Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

[PERSON] 10.03.2015 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] слідчого управління МВС України, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерство юстиції України, реєстраційна служба Луцького міського управління юстиції Волинської області, про скасування заборони на майно і виключення її з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, мотивуючи його тим, що на підставі поданої нею заяви Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області 13 листопада 2014 року їй були видані Інформація з Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з названої Інформації, постановою без номера від 03.04.2009 року, [PERSON] слідчим управлінням Міністрерства внутрішніх справ України (надалі - ГСУ МВС України) в особі [PERSON] (посада та процесуальний статус особи, яка винесла зазначену постанову, в порушення вимог КПК України, не вказані) була накладена заборона, на належне їй нерухоме майно. За реєстраційним номером обтяження 8611937 заборона цього ж числа зареєстрована реєстратором - Державним підприємством „Інформаційний центр Міністерства юстиції України, функції якого в даний час в м. Луцьку виконує Реєстраційна служба Луцького міського управління юстиції. Незважаючи на відсутність в записі про обтяження, як зазначається в ньому, невизначеного і всього нерухомого майна, причин та підстав накладення цієї заборони, їй відомо, що вона накладена в рамках кримінальної справи за № 24-76, яка була порушена ГСУ МВС України у квітні 2009 року відносно її батька [PERSON], оскільки дві аналогічні постанови щодо арешту її майна уже були предметом судового розгляду і за рішеннями Луцького міськрайонного суду арештоване за ними майно з-під арешту звільнено. Рішенням цього суду, яке вступило у законну силу, 16 листопада 2010 року (суддя Р.В.Кухтей) у справі за її позовом до ГСУ МВС України останнє було зобовязано скасувати заборону на майно приватного підприємства Фірма „СПМК-І, засновником і відповідно до ст.167 Господарського кодексу України одноособовим власником якого є вона, накладено також 03.04.2009року тим же самим співробітником ГСУ [PERSON] Вона не є і ніколи не була ні обвинувачуваною, ні підозрюваною у будь- якій кримінальній справі, не має жодного відношення до кримінальної справи, яка була порушена щодо її батька (постанова про порушення справи щодо батька також безпідставна, постановою Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2009 року, залишеною без зміни апеляційним судом м. Києва / копія останньої додається/ від 02 грудня 2009 року, була скасована). Разом з цим, вона не є особою, яка несе матеріальну відповідальність за дії осіб, які підозрюються або звинувачуються у вчиненні тих чи інших кримінальних правопорушень, в даному випадку-її батька. Незважаючи на визначене чинним законодавством коло осіб, згідно яких в рамках вказаної кримінальної справи може бути накладений арешт чи заборону на його відчуження, відповідач, наклав арешти та заборони на відособлене майно всіх членів сімї батька, включаючи його дорослих сина, дочку і дружину-її матір. Про звільнення належного їй майна з-під арешту, накладеного 03.04.2009року за такою ж самою постановою ГСУ в особі тієї ж самої особи -[PERSON], Луцький міськрайонний суд прийняв рішення 17 листопада 2014 року. Зазначене рішення вступило в законну силу. Накладення арешту і заборон на відчуження майна осіб, які не є обвинувачуваними або підозрюваними або особи, які несуть майнову відповідальність за їх дії, є порушенням кримінального і кримінально-процесуального законодавства. Таким чином, накладена відповідно до вищевказаної постанови заборона на вільне розпорядження нею належною їй власністю не тільки суперечить нормам Кримінального, Кримінально-процесуального та Цивільного кодексів України, а є порушенням її конституційних прав. Не зважаючи, на відсутність у неї в даний час іншого нерухомого майна, що підтверджується Витягом з Реєстру речових прав, окрім майна приватного підприємства Фірма „СПМК-І, яке, як наведено вище, за її позовом рішенням Луцького міськрайонного суду уже звільнено з-під арешту, накладена заборона на невизначене нерухоме майно відповідно до прийнятої в цей же день іншої постанови ГСУ не може бути залишена в силі і підлягає скасуванню та вилученню з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, виходячи з наступного : згідно з чинним законодавством арешт та заборона на відчуження майна поширюється не тільки на наявне в особи майно на час накладення заборони, а й на майно, яке може бути придбане у майбутньому,що призводить до позбавлення її не тільки гарантованого цивільним законодавством, а й конституційного права на вільне розпорядження своєю власністю, яка у неї зявиться пізніше; оскільки майно, в тому числі і нерухоме, на яке накладена заборона за оскаржуваною у цій позовній заяві постановою, не ідентифіковане, то, незважаючи на наявність судового рішення про звільнення з-під арешту належного їй майна приватного підприємства, у праві розпорядження ним вона продовжує залишатись обмеженою за іншою, оскаржуваною на даний час постановою. Посилаючись на вищенаведене, позивач просила суд скасувати заборону і звільнити з-під арешту належне їй майно, накладену відповідно до постанови [PERSON] слідчого управління МВС України. Представник позивача [PERSON] подав в суд заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно з якою просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] слідчого управління МВС України в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчать надіслані повідомлення. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи по наявних доказах, відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Представники третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерство юстиції України, реєстраційна служба Луцького міського управління юстиції Волинської області, в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду позовної заяви були повідомлені належним чином. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що постановою заступника начальника управління ГСУ МВС України підполковника міліції [PERSON] від 03.04.2009 року була накладена заборона, на належне позивачу нерухоме майно. За реєстраційним номером обтяження 8611937 заборона цього ж числа зареєстрована реєстратором - Державним підприємством „Інформаційний центр Міністерства юстиції України. Як встановлено судом, дана постанова накладена в рамках кримінальної справи за № 24-76, яка була порушена ГСУ МВС України у квітні 2009 року відносно батька позивача - [PERSON]. Відповідно до ст.59 КК України та ст.29 чинного у 2009 році КПК України , які встановлювали види та порядок забезпечення в ході досудового слідства відшкодування збитків, завданих злочином, і виконання вироку в частині конфіскації майна, арешт міг бути накладений тільки на майно обвинуваченого, підозрюваного або осіб, які за законом несуть матеріальну відповідальність за дії вищеназваних осіб. Аналогічне положення закріплене і в ч.3 ст.170 чинного зараз КПК України, який вступив в дію з 20 листопада 2012 року. Як встановлено судом, позивач не є ні обвинувачуваною, ні підозрюваною у будь- якій кримінальній справі, та не має відношення до кримінальної справи, яка була порушена щодо її батька. Згідно відповіді МВС України від 23.06.2015р. кримінальна справа відносно [PERSON] не порушувалась, обвинувачення [PERSON] не предявлялось. Як встановлено судом, позивач не належить до кола осіб, які несуть матеріальну відповідальність за дії осіб, які підозрюються або звинувачуються у вчиненні тих чи інших кримінальних правопорушень, в даному випадку-її батька. Згідно зі ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює самостійно, незалежно від волі інших осіб, в тому числі і будь-яких інших державних органів. Зміст права власності конкретизований у ч.І ст.321 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч.І ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні інакше, ніж встановлено законом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати, в тому числі і через суд, усунення будь-яких перешкод щодо володіння, користування і розпорядження належним цому майном. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що слід скасувати заборону і звільнити з-під арешту належне позивачу майно .

Outcome: approved