Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє адвокат Бардичевський Б.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочинів недійсними, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В. В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що в 2015 році вона хворіла, в період з 24 по 26 грудня цього ж року знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні лапароскопічної хірургії, ендоурології та гінекології з діагнозом хронічний пієлонефрит у стадії загострення. В зв`язку з необхідністю проведення операції та подальшого лікування вона потребувала грошей, яких не мала. Потім вона взяла в борг гроші в сумі 1 500 дол. США у своєї знайомої [PERSON] , які більше двох років не могла повернути останній. За таких скрутних обставин, через вимоги знайомої повернути їй борг, вона вимушена була перепозичити гроші. З цією метою вона звернулася до відповідача. В подальшому 07 листопада 2018 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона взяла в останнього в борг грошові кошти в сумі 2 880 дол. США з тим, що 1500 дол. США вона повинна віддати борг, а решту суми зберегти для щомісячної виплати зобов`язань за договором позики, допоки не знайде основної суми. Цей договір нею було укладено добровільно. Одночасно з договором позики між ними було укладено договір іпотеки, предметом якого виступила належна їй та її сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності двокімнатна квартира, розташована в [ADDRESS] . Документи, які підтверджують право власності на квартиру вона одразу передала іпотекодержателю. За договором позики у неї виник обов`язок сплачувати борг відповідачеві в розмірі не менше 90 дол. США на місяць. Договір укладено на 12 місяців, тобто повернути його вона повинна була в сумі 1080 дол. США. Однак після виплати відповідачеві цієї суми він наполягав на повернення усієї суми договором в розмірі 2 880 дол. США, а також відсотків в сумі 300 дол. США, таким чином разом вона сплатила йому 3 100 дол. США. Після сплати такої суми відповідач запропонував їй проїхати до нотаріуса з метою фіксації усих дій на папері, на що вона погодилася. Однак замість закриття боргу 21 вересня 2019 року між нею та відповідачем було укладено додатковий договір про внесення змін до договору позики грошей, за яким відповідач передав їй у власність грошові кошти в сумі 246 200 грн., які вона зобов`язалася повернути в строк до 21 грудня 2019 року, а у випадку неповернення нею у вказаний строк позичених грошей позикодавець мав набути права звернення стягнення на нерухоме майно - їхню з сином двокімнатну квартиру. Однак цих грошей вона від відповідача не отримувала. Усі договори укладалися українською мовою, якої вона не розуміє, тому просила нотаріуса про їх переклад. Про переклад їх змісту нотаріусом в укладених договорах є відмітка. Однак, зазначає, що нотаріусом при здійсненні такого перекладу порушено вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом. Таким чином усі три правочини були укладені під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах. На підставі ст.233 ЦК України просить суд: -визнати недійсним договір позики грошей, укладений між нею та відповідачем [PERSON] 07 листопада 2018 року; -визнати недійсним договір іпотеки, укладений між нею та відповідачем [PERSON] 07 листопада 2018 року; -визнати недійсним додатковий договір від 21 вересня 2019 року про внесення змін до договору позики грошей, укладений між нею та [PERSON] 07 листопада 2018 року. Заперечуючи проти позовних вимог 04 березня 2020 року відповідачем до суду подано відзив, в якому він зазначає, що підстав для визнання укладених між ним та [PERSON] правочинів недійсними відповідно до вимог ст.233 ЦК України немає. Єдиною підставою для цього позивачка вказує свою хворобу, однак спірні правочини були укладені майже через три роки після захворювання [PERSON] , тобто навіть не в період її хвороби. Таким чином позивачкою не надано доказів, які свідчать про наявність у неї будь - яких тяжких обставин та вкрай невигідних умов на момент укладення спірних правочинів. Просив відмовити в задоволенні позовної заяви. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 січня 2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 червня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. При розгляді справи [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх повністю. Пояснила суду, що в 2015 році вона потребувала лікування, на що взяла в борг гроші у своєї знайомої в сумі 1 500 дол. США. Однак повернути їй борг не мала можливості, тому і звернулася за оголошенням до відповідача. Усі укладені договори з відповідачем вона підписувала добровільно. Розписки писала також власноруч. Однак не читала їх змісту. При укладенні договорів мова йшла про позику, а умови передачі у власність відповідачу квартири взагалі ними не обговорювалися.Копії договорів їй нотаріус не надавав, однак звідки у неї вони взялися не знає. Стверджує, що усі договори укладалися українською мовою, зміст якої вона не розуміє. Нотаріусом на її клопотання було зроблено відповідний переклад, що відображено в текстах договорів, однак це було зроблено усно і некоректно. Такий переклад відіграв важливу роль, так які від правильного розуміння правочинів, залежить порушене нею в позовній заяві питання. Вказала, що якби не її хвороба та необхідність повернення боргу своїй знайомій, вона ніколи б не звернулася до відповідача. Представник позивачки - адвокат Бардичевський Б.В. підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх з підстав, наведених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явився, надавши суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність з участю його представника. Представник відповідача - адвокат Царьова О.С. позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в позові з підстав, наведених у відзиві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В. на розгляд справи до суду не з`явився, надавши суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. 07 листопада 2018 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець (відповідач по справі) передав у власність позичальнику (позивачці по справі) грошові кошти в сумі 80 525 грн., що еквівалентно 2 880 дол. США, а позичальник зобов`язався у строк до 07 листопада 2019 року включно у порядку та на умовах, передбачених цим договором, повернути позикодавцю таку суму грошових коштів в національній валюті, що буде еквівалентно 2 880 дол. США за курсом НБУ станом на день повернення позики (остаточного розрахунку) (а.с.46). За згодою сторін цей договір є безпроцентним. У відповідності до п.2 вказаного договору передачу грошей було здійснено до підписання цього договору, що підтверджується розпискою позичальника про отримання від позикодавця грошових коштів у сумі 80 525 грн., що еквівалентно 2 880 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення цього договору (1 долар США =27,96 грн.). Згідно п.4 договору позика повертається частинами в національній валюті, починаючи з грудня 2018 року кожного місяця до сьомого числа включно, в сумі не менш еквівалентій 90 дол. США за курсом НБУ станом на день сплати частини позики, на один календарний місяць та сплачується на банківський рахунок позикодавця, вказаний в договорі, або готівкою, що підтверджується відповідною розпискою позикодавця. Пунктами 5,6 договору передбачено, що сторони домовилися, що фактом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов`язань по поверненню позики та безспірність заборгованості, буде несплата частин суми позики протягом одного місяця. В разі прострочення виконання позичальником зобов`язань по поверненню позики та наявності безспірної заборгованості (несплати частин суми позики, зазначених у п.4 цього договору, протягом одного місяця), позикодавець вправі стягнути заборгованість у примусовому порядку за рахунок майна, переданого в іпотеку, зазначеного в п.10 цього договору. Згідно якого, сторони домовилися, що виконання зобов`язання за цим договором забезпечується іпотекою двокімнатної квартири житловою площею 27,2 кв.м., загальною - 52,25 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] , яка є власністю [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло. Як вбачається з п.11 цього договору, сторони домовилися про те, що одночасно з посвідченням даного договору, укладається іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, зазначене у п.10 цього договору, що посвідчується нотаріально. При цьому, згідно п.13 договору, у випадку, якщо позичальник у встановлений п.1 договору строк не поверне позикодавцю суму позики або прострочить виконання зобов`язань по поверненню позики, зазначених в п.п.4,5 цього договору, позикодавець за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент їх фактичного задоволення. Укладений між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] договір позики підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бедненком С.В. (а.с.46). Договір укладено у двох примірниках, один з яких знаходиться у нотаріуса, а другий передано позикодавцю. Як вбачається, з письмової розписки від 07 листопада 2018 року [PERSON] взяла в борг грошові кошти в розмірі 2 880 дол. США у [PERSON] та зобов`язалася їх повернути в повному обсязі до 07 листопада 2019 року. Претензій до [PERSON] не має. Розписка датована 07 листопада 2018 року та підписана [PERSON] (а.с.47). Одночасно з договором позики 07 листопада 2018 року між відповідачем [PERSON] з однієї сторони та позивачкою [PERSON] і її сином [PERSON] з другої сторони, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань, що виникли у позивачки на підставі договору позики, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, було укладено договір іпотеки, предметом якого виступила належна позивачці [PERSON] та її сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності двокімнатна квартира, розташована в [ADDRESS] (а.с.48-49). Укладений між позивачкою [PERSON] , її сином [PERSON] та відповідачем [PERSON] договір іпотеки підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бедненком С.В. (а.с.49). 21 вересня 2019 року між позивачкою та відповідачем було укладено додатковий договір про внесення змін до договору позики грошей, за яким п.1 основного договору викладено в новій редакції, а саме: за цим договором відповідач [PERSON] передає у власність позивачці [PERSON] грошові кошти в сумі 246 200 грн., які вона з обов`язалася в строк до 21 грудня 2019 року у порядку та на умовах, передбачених цим договором, повернути в національній валюті, що буде еквівалентно 10 000 дол. США за курсом НБУ станом на день повернення позики (остаточного розрахунку). Пункт 14 основного договору викладено в наступній редакції, а саме: в разі, якщо позичальник в строк до 21 грудня 2019 року включно не поверне позикодавцю у повному обсязі суму грошових коштів в національній валюті, що буде еквівалентно 10 000 дол. США за курсом НБУ станом на день повернення позики (остаточного розрахунку), або порушить зобов`язання по поверненню позики, зазначені в п.п.4,5 цього договору, позикодавець набуває право звернення стягнення на нерухоме майно, зазначене у п.10 договору позики, у порядку згідно з чинним законодавством України (а.с.50). Як вбачається з письмової розписки від 21 вересня 2019 року, [PERSON] взяла в борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 дол. США та зобов`язалася їх повернути в повному обсязі в строк до 21 грудня 2019 року. Розписка датована 21 вересня 2019 року та підписана [PERSON] (а.с.51). Згідно виписки із історії хвороби Приазовської регіональної клініки «Медіфаст», позивачка [PERSON] в період 24 по 26 грудня 2015 року знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні лапароскопічної хірургії, ендоурології та гінекології з діагнозом хронічний пієлонефрит у стадії загострення (а.с.9). З рахунку на оплату №2207 від 24 грудня 2015 року видно, що [PERSON] сплачено ТОВ «Медіфаст» за проведення оперативного лікування- послуги лікаря уролога грошові кошти в сумі 9 269 грн. (а.с.10). 08 листопада 2018 року [PERSON] отримала від [PERSON] взяті в борг 1 500 дол. США, що підтверджується письмовою розпискою (а.с.80). У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст.202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В ст.204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину.Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (зі змінами і доповненнями) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; За положеннями ч.1 ст.33 вищевказаного Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Частиною 1 ст.233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею ст.216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за ст.233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним за ст.233 ЦК України та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що вимусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину. Обгрунтовуючи позовну заяву позивачка посилається на перенесення нею хвороби в 2015 році, наявність боргу перед знайомою та відсутністю грошей щодо його повернення, що і спонукало її укласти правочини, які вона на даний час просить визнати недійсними. Наявність захворювання наприкінці 2015 року позивачка [PERSON] підтверджує випискою з історії хвороби. Врахувавши наведені вище обставини, суд приходить до висновку про те, що правочини, які просить визнати недійсними позивачка були укладені нею з відповідачем майже через три роки після перенесення захворювання, а наведена нею обставина - хвороба в 2015 році, як тяжка не слугувала безпосередньою причиною укладення спірних договорів в листопаді та грудні 2018 року. Наявність боргу перед знайомою [PERSON] в сумі 1 500 дол. США, який позивачка підтверджує наданою розпискою останньої про повернення такого і на що посилається як на обставину в зв`язку з якою вона і змушена була взяти в борг гроші у відповідача, суд вважає не доведеною, в зв`язку з відсутністю доказів надання їй такого боргу, коли саме та в якому розмірі. Надана копія розписки не свідчить про отримання [PERSON] в борг грошових коштів від [PERSON] , крім того така копія не завірена в установленому законом порядку, оригінал суду не надано. Будь - яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження вимог наявності тяжких обставин, які спонукали позивачку укласти спірні правочини та вкрай невигідних умов для їх укладення суду не надано. Посилання [PERSON] на некоректність перекладу договорів з української мови їй нотаріусом не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді, та не можуть бути підставою для визнання договорів недійсними відповідно до ст.233 ЦК України. У кожному договорі є відомості про здійснення перекладу нотаріусом його змісту позичальнику. Договори підписані позивачкою добровільно без зауважень, їх копії є в наявності у позивачки. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики грошей, укладеного між [PERSON] та відповідачем [PERSON] 07 листопада 2018 року, договору іпотеки, укладеному між ними 07 листопада 2018 року та додаткового договору від 21 вересня 2019 року про внесення змін до договору позики грошей, укладеного між цими ж сторонами та відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed