Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

[PERSON] в поданій до Рівненського міського суду позовній заяві вказує, що вона з відповідачем є співвласниками квартири, яка перебувала у спільній сумісній власності з 08.07.1996 року, а з моменту винесення рішення апеляційним судом Рівненської області і проведенням реєстрації у спільній частковій власності. У зв'язку з неправомірним вибуттям квартири з її власності, питання по спірній квартирі неодноразово вирішувалось у судовому порядку. Пояснює, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27.08.2012р. договір купівлі-продажу спірної квартири від 30 січня 2008 року визнаний недійсним. Зазначає, що свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру від 08 липня 1996 року, видане Рівненським МБТІ, не скасоване, не анульоване і є дійсним. Просить стягнути із відповідача компенсацію за 1/2 частку квартири в розмірі 130000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав за обставин викладених у позові, просив позов задовольнити. Відповідач подав до суду письмові заперечення проти позову, просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку із безпідставністю позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні суду додатково вказала, що відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем, до нього не може бути заявлено даний позов, він ніякого відношення до спірної квартири не має. Зазначила, що свідоцтво про право власності на житло слід вважати нечинним, так як на його підставі були укладені інші правочини, які автоматично скасували його чинність. Вказала, що не може бути відразу кілька власників однієї квартири. Просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. 22 січня 2014 року рішенням апеляційного суду Рівненської області у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог - комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», про визначення частки квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності було встановлено, що квартира [ADDRESS] з 8 липня 1996 року перебуває у спільній сумісній власності позивачки та відповідача, оскільки була набута ними внаслідок приватизації. Рішенням Рівненського міського суду від 11 квітня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів та витребування майна позовну заяву задоволено частково: визнано договір купівлі-продажу від 30.01.2008р., укладений між [PERSON] та [PERSON] частково недійсним, та визнано право приватної спільної (сумісної) власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; визнано частково недійсним договір довічного утримання від 27.11.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], вселено [PERSON] в спірну квартиру. Це рішення скасовано рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2012 року. Позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено частково. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 30 січня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], виизнано недійсним в повному обсязі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення є чинним. Колегія суддів в своїх висновках, викладених в рішенні від 27 серпня 2012 року, зазначила, що вимоги [PERSON] про повернення від останнього набувача у власність квартири безпідставні в силу вимог ст. 369 ЦК України, де зазначено, що учасники спільної сумісної власності мають діяти спільно; вимоги про поділ майна, яке становило спільну сумісну власність позивачки і відповідача [PERSON] відсутні; відповідач [PERSON], як співвласник спільного сумісного майна, своєї згоди на його витребування від останнього набувача не дає (ст.ст. 369, 387 ЦК України). Саме з цих підстав апеляційний суд прийшов до висновку, що вимоги [PERSON] про повернення спірної квартири та про вселення позивачки у спірне житлове приміщення є передчасними. Колегією суддів у рішенні від 22 січня 2014 року встановлено, що вимога позивачки про виділ частки квартири [ADDRESS], яка перебуває у спільній сумісній власності, вирішувалась судами в порядку цивільного судочинства і з цього приводу ухвалювалось рішення, а [PERSON] за результатами судових спорів не набув у власність права на спірну квартиру і не є її співвласником. Як видно з рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2012 року така вимога судом не розглядалась. На даний час є чинним свідоцтво про право власності на житло від 08 липня 1996 року на підставі якого [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] і тому, вимога про визнання за [PERSON] права на 1/2 частку квартири є правомірною. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] розпорядився спільним сумісним з позивачкою майном без її згоди і рішенням суду укладений ним 30 січня 2008 року договір купівлі-продажу спірної квартири визнано недійсним. Судом також встановлено, що [PERSON], як інший учасник спільної сумісної власності не зацікавлений у витребуванні квартири від останнього набувача, тому, для відновлення свого права на майно і витребовування квартири [PERSON] правомірно звернулась з позовною вимогою до [PERSON] про виділення її частки квартири [ADDRESS], яка перебуває у спільній сумісній власності з відповідачем. З огляду на викладене, колегія суддів ухвалила нове рішення про задоволення позову. Звертаючись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] грошової компенсації за 1/2 частину квартири, позивач, серед загальних умов і характеристик права спільної часткової власності, керувалася ст. 364 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Виходячи з аналізу норми ст. 364 ЦК України у взаємозв'язку з положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України, можна зробити висновок, що право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Як встановлено судом, [PERSON] є на даний час співвласником квартири [ADDRESS], який розпорядився спільним сумісним з позивачкою майном без її згоди і рішенням суду укладений ним 30 січня 2008 року договір купівлі-продажу спірної квартири визнано недійсним, він не зацікавлений у витребуванні квартири від останнього набувача. Спірна квартира є однокімнатною, а тому в силу ст. 183 ч. 2 ЦК України, її слід вважати неподільною. З даного приводу відповідач заперечення не подав. Позивач [PERSON] не ставила і не ставить питання про визначення порядку користування спірною квартирою. Враховуючи вищенаведене, для відновлення свого права на майно позивач [PERSON] правомірно звернулась з позовною вимогою до [PERSON] про стягнення грошової компенсації за 1/2 частку її квартири [ADDRESS]. На пропозицію суду, сторони відмовилися від проведення експертизи про визначення дійсної вартості квартири на момент розгляду справи, а тому суд, враховуючи надані роз'яснення Пленуму ВСУ, що розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи, дійшов до висновку, що відповідач у письмових запереченнях і в судовому засіданні не надав суду доказів, щодо дійсної вартості квартири, не заперечував (не спростував) суму грошової компенсації визначену позивачем, тому слід вважати, що дані обставини ним визнаються і не підлягають доведенню. Посилання відповідача на безпідставність позовних вимог взагалі у зв'язку із тим, що [PERSON] не є співвласником квартири [ADDRESS] та нечинність свідоцтва, не заслуговують на увагу. Як встановлено судом, на даний час є чинним свідоцтво про право власності на житло від 08 липня 1996 року на підставі якого [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Вказівка про автоматичне його скасування у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу, який було визнано недійсним, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства і не може бути взята судом до уваги. Зазначення [PERSON], що він є неналежним відповідачем у даному спорі, а також, що цей позов мав би бути заявлений до дійсного власника квартири, який був встановлений судом апеляційної інстанції у рішенні від 27 серпня 2012 року, не може бути взяте до уваги, тому що судом встановлено, що співвласником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Щодо вказівки відповідача на посилання позивачем на ст. 358 ч. 3 ЦК України, яка не надає право позивачу на отриманні компенсації, то суд відноситься до неї критично, так як суд встановивши дійсні правовідносини між сторонами може змінити норму закону на яку посилається позивач, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини. Інших заперечень від відповідача та його представника не надійшло. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved