернувши борг позивачу). На неодноразову вимогу позивача на протязі 2013-2016 років повернути суму боргу відповідач зі своєю дружиною відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, вимога позивача була, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За умовами домовленості між сторонами цього спору одна сторона (позивач) передав у власність другій стороні (позичальникові - відповідач) грошові кошти, визначені родовими ознаками, позичальник зобовязався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, гроші передані. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В судовому засіданні зясовано, що кошти у позивача вказаний відповідач ([PERSON]М.) у вказаній сумі (еквівалент 65000 доларів США) дійсно брав, було складено один договір (оформлений у вигляді простого письмового договору - розписки) про суму боргу та термін повернення грошей, відповідач умови договору позики не виконав і гроші не повернув. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобовязання про позику позивач виконав повністю, термін повернення грошей закінчився, відповідачі в добровільному порядку грошей не повертають, коштами користуються до теперішнього часу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідачів, повязаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд вважає, що відповідачами не доведено належними доказами ті обставини, що відповідачка не знала про борг чоловіка, що він брав вказані кошти тільки на потреби своєї підприємницької діяльності, що взагалі кошти не передавалися та накопичилися через заборгованість іншого господарського напрямку діяльності відповідача, або що кошти передавалися в гривнях, а не в доларах США. Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Відповідачі перебувають в шлюбі, мають спільне господарство і майно, використовують його на свій розсуд та за рахунок майна мають можливість повернути борг позивачу, однак навмисно цього не роблять, хоча термін повернення грошей давно пройшов. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідачі [PERSON] і [PERSON] повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачами до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi інші домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдачів (крім договірних, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдачі не довели незаконність дій позивача. Твердження сторони вiдповiдачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням і належними доказами не доведено. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідачів з позовом в повному обсязі, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, який також потрібно стягнути з відповідачів. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 01 вересня 2013 року в загальній сумі 1737204 грн. 84 коп. (тобто з кожного по 868602 грн. 42 коп.), стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] три відсотки річних від просроченої суми за договором від 01 вересня 2013 року в загальній сумі 118510 грн. 68 коп. (тобто з кожного по 59255 грн. 34 коп.) та стягнути з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 3445 грн. з кожного окремо (а всього 6890 грн.). Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідачі суду не надали, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved