Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

[PERSON] 22.10.2020 року звернулась до Святошинського районного суду м.Києва з позовом про визнання [PERSON] - колишньої невістки, такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що остання не є членом її сім`ї, з січня 2020 року вона не проживає в спірній квартирі, не цікавиться нею, не несе витрати по її утриманню, особистих речей відповідача в квартирі немає. В підтвердження своїх доводів надала акт про фактичне проживання відповідача від 22.02.2020р., згідно якого остання з 17.01.2020 мешкає разом з неповнолітнім сином за адресою: [ADDRESS] . Позивач просила задовольнити позовні вимоги відповідно до ст.ст.316, 319, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 23.10.2020 провадження у справі було відкрито та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження (а.с.19). Ухвалою від 16.12.2020 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.71-72). Позивач в судове засідання не з`явилась, до суду направила клопотання про розгляд справи у її відсутність (а.с.24, 80), надала суду відповідь на відзив (а.с.77-79). Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову з мотивів зазначених у відзиві, які були надані суду 10.12.2020 (а.с.38-49). Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами в їх сукупності, приходить до висновку щодо необгрунтованості позовних вимог. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2015, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.5-7). Судом встановлено, що 25 серпня 2017 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (сином Позивача), було укладено шлюб та зареєстровано 25.08.2017 року у Брусилівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про що зроблений актовий запис № 48. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 16.01.2018 року, який також зареєстрований в спірній квартирі з 24.02.2018р. (а.с. 50, 58). З 22.08.2018 відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8, 57). У грудні 2019 року сином позивача - [PERSON] було подано позов до суду про розірвання шлюбу, який рішенням Святошинського районного суд м. Києва від 02.04.2020 року (справа №759/24134/19) було задоволено, а шлюб між подружжям [PERSON] - розірвано (а.с.13-14). 22.09.2020 відповідач [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с.51). Відповідно до акту про фактичне проживання від 22.02.2020, наданого в обгрунтування позовних вимог позивачем, відповідачка разом з сином з 17 січня 2020 року фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] до січня 2020 року відповідач з сином та чоловіком проживали разом в квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, оплатою комунальних послуг займалась відповідач, дитина відвідувала центр розвитку дитини за місцем реєстрації, що підтверджується довідкою (а.с.55). Проте через погіршення сімейних стосунків з чоловіком - сином позивача, відповідач була змушена переїхати з сином до своєї матері в Білу Церкву . Відповідач не з власної волі залишила спірне житло, в квартирі залишились її особисті речі та речі її сина (одяг, іграшки тощо). Також судом встановлено, що в спірній квартирі разом з матір`ю зареєстрований малолітній син - [PERSON] , [INFO] (а.с.58). Згідно статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За приписами статті 269 ЦК України кожна особа має особисті немайнові права, які належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Згідно статті 270 ЦК України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. За статтею 272 ЦК України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В інтересах малолітніх, неповнолітніх, а також повнолітніх фізичних осіб, які за віком або за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники. При вирішенні спору, позивач посилається на необхідність застосування норм ст.ст. 316, 317, 319, 405 ЦК України. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Між тим, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року (справа №521/17805/16-ц) роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, - положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідач проживала у спірній квартирі в якості члена сім`ї (дружини сина позивача) і набула право користуванням чужим майном. В даній справі непроживання відповідача за місцем реєстрації не відповідає вимогам, встановленим ст. 405 ЦК України (річний строк), оскільки станом на дату подання позову - вересень 2020 року не минуло більше 1 року з дати відсутності за місцем реєстрації, так як згідно акту про фактичне проживання [PERSON] із сином проживають у м.Білій Церкві з 17 січня 2020 року. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР визначено права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири): члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Ст. 64 ЖК УРСР визначено права і обов`язки членів сім`ї наймача. Так, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Проте позивачем не надано достатніх та переконливих доказів для задоволення позовних вимог, а саме не надано доказів непроживання відповідачем в спірній квартирі більше року, добровільне залишення відповідачем житла та наявність в квартирі особистих речей відповідача. Наданий позивачем акт фактичного проживання в іншій квартирі, не спростовує факту добровільного залишення спірного житла відповідачем. За таких обставин, оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд вирішує питання щодо відшкодування судових витрат понесених сторонами. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в т.ч., на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу Велика Палата Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини, хоча ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Згідно з положеннями ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Відповідачем було своєчасно подано докази понесених витрат на правову допомогу в сумі 7 000 грн, та підтверджено їх розрахунком та актом приймання передачі наданих послуг (а.с. 33-37, 68, 89-90). За таких обставин суд дійшов до висновку про обґрунтованість та співмірність заявлених відповідачем витрат на правову допомогу, тому вони підлягають задоволенню в повному обсязі відповідно до ст. 142 ЦПК України. З огляду на викладене,

Outcome: approved