Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

[PERSON] [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним укладеного між відповідачами 15.01.2013 року іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрованого в реєстрі за № 23. Позовні вимоги мотивовано тим, що Хіжазі [PERSON] являється сином відповідача [PERSON] 15.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевчук З.М., зареєстрований в реєстрі за № 23. Предметом укладеного договору являється квартира [ADDRESS] . Зазначено, що позивач [PERSON] проживав у вказаній квартирі на час укладання іпотечного договору та продовжує там проживати надалі. Під час укладення договору порушені права позивача, оскільки на той час він був неповнолітній, а будь якого дозволу органу опіки та піклування з урахуванням інтересів дітей надано не було, а тому такий договір має бути визнаний недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.12.2016 року відкрито провадження у справі (т. 1, а.с. 22). 01 грудня 2016 року судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 23-24). Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 09.03.2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (т. 1, а.с. 60-61, 64-65). В судовому засіданні законний представник позивача [PERSON] просив задовольнити позов, додатково пояснив, що у 2013 році у відповідача [PERSON] позичали кошти для бізнесу і закінчення ремонту житла, щоб заселитися у квартиру по [ADDRESS] . Він надавав згоду для укладення спірного договору іпотеки, тоді нотаріус йому прав не роз`яснював. Із старшим сином [PERSON] він переїхав у спірну квартиру у 2012 році, де закінчували ремонт. В подальшому позивач залишився проживати сам по [ADDRESS] , так як у 2013 р. контролював проведення робітниками ремонту, а у 2014 р. коли поступив навчатися в Суворовське училище мешкав там на вихідних. Представник представника позивача [PERSON] . [PERSON]. в судовому засіданні підтримав позов та викладені у ньому обставини, пояснив, що спірним договором іпотеки порушені права дитини [PERSON] , який з кінця 2012 року мешкав у квартирі по [ADDRESS] , хоча був зареєстрований у [ADDRESS] , де проживають батьки та молодший брат [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, пояснив, що позовні вимоги є безпідставні, він заходив у спірну квартиру у 2012 р., тоді [PERSON] не міг закінчити ремонт, тому позичив у нього гроші під заставу квартири у якій ніхто не проживав. Документи для укладення спірного договору [PERSON] нотаріусу готував сам, також підписанню правочину передувало те, що помічник нотаріуса за два дні до угоди надала проект договору для ознайомлення, який він переслав [PERSON] по електронній пошті. Представник відповідача [PERSON]. [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його надуманість і безпідставність, пояснила, що права дитини порушені не були, стягнення на предмет іпотеки не проводилось, [PERSON] забезпечений іншим житлом за місцем його реєстрації. До укладення договору іпотеки спірна квартира оглядалась [PERSON] , вона була непридатна для проживання, там ніхто не мешкав, також нотаріусу при укладенні правочину надавалась довідка про відсутність зареєстрованих осіб у квартирі, крім того позивачем пропущено строк позовної давності. Після оголошення судом перерви за клопотанням представника позивача для виклику свідків в судові засідання призначені на 21.12.2017 року та на 14.02.2018 року позивач та його представники не з`явились, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим судом 14 лютого 2018 року постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду (т. 1, а.с. 199-201). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2018 року скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2018 року, а справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті (т. 2 а.с. 24-26). В ході розгляду справи позивач [PERSON] , [INFO] , став повнолітнім. При продовженні розгляду справи в судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та викладені у ньому обставини. Представник відповідача [PERSON] . [PERSON] заперечувала проти позовних вимог з викладених вище підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. в судове засідання не з`явилась, суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.02.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрованому в реєстрі за № 673, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 12.02.2010 року № 8239779 (т. 1 а.с. 93-93 зв., 94). 15 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] для забезпечення грошових зобов`язань за договором позики укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрований в реєстрі за № 23 (т.1, а.с. 8-9 зв.). Відповідно положень ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно п. 1.1 іпотечного договору, відповідно до умов цього договору Іпотекодавець [PERSON] передає Іпотекодержателю [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Пунктом 3.8. іпотечного договору визначено, що Іпотекодавець засвідчує і гарантує, що на момент укладення цього Договору він проінформував належним чином та має всі необхідні підстави/згоди, в тому числі згоди осіб, які проживають або будуть проживати у жилому приміщенні, що є предметом іпотеки. Іпотекодавець гарантує, що протягом строку дії договору він зобов`язується не надавати права користування, не вселяти (не реєструвати) в жиле приміщення, що є Предметом іпотеки, будь-яких осіб без попереднього надання Іпотекодержателю аналогічної письмової згоди на їх виселення. Як зазначає позивач, укладеним іпотечним договором порушено його право на проживання у спірній квартирі, де він постійно мешкає, оскільки на час укладення договору він був неповнолітній та не було надано відповідного дозволу органу опіки та піклування. Допитана судом свідок зі сторони позивача [PERSON] в судовому засіданні засвідчила, що вона є бабусею позивача по материній лінії; Хіжазі [PERSON] у 2015 р. посупив в Суворовське училище де навчався по 2017 р. Щосуботи після обіду на вихідні позивач приїздив у квартиру [ADDRESS] , де йому зробили окрему кімнату в якій [PERSON] мешкав з 2015 р. Вона часто десь через тиждень їздила до [PERSON], возила йому їсти. З батьками позивач не проживав, лише їздив до них. Свідок з боку позивача [PERSON] засвідчила, що вона дружить з матір`ю позивача, знає їхню сім`ю. Батьки [PERSON] купили спірну квартиру коли позивач навчався у 5 класі. [PERSON] хотів жити окремо від батьків. Під час навчання в Суворовському училищі по суботам позивач з 2015 року став жити у квартирі [ADDRESS] , де мешкає по даний час. Вона періодично десь один раз на місяць протягом півтора року перевідувала [PERSON] у вказаній квартирі. Як убачається із довідки виданої ТОВ «МГ-Сервіс» за № 224, у належній на праві власності [PERSON] квартирі [ADDRESS] станом на 14.01.2013 року будь які особи зареєстровані не були (т. 1, а.с. 96). Як зазначено вище, договір іпотеки укладений 15.01.2013 року. З пояснень свідків, позивач проживав у квартирі [ADDRESS] з 2015 року. Будь яких інших доказів на підтвердження проживання позивача за вказаною адресою на час укладення між відповідачами спірного правочину суду не надано та такі матеріали справи не містять. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. За правилами ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з положеннями частини 2 ст. 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Порядок управління майном дитини визначено нормою ст. 177 СК України. За обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із положеннями ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Як встановлено в судовому засіданні і це підтверджується матеріалами справи, позивач, будучи неповнолітнім на час укладення його матір`ю договору іпотеки так і до цього часу не мав і не має права власності на квартиру [ADDRESS] , тому укладення спірного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права позивача на користування житлом. Зокрема, проживаючи без відповідної реєстрації у квартирі, позивач користується цим житлом як член сім`ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, у тому числі на час його неповноліття ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Крім того, суд вважає, що при укладенні договору іпотеки квартири відповідач [PERSON] не зловживала своїми правами щодо свого неповнолітнього сина, оскільки дитина не була власником чи співвласником предмета іпотеки, не була в ньому зареєстрована, тому і попередньої згоди органу опіки та піклування для передачі цього майна в іпотеку не вимагалося. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя також не встановлено. Такі ж правові висновки містяться і в постановах Верховного Суду України від 20.01.2016 року, від 06.04.2016 року у справі № 6-589цс16, постанові Верховного Суду від 05.03.2018 року у справі № 343/774/15-ц. Також суд приймає до уваги ті обставини, що [PERSON] , як подружжя - чоловік [PERSON] , надавав письмову згоду своїй дружині (іпотекодавцю) на укладення спірного правочину, що підтверджується копією такої нотаріально посвідченої заяви від 15.01.2013 року (т. 1, а.с. 111) та пунктом 6.9 іпотечного договору. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] станом на 15.01.2013 року та в подальшому зареєстрований у квартирі його батьків за адресою [ADDRESS] . З урахуванням наведеного позов не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. Згідно положень ч. 9 ст.158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed