Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Немеш Іван Васильович, звернулася в суд з позовною заявою до Ужгородської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 07.02.1995 року [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК № 015-00380, відповідно до якого їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування будинку і господарських будівель по [ADDRESS] , який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 372. Крім того, 07.02.1995 року [PERSON] також отримав державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування будинку і господарських будівель по [ADDRESS] , який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 373. Зазначає, що як було встановлено, за дворогосподарством [ADDRESS] згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 4264 додатково значилася земельна ділянка загальною площею 0,0859 га, яка належала [PERSON] , який є батьком [PERSON] . [INFO] [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом успадкувала земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована в [ADDRESS] , що надана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю, виданого 07.02.1995 року Ужгородською міською радою на підставі рішення від 28.12.1994 року № 62, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 373. Вказана земельна ділянка згідно з державним актом про право приватної власності на землю площею 0,10 га розташована на території м. Ужгорода. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-2100885982015 від 10.04.2015 року земельна ділянка площею 0,1044 га, кадастровий номер 2110100000:50:001:0312, розташована за адресою: [ADDRESS] . Як стверджує позивач, згідно з архівними технічними матеріалами інвентаризаційної справи № 4264 на будинок № [NUMBER] (раніше [ADDRESS] в кінці 40-х років загальна площа земельної ділянки вказаного домоволодіння складала 2946 м.кв., ширина її (по фасаду з боку вулиці) складала 30 м, довжина 98,2 м (у глиб домоволодіння), та таке підтверджується генеральним планом (схемою) вказаної земельної ділянки, виготовленим станом на 10.08.1946 року. Зазначає, що так як земельна ділянка загальною площею 0,946 га належала [PERSON] , який є батьком позивача, то остання вказала своїй доньці [PERSON] звернутися до Ужгородської міської ради про набуття права власності на вказану земельну ділянку. Згідно з витягом з рішення № 182 від 21.04.2016 року [PERSON] відмовлено в розробці проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 0,0926 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач в подальшому дізналася, що на підставі рішення Ужгородської міської ради № 1302 від 30.10.2018 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» земельну ділянку площею 0,0861 га, кадастровий номер 2110100000:50:001:0351, було надано [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , та передано її у власність вказаній особі. Крім того, позивач звернулася з письмовою заявою до ГУНП в Закарпатській області, де було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та проведено досудове розслідування за № 12019070000000134 від 28.03.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Під час досудового розслідування призначено земельно-технічну експертизу, яку виконано судовим експертом сектору будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності відділу товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності Закарпатського НДЕКЦ МВС Матьовка Є.І. Відповідно до висновку експерта № 15/36 від 19.03.2020 року, виконаного експертом судовим експертом Закарпатського НДЕКЦ МВС Матьовка Є.І., встановлено, що площа земельної ділянки, яка обліковується за дворогосподарством за адресою: [ADDRESS] , згідно з матеріалами топографо-геодезичних робіт становить 0,2884 га. Також цією експертизою встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:50:001:0351, та яку було надано [PERSON] , відповідно до матеріалів топографо-геодезичного знімання частково накладається на земельну ділянку, яка згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 4264 обліковується за дворогосподарством за адресою: [ADDRESS] , площа накладки становить 0,0859 га. Відповідно до матеріалів топографічного знімання на земельну ділянку, яка згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 4264 обліковується за дворогосподарством за адресою: [ADDRESS] , накладаються на три земельні ділянки, які занесені в базу Державного земельного кадастру, а саме: земельна ділянка площею 0,1044 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 2110100000:50:001:0312; земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 2110100000:50:001:0311; земельна ділянка площею 0,0861 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 2110100000:50:001:0351. Таким чином, як зазначає представник позивача, відповідач в особі Ужгородської міської ради надав на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування [PERSON] земельну ділянку площею 0,0861 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , передав її у власність вказаній особі, хоча вказана земельна ділянка була придбана покійному [PERSON] . Наголошує, що [PERSON] , яка є донькою позивача та проживає разом з останньою, подавала заяву до відповідача та просила передати їй земельну ділянку площею 0,0861 у власність, однак їй було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй вказаної земельної ділянки. Позивач вважає, що мало місце порушення її прав та свобод при виділенні земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер 2110100000:50:001:0351, та передано її у власність вказаній особі. Вважає, що проект землеустрою має включати кадастровий план земельної ділянки площею 0,0861 га, що складається за результатами кадастрової зйомки, та яка включає в себе погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, як зазначено в пунктах «б», «г» ст. 198 ЗК України. Звертає увагу на той факт, що відповідно до ч. 3 ст. 123 ЗК України встановлює вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а саме невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Представник позивача повідомляє, що позивач зверталася до правоохоронних органів в особі Головного управління Національної поліції в Закарпатської області з письмовою заявою про те, що посадові особи Ужгородської міської ради зловживали службовим становищем у сфері земельних відносин, де було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019070000000134 від 28.03.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. На теперішній час проводиться досудове розслідування. У кримінальному провадженні № 12019070000000134 від 28.03.2019 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, було накладено арешт на вказану земельну ділянку, однак в подальшому такий було скасовано слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. З урахуванням наведеного, представник позивача просить суд визнати незаконним та скасувати п. 1.72 рішення Ужгородської міської ради від 30.10.2018 року за № 1302 про виділення [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:55:001:0351, площею 0,0861 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , та передати у власність. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.09.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 19.10.2020 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, згідно з яким, враховуючи відсутність факту порушення прав позивача при прийнятті відповідачем п. 1.72 рішення Ужгородської міської ради від 30.10.2018 року № 1302 про затвердження [PERSON] проекту землеустрою земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:55:001:0351, площею 0,0861 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , та передано її у власність, просить суд відмовити в задоволенні позову. Зауважує, що Ужгородська міська рада заперечує проти позову, вважає позовні вимоги безпідставними, незаконними та такими що не підлягають до задоволення з огляду на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення її прав, свобод чи законних інтересів при винесенні оскаржуваного рішення, оскільки як зазначає сама позивач, що саме її доньці було відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на спірну земельну ділянку. Звертає увагу, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Оскільки відмова в реалізації права на земельну ділянку по [ADDRESS] , Ужгородська міська рада вчинила стосовно доньки позивачки, то лише вона має звертатися за захистом своїх прав у разі їх порушення. Зазначає, що наявність інформації в інвентаризаційній справі про те, що об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 2946 кв.м. (датовано 1946 року) не є документами, що підтверджують наявність права власності або користування земельною ділянкою позивачем. Щодо земельних ділянок, про які зазначає позивач, а саме: земельна ділянка площею 0,1044 га кадастровий номер 2110100000:50:001:0311 (згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речових прав на земельну ділянку власник [PERSON] ); земельна ділянка площею 0,1044 га кадастровий номер 2110100000:50:001:0312 (згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власник [PERSON] ); земельна ділянка площею 0,0861 га кадастровий номер 2110100000:50:001:0351 (згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речових прав на земельну ділянку власник [PERSON] ), то згідно з інформацією з публічної кадастрової карти України, чітко видно, що вищевказані земельні ділянки не накладаються одна на одну. Також просить звернути увагу на те, що погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність, однак, як слідує з затвердженого проекту землеустрою (сторінка 16), а саме щодо опису меж земельної ділянки площею 0,0861 га кадастровий номер 2110100000:50:001:0351, позивач навіть не є суміжним користувачем. Ухвалою суду від 22.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Немеш Іван Васильович, до Ужгородської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, до судового розгляду по суті. Відмовлено у залученні [PERSON] до участі у справі № 308/8414/20 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги. Постановлено залучити [PERSON] до участі у справі № 308/8414/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, пояснивши, що ними було приватизовано земельну ділянку площею 0,10 га та її батьком земельну ділянку площею 0,9 га, при цьому частина земельної ділянки була не приватизована. Вони подали до Ужгородської міської ради заяву про приватизацію земельної ділянки, однак у відповідь було повідомлено, що накладено мораторій на спірну земельну ділянку і у подальшому з`явився новий власник земельної ділянки, а саме [PERSON] . Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, зауваживши, що спірну земельну ділянку було придбано позивачем. Після того, як вони дізналися, що землю забрали, то звернулися в поліцію. У подальшому було проведено експертизу, якою встановлено, що земельна ділянка належить позивачу. Пізніше земельну ділянку було передано у власність [PERSON] , який жодного разу у судове засідання не з`явився. Представник позивача просив звернути увагу на договір купівлі-продажу від 05.12.1950 року, що знаходиться у матеріалах справи. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, наголосивши, що з даним позовом звернулася [PERSON] , однак рішенням міської ради було відмовлено її доньці, яка є повнолітньою. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, письмові пояснення щодо позову та відзиву не подав, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 07.02.1995 року [PERSON] , мешканці [ADDRESS] , видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК № 015-00380, згідно з яким на підставі рішення Ужгородської міської Ради народних депутатів № 62 від 28.12.1994 року їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану на території м. Ужгород, для обслуговування будинку і господарських будівель, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 372. 07.02.1995 року [PERSON] , мешканцю [ADDRESS] , видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК, згідно з яким на підставі рішення Ужгородської міської Ради народних депутатів № 62 від 28.12.1994 року йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану на території м. Ужгород, для обслуговування будинку і господарських будівель, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 373. 27.04.2015 року державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Гончаренко Т.І. позивачеві видано свідоцтво про право на спадщину по заповіту, зареєстроване в реєстрі за № 2-83, згідно з яким [PERSON] успадкувала на підставі заповіту після смерті батька [PERSON] житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 27.04.2015 року державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Гончаренко Т.І. позивачеві видано свідоцтво про право на спадщину по заповіту, зареєстроване в реєстрі за № 2-84, згідно з яким [PERSON] успадкувала на підставі заповіту після смерті батька [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована в [ADDRESS] , що надана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, належну померлому [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії ЗК, виданого 07.02.1995 року Ужгородською міською радою на підставі рішення від 28.12.1994 року № 62, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 373. Вказана земельна ділянка згідно з державним актом про право приватної власності на землю площею 0,10 га та розташована на території м. Ужгорода. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-2100885982015 від 10.04.2015 року земельна ділянка площею 0,1044 га, кадастровий номер 2110100000:50:001:0312, розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з рішення Ужгородської міської ради ІІ сесії VII скликання від 21.04.2016 року № 182 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» вирішено відмовити у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,0926 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . На звернення [PERSON] щодо надання інформації про площу та конфігурацію земельної ділянки по [ADDRESS] , комунальним підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» Ужгородської міської ради повідомлено, що у відповідності до архівних технічних матеріалів інвентаризаційної справи № 4264 на будинок [ADDRESS] (реєстр № 1827) в кінці 40-х років загальна площа земельної ділянки вказаного домоволодіння складала 2946 м.кв., ширина її (по фасаду з боку вулиці) складала 30 м, довжина 98,2 м (у глиб домоволодіння), що підтверджується генеральним планом (схемою) вказаної земельної ділянки, виготовленим станом на 10.08.1946 року. Рішенням XXVIII сесії VII скликання (2-е пленарне засідання) Ужгородської міської ради від 30.10.2018 року № 1302 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» вирішено затвердити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій (в тому числі учасникам АТО) та їх родичам, зокрема [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:50:001:0351) площею 0,0861 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передати її у власність (п. 1.72 рішення). Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства від 11.04.2019 року № 52 виконавчого комітету Ужгородської міської ради за результатами розгляду звернення [PERSON] щодо правомірності надання земельної ділянки по [ADDRESS] учаснику бойових дій в АТО за рахунок будинковолодіння заявниці без її погодження вирішено рекомендувати їй вирішувати питання в судовому порядку, оскільки земельна ділянка надана учаснику бойових дій в АТО та наразі за ним зареєстровано право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] (кадастровий номер 2110100000:50:001:0351). З матеріалів справи вбачається, що 27.04.2015 року за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1044 га, кадастровий номер 2110100000:50:001:0312, розташована за адресою: [ADDRESS] , а 28.12.2018 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0861 га, кадастровий номер 2110100000:50:001:0351, розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Звертаючись з даним позовом до суду позивач вказує, що за дворогосподарством [ADDRESS] згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 4264 додатково значилася земельна ділянка загальною площею 0,0859 га, яка належала [PERSON] , який є її батьком, і так як земельна ділянка загальною площею 0,946 га належала [PERSON] , то позивач вказала своїй доньці [PERSON] звернутися до Ужгородської міської ради про набуття права власності на вказану земельну ділянку, однак останній відповідачем було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки. Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі її заяви було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019070000000134 від 28.03.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, та під час досудового розслідування призначено земельно-технічну експертизу, якою встановлено часткове накладення земельних ділянок. Позивач стверджує, що відповідач передав у власність [PERSON] спірну земельну ділянку, хоча дана земельна ділянка була придбана [PERSON] , а тому, вважає, що мало місце порушення її прав та свобод при виділенні спірної земельної ділянки [PERSON] . Згідно з висновком експерта від 19.03.2020 року № 15/36, складеним судовим експертом Закарпатського НДЕКЦ МВС Матьовка Є.І. на виконання постанови слідчого СУ ГУНП в Закарпатській області у кримінальному провадженні № 12019070000000134 від 28.03.2019 року, на який посилається позивач, площа земельної ділянки, яка обліковується за дворогосподарством за адресою: [ADDRESS] , згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 4264 згідно з матеріалами топографо-геодезичних робіт становить 0,2884 га. Земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:50:001:0351 відповідно до матеріалів топографо-геодезичного знімання частково накладається на земельну ділянку, яка згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 4264 обліковується за дворогосподарством за адресою: [ADDRESS] , площа накладки становить 0,0859 га. Відповідно до матеріалів топографічного знімання на земельну ділянку, яка згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 4264 обліковується за дворогосподарством за адресою: [ADDRESS] , накладаються на три земельні ділянки, які занесені в базу Державного земельного кадастру, а саме: земельна ділянка площею 0,1044 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 2110100000:50:001:0312; земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 2110100000:50:001:0311; земельна ділянка площею 0,0861 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 2110100000:50:001:0351. Матеріалами справи встановлено, що власником земельної ділянки площею 0,1044 га, кадастровий номер 2110100000:50:001:0311, та земельної ділянки площею 0,1044 га, кадастровий номер 2110100000:50:001:0312 є [PERSON] , а власником земельної ділянки площею 0,0861 га, кадастровий номер 2110100000:50:001:0351 [PERSON] . Відповідно до інформації з публічної кадастрової карти України, наданої представником позивача, вбачається, що вищезазначені земельні ділянки не накладаються одна на одну. Згідно з описами меж, вказаними у державних актах на право приватної власності на землю, виданих 07.02.1995 року [PERSON] та [PERSON] відповідно, земельна ділянка [PERSON] межувала із землями ТОВ «ДАБО» (від А до Б), землями Закарпатського ТСОУ (від Б до В), земельна ділянка [PERSON] (від В до Г) та землями загального користування (від [ADDRESS] ). Земельна ділянка [PERSON] межувала із земельною ділянко [PERSON] (від А до Б), землями Закарпатського ТСОУ (від Б до В), землями Ужгородського лісництва (від В до Г) та землями загального користування (від [ADDRESS] . При цьому із затвердженого проекту землеустрою (сторінка 16), а саме опису меж, вбачається, що земельна ділянка, яка належить [PERSON] , не межує із земельною ділянкою позивача, так як відповідна інформація відсутня. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 12 ЗК України (тут і надалі в редакції чинній на час прийняття органом місцевого самоврядування оспореного рішення) визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів та інше. За змістом ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України). Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. При цьому передумовою та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Установлені судом обставини свідчать, що позовна заява подана до суду [PERSON] , однак остання доказів на підтвердження порушення своїх цивільних прав/інтересів не подала, вимог як власник (користувач) спірної земельної ділянки, права/інтереси якої порушено оспореним рішенням, не пред`являла. Фактично у даному випадку рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , стосується її доньки [PERSON] , яка не є стороною у справі (позивачем). Суд вважає, що дані, які містяться в інвентаризаційній справі на будинок [ADDRESS] з приводу того, що зазначений об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці площею 2946 кв.м. (датовано 1946 року), а також висновок експерта від 19.03.2020 року № 15/36, складений судовим експертом Закарпатського НДЕКЦ МВС на виконання постанови слідчого СУ ГУНП в Закарпатській області у кримінальному провадженні № 12019070000000134 від 28.03.2019 року, не є належними доказами, що підтверджують наявність права власності або користування спірною земельною ділянкою позивачем [PERSON] . Разом з тим, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками. Відповідно до ст. 55 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Суд зауважує, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц, провадження № 61-19526сво18. До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14, провадження № 14-552цс18 та у справі № 350/67/15, провадження № 14-652цс18, в яких вказувала про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки, правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Отже, позивач не довела порушення свого права користування спірною земельною ділянкою, наданою Ужгородською міською радою згідно з оспореним рішенням [PERSON] . Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, виходячи з конкретних обставин справи, оцінивши у сукупності зібрані у справі докази та узагальнюючи викладене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити через недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 15.09.2020 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову в даній цивільній справі та вжито заходи забезпечення позову, а саме, накладено арешт на майно земельну ділянку площею 0,0861 га, кадастровий номер 2110100000:50:001:0351, яку на підставі рішення Ужгородської міської ради від 30 жовтня 2018 року № 1302 надано [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , та передано останньому у власність. Виходячи з приписів ч. 9 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.09.2020 року підлягають скасуванню. У судовому засіданні 14.04.2021 на підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 20.04.2021 року.

Outcome: dismissed