Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

[PERSON], в інтересах неповнолітнього онука [PERSON], [INFO] звернулася до суду з позовом до батька дитини - [PERSON], в обґрунтування якого посилається на те, що її дочка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] року народження, який є її онуком. В червня 2012 року донька разом з чоловіком та сином виїхала до Франції. Через певні обставини, 05.09.2015 року її онук [PERSON] виїхав з Франції на Україну разом з батьком [PERSON], з яким зараз вій й проживає. Весь цей час, і на сьогодні дочка спілкується з дитиною лише по скайпу. Мати дитини неодноразово зверталася до відповідача з проханням щодо надання тимчасового дозволу на виїзд за кордон для відпочинку, позивач також неодноразово зверталася з проханням до [PERSON] дозволити їй з'їздити з онуком Дімою в гості до матері у Францію на 2-3 тижні, за його погодженням, але він постійно відмовлявся. 28 березня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В провадженні Новомосковського міськрайонного суду зараз знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Новомосковської міської ради про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю. В грудні 2017 року позивач [PERSON] знов звернулася до відповідача з проханням щодо надання тимчасового дозволу на виїзд Діми разом з нею за кордон в гості до матері [PERSON], рідного брата [PERSON] та новонародженої у Франції сестрички [PERSON] [PERSON], на зимові канікули або весняні канікули, протягом 7-10 днів, для безпосереднього особистого спілкування, оскільки вони дуже сумують один за одним, на що знов ж таки отримала відмову. Крім того, позивач зазначає, що згідно результатів проведення роботи психолога [PERSON] з дитиною [PERSON], [INFO] від 21.07.2017 року, Діма постійно згадує маму, говорить, що сумує за нею. Для дитини дуже важливі і батько і мати, але на даний час хлопчик має необхідність присутності в своєму житті матері, почуття захищеності у хлопчика більше асоціюється з мамою. Таким чином, на думку позивача, виїзд дитини за межі України для особистого спілкування з мамою, братом та сестричкою відповідає інтересам самої дитини, у зв'язку з чим, приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, позивач просить суд: - надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] року народження, уродженця м. Новомосковськ Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 105 проведений 22 лютого 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області) за межі України, до Франції для відпочинку в супроводі бабусі - громадянки України [PERSON], [INFO], уродженки м. Новомосковськ Дніпропетровської області, РНОКПП [NUMBER], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS], без письмової згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO], в період з 26 березня 2018 року до 05 квітня 2018 року; - зобов'язати Державну міграційну службу України оформити та видати паспорт для виїзду за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO] року народження, уродженця м. Новомосковськ Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 105 проведений 22 лютого2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області), за заявою [PERSON], [INFO], уродженки м. Новомосковськ Дніпропетровської області, РНОКПП [NUMBER], зареєстрованій за адресою: [ADDRESS], без письмової згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, у вступному слові надала пояснення про те, що вона являється матір'ю [PERSON], яка з 2012 року та по теперішній час проживає у Франції разом з сином від першого шлюбу [PERSON], її колишній чоловік [PERSON] разом з сином [PERSON], [INFO], теж проживали у Франції, однак наприкінці 2015 року він разом з сином залишили територію Франції та проживають в [ADDRESS]. Наразі в провадженні Новомосковського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом її доньки до [PERSON] про визначення місця проживання, однак її дочка позбавлена можливості приймати участь у вихованні сина, тому вона, як бабуся, вживає всіх заходів для створення нормальних умов розвитку неповнолітньої дитини в непростій життєвій ситуації, коли батьки проживають в різних країнах. В зв'язку з народженням у грудні 2017 року третьої дитини, [PERSON] приїхати до свого сина не має можливості, а позивач має намір поїхати до Франції на весняних канікулах, тому звернулася до [PERSON] з пропозицією надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, щоб матір та син могли деякий час побути разом, а сам [PERSON] мав можливість вільно після цього висловити свою думку щодо способів участі матері у його житті. Відповідач [PERSON] позов не визнав, у вступному слові надав пояснення, про те, що в 2015 році його колишня дружина сама відмовилася від їх сина, не захотіла повертатися в Україну, залишилася проживати у Франції. Він, як батько дитини, вживає всіх заходів для створення нормальних умов розвитку дитини у неповній сім'ї, не чинить перешкод у спілкуванні дитини з матір'ю засобами мобільного зв'язку тоді, коли вона сама цього бажає. При цьому відповідач наголошував на тому, що його колишня дружина не має нормальних умов існування у Франції, ухиляється від сплати йому аліментів на утримання сина, вважає, що [PERSON] сама має можливість приїхати до України та зустрітися зі своїм сином. Крім того, відповідач вважає, що надавши дозвіл на виїзд за межі України, його дружина скористається цим та їх син нелегально залишиться проживати у Франції. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради - Кравченко І.А. не заперечувала проти задоволення позовних вимог, звернула увагу суду на те, що неповнолітня дитина на даний час в період його становлення, як особистості, за висновками психолога потребує уваги матері, сама дитина висловлює своє бажання присутності у своєму житті матері, батько дитини не являється ініціатором підтримання стосунків між дитиною та матір'ю, а його небажання у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України здебільшого продиктоване зацікавленістю в отриманні аліментів на утримання сина. Представник третьої особи - Новомосковського районного відділу Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та являються батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] року народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим 22 лютого 2010 року (а.с.15). У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 16). 01 липня 2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], [PERSON], про що свідчить повна копія свідоцтва про шлюб, завірена керівником відділу ЗАГС Французька Республіка, місто Шато-Т'єрі (а.с.17). Позивач має намір тимчасово виїхати за межі України разом з неповнолітнім онуком [PERSON], [INFO] в гості для відпочинку до своєї дочки [PERSON] у Францію, у зв'язку чим остання 01 лютого 2018 року видала довіреність з правом отримувати закордонний паспорт для її неповнолітнього сина [PERSON], який проживає в Україні, на ім'я [PERSON] з правом підписувати та/ або вимагати пов'язані з цим документи (а.с.34), а нинішній чоловік [PERSON] - [PERSON] надав запрошення [PERSON] разом з [PERSON], яке свідчить про те, що він може прийняти зазначених осіб на період з 20 березня по 18 червня 2018 року (а.с. 50). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що неповнолітній [PERSON], [INFO], через віддаленість місця проживання від матері, з кінця 2015 року та по теперішній час має обмеження у безпосередньому спілкуванні з матір'ю. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не встановлено. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. На момент винесення цього рішення в провадженні Новомосковського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] з приводу визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Суду надано достатньо доказів, про те, що батько дитини, використовуючи ту обставину, що малолітня дитина досить тривалий час проживає разом з ним на території України, ухиляється від вирішення питання щодо надання згоди на виїзд дитини за межі України, який є єдиним способом безпосередньої участі матері у вихованні своєї дитини, в життєвій ситуації, яка склалася між колишнім подружжям, яке виявило своє бажання проживати в різних країнах. Суд вважає, що така бездіяльність відповідача, як батька, суперечить інтересам дитини, порушує її права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. В матеріалах справи міститься результат проведеної 21 липня 2017 року роботи психолога з дитиною [PERSON], [INFO], у відповідності до якого, мовою оригіналу: «батько для Діми являється авторитетом, весь час хлопчик говорив, що сумує за мамою і братом Вітюшею, і що скоро поїде до Франції, а тато буде приїздити до них у гості, почуття захищеності у хлопчика більше асоціюється з матір'ю, на даний час для хлопчика важливі і батько і мати, але на даний час потребує необхідності присутності в своєму житті матері» (а.с.19). Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Згідно з п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П. 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Загальних положень «Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї», затвердженої постановою КМУ № 367 від 04 червня 2015 року в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Суду надано достатньо даних про те, що позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на виїзд дитини за кордон. Між тим, судом не знайдено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини для тимчасового перебування у Франції у певний проміжок часу. Враховуючи, що виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі України відповідає його інтересам, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та вважає можливим надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] року народження, за межі України, до Франції для відпочинку в супроводі бабусі - громадянки України [PERSON], [INFO], без письмової згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO], в період з 26 березня 2018 року до 05 квітня 2018 року. При цьому, зважаючи на п.7 п.п.2 «Порядку оформлення, видачі, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», на який посилається третя особа у своїх поясненнях, як на неможливість видачі такого документу за заявою саме бабусі, суд вважає за необхідне зобов'язати Державну міграційну службу України оформити та видати паспорт для виїзду за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO] року народження, уродженцю м. Новомосковськ Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 105 проведений 22 лютого2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області), за заявою [PERSON], без письмової згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO]. Крім того, відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved