Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON] та [PERSON], в інтересах якої діє представник [PERSON] в січні 2016 року подали позов в суд до [PERSON] про припинення права особи на частку у спільній частковій власності, зокрема 1/5 частини квартири [ADDRESS] та визнання права власності на цю частину даної квартири за позивачем [PERSON]. Представники позивачів 1,2,3 та позивач 2, 3 в судовому засіданні підтримали позов повністю та просили суд його задовольнити. Відповідач та його представник заперечили щодо задоволення позову, просили відмовити. Заслухавши сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши та надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, зясувавши характер спірних правовідносин, що регулюється нормами ст..365 ЦК України, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…від 07.09.2015 року трикімнатна квартира (з коморами в підвалі) №1 по вул.Желехівського, 9 в м. Івано-Франківську, загальною площею 94.8 м.кв., житловою 67.6 м.кв. належить на праві спільної часткової власності: [PERSON] 1/5 частини квартири, згідно Свідоцтва про право власності від 24.02.2000р., виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду; [PERSON] 1/5 частини квартири, згідно Свідоцтва про право власності від 24.02.2000р., виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду; [PERSON] 2/5 частини квартири, згідно Свідоцтва про право власності від 24.02.2000р., виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду та згідно Свідоцтва про право на спадщину від 23.11.2011р. виданого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою; [PERSON] - 1/5 частини квартири, згідно Свідоцтва про право на спадщину від 14.07.2004р. виданого нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори (а.с.41-42). Як слідує зі ст.356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За ст..360 співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Виходячи з норм чинного законодавства кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування саме тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці, при цьому право власності є зобовязальним правом власника брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. В судових засіданнях стороною відповідача не надано доказів на спростування доводів сторони позивачів про відсутність факту як проживання протягом періоду з липня 2004 року (набуття права) по січень 2016 року (звернення до суду), при цьому цей факт і не заперечується стороною відповідача, так і участі [PERSON] у витратах на управління, утримання та збереження спільного часткового майна. Надані відповідачем докази про оплату комунальних платежів за два місяці після відкриття провадження у даній справі (оплата 19.01.2016р. та 09-10.02.2016р. а.с.102-109) не свідчить про виконання такого обовязку відповідачем до виникнення спору в суді, та не спростовують доводів представників позивачів. Не заслуговують увагу суду також доводи сторони відповідача про факт проживання його в спірній квартирі до 1973 року (тобто до 5-ти років з часу народження), так як предметом дослідження в суді, виходячи з позовних вимог, є в т.ч. факт користування та володіння з часу набуття права часткової власності відповідачем на квартиру. Отже, відповідачу, виходячи з наявного розміру частки - 1/5, належить з 2004 року на праві власності площа спірної квартири, що відповідає 18.96 м.кв., від загальної площі квартири (заг.площею 94.8 м.кв., житловою 67.6 м.кв.), а це 13.52 м.кв. від житлової та 5.44 м.кв. від загальної площі, а трьом позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] в сукупності належить 4/5 частки даної квартири. Спір між позивачами щодо часток відсутній. Щодо частки комори в підвалі, то 1/5 частки складатиме 6.56 м.кв. (пл.:1.0м.кв., 9.7 м.кв., 22.1м.кв., загальна 32.8 м.кв.) Три житлові кімнати цієї квартири (під номером 8, 9, 10 за технічним паспортом) складають: 23.2 м.кв., 22.6 м.кв. та 21.8 м.кв. відповідно (всього житлової 67.6 м.кв.), решта є нежитлова площа: кухня пл..10.6 м.кв., вбиральня 1.0 м.кв., ванна кімната пл..4.3 м.кв., коридори пл..7.6, 1.1м.кв. та вбудовані шафи 1.6, 1.1м.кв. (всього 27.2 м.кв.). Як стверджували представники позивачів, з моменту отримання частки у спірній квартирі, тобто з 2004 року, відповідач в квартирі [ADDRESS] жодного разу не проживав, не вселявся, не брав участі у витратах по утриманню частки нерухомого майна, його збереженню, має інше житло у м. Івано-Франківську, де і проживає з дружиною по вул.Чорновола, а зареєстрований в квартирі матері по вул.С.Стецько. На пропозиції співвласників позивачів про викуп частки, відповідач відмовляється, відносини між позивачами та відповідачем (останній є двоюрідним братом позивача 1 і 2 та племінником позивача 3), є досить неприязні та конфліктні, спільне проживання у даній квартирі не можливе, технічної можливості виділення частки немає. В підтвердження неможливості виділу 1/5 частки квартири з коморами в підвалі, що належить [PERSON], до позову долучено висновок №0017/11/2015 експертного дослідження складеного 12.11.2015 року експертом [PERSON], в якому окрім неможливості виділу 1/5 частки спірної квартири, також визначено дійсну ринкову вартість всієї квартири та зокрема і 1/5 її частки, що складає 290 593грн. від суми 1 452 965грн. (а.с.10-51). Досліджуючи даний висновок, судом встановлено, що за технічною характеристикою квартири [ADDRESS]: інженерне обладнання та устаткування квартири це електроосвітлення, пічне опалення, гаряче водопостачання, водопровід, каналізація та газопровід, сама будівля 3 групи капітальності, рік забудови кінець ХІХ-початок ХХ століття, фізичний знос - 37%. Житлові кімнати №9,10 виходять на зовні на тротуар вулиці, тому питання виділу саме цих кімнат відповідачу, є взагалі неможливим. Щодо кімнати №8, яка є площею 23.2 м.кв., що є значно більше належної на праві власності частки площі належної відповідачу (як до житлової -13.52 м.кв. , так тим паче і до загальної), то при розгляді питання виділення частини (а не повністю) кімнати, то слід враховувати необхідність влаштування як додатково стіни, так і демонтаж каналу димовиведення, що є неможливим, так як цей канал обслуговує виведення диму і з печі, яка є в кімнаті №9. Окрім того, перепланування при виділі частини кімнати, потребує повне переобладнання на автономні системи електропостачання, газопостачання та водопостачання, що, з врахуванням року будівництва та зносу будівлі, призведе до значного погіршення його технічного стану. Також, в кімнаті №8, при розгляді питання виділу часини (від всієї кімнати), є необхідною передбачення (прибудова) кухні, коридору та обладнання в кімнаті сантехвузла, це б можливо із західної сторони щодо розміщення прибудови, але таке проектування є неможливим, а переобладнання під сантехвузол призведе до переобладнання житла під нежилове приміщення, що не дозволено законодавчими нормами. Суд також враховує при дослідження вартості нерухомого обєкту і те, що вищевказаною експертизою було проведено визначення такої вартості різними підходами: витратним підходом загальної площі (213 375грн. вся квартира та 121 199грн. комори в підвалі), доходним підходом (766 870грн. за всі приміщення), та порівняльним з аналогами продажу (1 452 965грн. всі приміщення), та взято за основу висновку саме останній підхід визначення ринкової вартості квартири 1 331 766грн. та підвальних приміщень 121 199грн., що разом становить 1 452 965грн., а 1/5 частини складатиме 290 593грн. Заперечуючи позовні вимоги, сторона відповідача зазначила, що частка у спільному майні: не є незначною і може бути виділена в натурі, про що свідчить висновок експерта №3/02/16 [PERSON] складеного 14.02.2016р.; позивачі не впускають відповідача в квартиру (є наявним спір в суді щодо цього) і позбавляють його цим позовом право власності на частку проти його волі, при цьому що він проживає на даний час у квартирі матері (а.с.164-166), і не має власного житла; позивачі є громадянами [PERSON] і з зібраних доказів практично не бувають в квартирі, про що свідчить мала кількість використаних послуг від організацій, а тому їм не є необхідною ця квартира для проживання (а.с.100-101). Також, спірна квартира має два входи, а тому цілком можливо здійснити виділ в натурі. Досліджуючи висновок експерта №3/02/16 [PERSON] складеного 14.02.2016р. (а.с.84-99), судом встановлено, що експерт вважає можливим розподіл (виділ) частки у розмірі 1/5 частки у спірній квартирі, надаючи чотири варіанти такого розподілу. Так, за першим, другим та четвертим варіантами експертизи визначення 1/5 частки, експерт пропонує виділ частини кімнати №8 ( а кімнати №9,10 не можливі технічно до виділу), тобто поділ стіною існуючої кімнати на частини (на 12.97 м.кв. (з 23.2 м.кв.), 11.72 м.кв. та 18.96 м.кв. відповідно, різницю залишивши відповідно позивачам), та решта площі нежитлової (кухні, коридорів, санвузлів та вбудовані шафи) залишити у спільному користуванні, врахувавши, що частка у нежитлових приміщеннях відповідача (у першому варіанті) становить 5.99 м.кв., хоча як судом встановлено така частка у нежитлових приміщеннях позивача складає - 5.44 м.кв. (1/5 частка це 18.96 м.кв. від загальної площі квартири або 13.52 м.кв. від житлової та 5.44 м.кв. від нежитлової). І як вбачається з додатку до експертизи (а.с.92), існуючі два входи з двору та загальний вхід в квартиру, обидва входи ведуть зі сторони кухні, а не кімнати №8, яка у всіх варіантах пропонується експертом до розподілу. При цьому, четвертий варіант взагалі не містить пропозицій виділу в частині від житлової та нежитлової площі належної у частці відповідачу, врахувавши надання відповідачу кімнати №8 пл..18.96 м.кв., що є житловою вцілому, хоча його частка як зазначалось вище становить 18.96 м.кв. від загальної площі квартири, а не від житлової. Щодо варіанту третього експертного висновку, то такий варіант про користування (а не виділ) відповідачем всією кімнатою №8 площею 23.2 м.кв., не відповідає його частці власності навіть у площі від загальної площі квартири, не кажучи про житлову площу його частки. Тому, суд критично оцінює даний доказ наданий стороною відповідача (в розумінні вимог ЦПК два експертні висновки є доказом, що оцінюється в сукупності з іншими доказами, так як сторони не клопотали щодо призначення судової експертизи, яка могла б оцінюватись як висновок експерта), та відхиляє доводи щодо можливого виділу 1/5 частки квартири, оскільки експерт [PERSON] надаючи свій висновок не врахувала, що предмет оцінки є майном у спільній частковій власності, а не спільній сумісній власності та питання надання в користування (встановлення права користування) не розглядається судом так як не є предметом спору, і частки були визначені за кожним співвласником ще до виникнення спору між сторонами за даною цивільною справою. Також, надаючи оцінку даному доказу, представники позивачів звернули увагу суду на те, що такий висновок експерта є сумнівним та необєктивним, так як доступу експерт [PERSON] та відповідач не мали в спірну квартиру (ключі у позивачів), а експерт ототожнював у висновку поняття визначення частки за власниками, поділ майна та виділ частки квартири, поєднюючи в одне такі поняття, при визначенні нею чотирьох варіантів. Суд погоджується з такими доводами, з врахуванням і понять та визначень за ст..183,364, 365, 367 ЦК України. Як слідує з норм ст..364 ЦК України, яка регулює виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності (хоча предметом спору є тільки норми закону щодо викупу частки, але в поєднанні до ст.365 ЦК для зясування неможливості чи можливості виділу частки за умовами ст..365, таке посилання є неохідним), співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. А якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Однак, дана норма як вже вказувалось вище, не застосовується судом при вирішенню даного спору, так як і питання виділу чи поділу обєкта нерухомості не є предметом спору, позивачі, не ставлять питання виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, у разі неможливості виділу, та не ставиться і в даному спорі питання поділу квартири. Також, поняття визначення частки, застосоване експертом [PERSON] у її висновку, не є доречним, оскільки частка визначена, і питання які необхідно судом встановити при вирішенні даного спору , це ті виняткові умови, які регулюються ст..365 ЦК України. Частина перша статті 365 ЦК України передбачає перелік обставин, за наявності яких право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною, 3) спільне користування і володіння є неможливим та 4) припинення власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Саме ці обставини і необхідно встановити судом. Так, судом при дослідженні всіх доказів в сукупності встановлено, про що зазначалось і вище, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі. При цьому незначність частки це оціночне поняття, і в кожного конкретному випадку оцінюється судом незначність такої частки. Зважаючи на кількість власників (4), кількість кімнат (3) та площу квартири та кімнат, суд приходить до переконання, що частка, яка належить відповідачу - є незначною. На підтвердження висновків суду про незначність частки, служить і доказ наданий самим відповідачем, а саме лист розяснення [PERSON] Департаментом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.02.2016р. (а.с.83), в якому вказано, що незначною є частка у спільній нерухомості, яку неможливо використати окремо від решти приміщень (наприклад частина кімнати, коридору тощо). Окрім того, як слідує з ст..183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У всіх варіантах висновку експерта наданого відповідачем (окрім третього який встановлює право користування, а не власності), кімнату №8 необхідно поділяти на частини, втративши її цільове призначення, в т.ч. переобладнання житла під не житло. Тому, з врахуванням належної сторонам частки власності квартири, суд приходить до висновку про незначність 1/5 частки квартири, неможливість виділу спірної частки та неподільність квартири в цій частці. Разом з тим, юридичним наслідком поділу чи виділу майна також завжди є питання припинення права спільної часткової власності між колишніми учасниками, дача відповіді судом на питання про можливість незалежного функціонування певного виділеного майна, чи відповідає виділена частка його розміру і вартості, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенні приміщення, наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані, розподіл інженерних мере, тощо, хоча позивачі не вимагали виділення в натурі належної їм частки у спільній частковій власності відповідно до ст. 364 ЦК України, а ставили питання про припинення права на частку у спільному майні, яке є неподільним, на підставі ст. 365 ЦК України і просили визнати за одним з позивачів права власності на спірну частку відповідача. Щодо дослідження обставин про те, що спільне користування і володіння є неможливим за ст..365 ЦК, то конфліктність відносин між стороною позивачів та відповідача, неможливість спільного проживання доведено в суді, та не спростовано і відповідачем щодо наявності такого конфлікту і відсутність будь-яких приязних відносин (ухвала ВСУ у справі №6-13984св07 зазначає про встановлення судом саме обставин неможливості спільного проживання). При цьому, позивачі хоча і дійсно є на сьогодні громадянами іншої країни, однак це не впливає на неможливість володіти та користуватися своєю власністю на території України, тому доводи відповідача про те, що їм непотрібна дана квартира, є його припущенням. Так, дійсно декілька раз в рік, як стверджували позивачі та їх представники в судовому засіданні, що підтверджено також використанням (хоч і незначним) комунальних послуг, приїжджають на територію України та проживають на той період в квартирі [ADDRESS], бажають вкласти в покращення даної квартири кошти, без ремонту в якій неможливо проживати та частіше приїжджати (останній ремонт в 1980 роках), однак при наявності частки у відповідача покращити умови проживання в квартирі без 1/5 частки, яка не виділена, не можливо, як і неможливе вирішення такого питання з відповідачем, через конфліктність і неприязність відносин. При цьому, позивач 3 зазначила, що вона є пенсійного віку, прожила з чоловіком в спірній квартирі багато часу і після проведення ремонту переїде постійно проживати в Україну з дітьми саме в цю квартиру. Щодо наявності обставин про те, що припинення власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, тобто відповідачу, слід вказати таке. Суд вважає, що припинення 1/5 частки права власності відповідача, не завдасть істотної шкоди його інтересам, виходячи з того, що відповідач в квартирі не проживав з часу набуття такого права, тобто понад 13 років, не висловлював такого бажання до моменту подання цього позову, оскільки живе у м.Івано-Франківську, про що сам вказав в судових засіданнях, але при цьому зазначив, що він живе в квартирі своєї матері, не маючи в ній свого права власності. Разом з тим, факту наявності житла дружини відповідача, з якою він проживає (як стверджувала сторона позивачів) по вул.Чорновола в м.Івано-Франківську, останній не спростував, однак і не заперечив. Оцінена вартість його частки в сумі 290 593 гривень, на думку суду, є достатньою для того щоб не була завдана шкода інтересам особи, право власності на частку якої припиняється. Можливість використання таких коштів для придбання житла рівноцінного за площею, яка викупляється (18.96м.кв.), а то й більшою, з врахуванням ринкової вартості житла у м.Івано-Франківську, є у відповідача. Доводи того, що такі пропозиції по місту не враховують місця знаходження житла та таке житло по оголошеннях є незавершеним (сирець), не є на думку суду переконливими, так як це зібрані стороною позивача різні пропозиції вартості купівлі-продажу обєктів, а не зобовязання їх знайти йому таку квартиру, при цьому відповідач не позбавлений права розглянути самостійно пропозиції по продажу нерухомості не нового житла, а вторинного ринку. При розгляді справи щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, 13 січня 2016 року розглянувши справу N 6-2925цс15 Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого, положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Заперечуючи доводи сторони позивача, відповідач та його представник просили звернути увагу суду на норми, що забороняють позбавляти проти його волі право власності на житло. Щодо цього, слід вказати на те, що за ст..41 Конституції України передбачено, що примусове відчуження обєктів права власності може бути застосоване як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку встановленому законом. Цивільний кодекс за ст..365 встановив такі підстави (ч.1) і порядок (ч.2), в т.ч. за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Водночас відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду). Поняттям втручання у право власності та чи таке втручання є виправданим, наявність чи відсутність порушення ст..1 Протоколу до Конвенції, суд враховує і рішення Європейського Суду з прав людини, а саме у справі «[PERSON] проти України» від 21.12.2010 року та «Україна-Тюмень проти України» від 22.11.2007р., та те що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст..1 Протоколу, коли воно законне, а не свавільне, і лише на умовах передбачених законом. Позивачі внесли на депозит суду суму в розмірі 290 593грн. (а.с.219-220), при цьому це відповідає вартості частки майна встановленої експертом, іншої вартості даної квартири матеріали справи не містять, хоча суд вчиняв наміри добровільного врегулювання спору за ціною обумовлену сторонами, на що погоджувалась сторона позивачів, однак заперечила сторона відповідача, не надавши при цьому власну пропозицію та доказ іншої вартості. Щодо вартості частки належної на праві спільної часткової власності відповідачу, слід врахувати дійсну ринкову вартість, за якою може бути продане таке майно в місті, враховуючи і таке. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. №20, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Як зазначає Пленум Верховного суду України в постанові №7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства,що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в п.6 вказано, що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Покликання відповідача, що не вірно проведено експертизу про вартість, а частка у вартості квартири має бути більшою, суд не бере до уваги, оскільки відповідач не надав докази щодо проведеного розрахунку за іншою експертизою. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому суд вважає, що позов слід задовольнити. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 3, яка внесла судовий збір, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, у сумі 2905.93 грн.. На підставі викладеного, ст. 365 ЦК,

Outcome: approved