Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

[PERSON] 08 грудня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] митної справи та фінансів про надання права безоплатного проживання у гуртожитку і зобовязання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що її права порушуються [PERSON] митної справи та фінансів (УМСФ) стосовно не надання їй права безоплатного проживання у гуртожитку університету, оскільки вона з вересня 2015 року є студентом вказаного ВУЗу, прийнятим на денну форму навчання за бюджетом факультету управління за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр», термін навчання до липня 2019 року, її батько має статус учасника бойових дій і на підставі ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 44 Закону України «Про вищу освіту» вона як дитина учасника бойових дій на території України (АТО) має пільги щодо безоплатного проживання у гуртожитку. Відповідачем зазначені норми законів не виконуються і він вимагає оплати за проживання її в гуртожитку. Позивач вважає вказане не законним, такі дії відповідача неправомірними і наполягає на виконанні вказаних законів по безоплатності її проживанні в гуртожитку університету. На звернення позивача до відповідача з цим питанням фактично отримано відмову. Вважає вказані дії відповідача протиправними і просила зобовязати відповідача надати їй право безоплатного проживання в гуртожитку з вересня 2016 року до закінчення її навчання в цьому навчальному закладі, але не довше ніж до досягнення нею 23 років, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача УМСФ в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що дійсно [PERSON]. є студентом університету, вони є вищим навчальним закладом, неприбуткова організація, здійснює свою діяльність у відповідності до закону, фінансування університету здійснюється відповідно до бюджету і коштів на ті виплати, про які говорить позивач їм не виділялося, інших коштів для цього не мають. Вказане позивачем право безоплатного користування гуртожитком можливе за наявності можливостей в університеті і коштів, що повинні надаватися через міністерство освіти та науки, Кабінетом Міністрів України, чого зроблено не було і коштів на це не виділялося їх ВУЗу. Стосовно вказаних позивачем законів, то по ним повинен був прийнятий механізм їх реалізації, чого до цього часу не зроблено. Позивачу все це вони розяснили, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористався. Крім того, позивачка вже уклала з ними письмову угоду про мешкання в їх гуртожитку, де зазначено, що таке проживання проводиться на платній основі, вона з цим погодилася і частково оплатила своє проживання, тобто вимоги угоди діють і зараз не ос порені. Проти визнання їх дій незаконними, зобовязання вчинити вказані позивачем дії заперечують, оскільки вказаного не було і належними доказами позивачем не доведено. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Кабінету Міністрів України в судовому засіданні просив розглянути справу за наявними матеріалами справи по закону і рішення винести на розсуд суду. Представник третьої особи Міністерства освіти і науки в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином; в письмовому зверненні до суду позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно вказаний університет є вищим навчальним закладом, неприбуткова організація, здійснює свою діяльність у відповідності до закону, фінансування університету здійснюється відповідно до бюджету і коштів на ті виплати, про які говорить позивач не виділялося, інших коштів для цього немає. Все це вони розяснили. На звернення учасників спору, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі та справу розглянути без участі їх представника. Суд вважає можливим розгляд справи без представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до п. 7 ст. 27 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад діє на підставі власного статуту. [PERSON] митної справи та фінансів є державним вищим навчальним закладом, є неприбутковою організацією і підпорядковується Міністерству освіти і науки України (Статут УМСФ). [PERSON] здійснює свою навчальну, наукову, господарську, міжнародну, зовнішньоекономічну та іншу діяльність відповідно до чинного законодавства України, у межах прав, передбачених законами України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», нормативними документами Міносвіти і науки України, додаткових прав, наданих йому за результатами акредитації та Статуту. Фінансування [PERSON] здійснюється на нормативній основі (з урахуванням наданого йому статусу, рівня акредитації, напрямів і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка фахівців та напрямів підготовки наукових та науково-педагогічних кадрів вищої кваліфікації). [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська як студент УМСФ щодо порушення її прав з боку університету на надання їй безоплатного проживання в гуртожитку університету, передбаченого законодавством України. Наказом по УМСФ № 197 кс від 11 серпня 2015 року [PERSON] була зарахована з 01 вересня 2015 року до складу студентів першого курсу [PERSON] митної справи і фінансів денної форми навчання за бюджетом на факультет управління за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр» до липня 2019 року. [PERSON] належить до категорії студентів, які є дітьми учасників бойових дій. Відповідно до пункту 3 статті 71 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції від 01 липня 2014 року № 1556-УІІ) розміри бюджетних призначень на підготовку фахівців з вищою освітою, а також на підготовку наукових і науково - педагогічних кадрів встановлюються у Державному бюджеті України на відповідний рік. На підставі ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 44 Закону України «Про вищу освіту» позивача як дитина учасника бойових дій на території України (АТО) має пільги щодо безоплатного проживання у гуртожитку. Відповідачем, на думку позивача, зазначені норми законів не виконуються і він (університет) вимагає оплати за проживання її в гуртожитку. Позивач вважає вказане не законним, такі дії відповідача неправомірними і наполягає на виконанні вказаних законів по безоплатності її проживанні в гуртожитку університету. На звернення позивача до відповідача з цим питанням фактично отримано відмову. Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними і просила зобовязати відповідача надати їй право безоплатного проживання в гуртожитку з вересня 2016 року до закінчення її навчання в цьому навчальному закладі, але не довше ніж до досягнення нею 23 років, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини сімнадцятої статті 44 Закону України «Про вищу освіту» держава забезпечує окремим категоріям громадян, в тому числі дітям осіб, визнаних учасниками бойових дій, державну цільову підтримку для здобуття вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах. Державна цільова підтримка для здобуття вищої освіти надається, зокрема, у вигляді безоплатного проживання у гуртожитку. Абзацом 10 частини сімнадцятої статті 44 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття вищої освіти зазначеним у цій статті категоріям громадян визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно з абзацом 5 пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо державної підтримки учасників бойових дій та їхніх дітей, дітей, один із батьків яких загинув у районі проведення антитерористичних операцій, бойових дій чи збройних конфліктів або під час масових акцій громадянського протесту, дітей, зареєстрованих як внутрішньо переміщені особи, для здобуття професійно-технічної та вищої освіти» від 14 травня 2016 № 425-УШ Кабінет Міністрів України протягом одного місяця з дня опублікування цього Закону (до 05 липня 2015 року) мав затвердити порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти. Натомість, станом на час подання позову відповідний нормативний акт не прийнятий. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги посиланнями на частини восьму-дев'яту статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», частину сімнадцяту статті 44 Закону України «Про вищу освіту». Зазначеними нормами встановлено, що держава забезпечує визначеним категоріям осіб, у тому числі особам, визнаним учасниками бойових дій, та їх дітям, державну цільову підтримку для здобуття вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах, зокрема, у вигляді безоплатного проживання в гуртожитку. Судом встановлено, що батько [PERSON] [PERSON] відповідно до посвідчення від 23 жовтня 2015 року є учасником бойових дій. Наказом по УМСФ № 197 кс від 11 серпня 2015 року [PERSON] була зарахована з 01 вересня 2015 року до складу студентів першого курсу [PERSON] митної справи і фінансів денної форми навчання за бюджетом на факультет управління за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр» до липня 2019 року. [PERSON] належить до категорії студентів, які є дітьми учасників бойових дій. Долучені до позовної заяви документи не викликають сумнівів у статусі батька позивача як учасника бойових дій. Зважаючи на це, позивач є суб'єктом, на якого поширюються передбачені законодавством пільги щодо одержання державної цільової підтримки. Але надання позивачеві права на безоплатне проживання в гуртожитку УМСФ зараз неможливе з огляду на таке. У позовній заяві позивачем зазначено, що норми частини сімнадцятої статті 44 Закону України «Про вищу освіту» та частин восьмої-дев'ятої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є нормами прямої дії. Таке твердження суперечить приписам абзацу 10 частини сімнадцятої статті 44 Закону України «Про вищу освіту» та частини дев'ятої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно з вказаними нормами порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти зазначеним категоріям громадян визначаються Кабінетом Міністрів України. Посилання на подальшу регламентацію порядку та умов надання державної цільової підтримки на підзаконному рівні виключає можливість тлумачення відповідних норм законодавства як норм прямої дії. Зважаючи на те, що у тексті норм, на які позивач посилається як на підставу позовних вимог, чітко виокремлюється умова їх застосування - встановлення механізму реалізацій пільг на підзаконному рівні, - ці норми не є нормами прямої дії, а отже надання передбачених цими нормами пільг лише на їх підставі неможливе. Зазначений висновок підтверджується тим, що Кабінетом Міністрів України вже прийнято ряд підзаконних актів, що регламентують порядок та умови надання іншої форми державної цільової підтримки, передбаченої нормами, на які посилається позивач, - соціальної стипендії. Так, підпункт 4 пункту 20 Порядку призначення і виплати стипендії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2016 року № 1050, включив категорію осіб, до якої належить позивач, до осіб, що мають право на одержання соціальної стипендії. Постановою КМУ № 1047 від 26 грудня 2016 року встановлено розмір відповідної соціальної стипендії, а постановою № [NUMBER] від 26 грудня 2016 року - порядок її надання, зокрема, джерела фінансування відповідних видатків та особливості формування списків осіб, що претендують на одержання державної цільової підтримки. Чинне законодавство не містить визначення терміну «норма прямої дії» та оперує ним лише щодо норм Конституції України (частина третя статті 8 конституції України). Опосередковане тлумачення змісту прямої дії норм Конституції України наведене у постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року, пункт 2 зазначеної постанови встановлює вичерпний перелік підстав для безпосереднього застосування Конституції, до яких належать наступні випадки: коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом; коли закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй; коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою або Радою міністрів Автономної Республіки Крим, суперечить Конституції України; коли укази Президента України, які внаслідок їх нормативно-правового характеру підлягають застосуванню судами при вирішенні конкретних судових справ, суперечать Конституції України. Таким чином, навіть якби відповідні приписи статті 44 Закону України «Про вищу освіту» та статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» були нормами прямої дії, за аналогією із Конституцією України та відповідне до розяснень Верховного Суду України підстави для їх самостійного застосування під час вирішення спору між позивачем та УМСФ у судовому порядку були б відсутні. Судом також встановлено, що позивач проживає у гуртожитку УМСФ на підставі наказу ректора про поселення та угоди № 2695 на проживання в гуртожитку [PERSON] митної справи та фінансів від 05 вересня 2016 року (угода про проживання). Таким чином, з приводу проживання в гуртожитку з позивачем та УМСФ виникли договірні відносини, що регулюються положеннями цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Про добровільність укладення позивачем угоди на проживання (яка позивачем не заперечується і не оспорюється) свідчить власноруч проставлений підпис позивача та дата укладення угоди (05 вересня 2016 року). Ця угода на проживання була укладена вже після того, як позивач звернулася до УМСФ із заявою про надання їй права оплатного проживання в гуртожитку (29 серпня 2016 року). Таким чином, на день укладення угоди на проживання позивач була обізнана про стверджуване нею право на одержання пільги, однак жодних застережень щодо цього а ні під час укладення угоди на проживання, а ні в позовній заяві заявлено не було. Підпункт 2.2.4 угоди на проживання встановлює обовязок позивача своєчасно вносити плату в установлених розмірах за проживання в гуртожитку, комунальні та побутові послуги, плату за користування електроприладами. На виконання вказаного позивачем частково була проведена така оплата, тобто умови угоди діють і виконуються. Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Враховуючи тимчасову відсутність механізму надання позивачеві безоплатного проживання в гуртожитку, положення угоди на проживання між позивачем та УМСФ жодним чином не суперечать чинному законодавству та є обовязковими для виконання сторонами угоди. Аналіз судової практики щодо розгляду спорів з приводу одержання студентами вищих навчальних закладів певних пільг за відсутності механізму надання таких пільг свідчить про поширеність мотивування судових рішень з цих питань висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішенні по справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00). З цього приводу необхідно зазначити, що на спірні правовідносини між позивачем та УМСФ висновки, викладені у цьому рішенні, не можуть бути поширені, оскільки спірна ситуація не стосується бюджетного фінансування, а причини її виникнення не повязані із відсутністю фінансування надання позивачеві відповідної пільги. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами пункту 1 статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Згідно ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоровя, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розвязання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності. Кабінет Міністрів України здійснює постійний контроль за виконанням органами виконавчої влади Конституції України та інших актів законодавства України, вживає заходів щодо усунення недоліків у роботі зазначених органів. Таким чином, зазначаємо, що Кабінет Міністрів лише на основі та на виконання Конституції і законів України видає постанови і розпорядження. У повідомленні [PERSON] митної справи та фінансів від 19 вересня 2016 року на заяву [PERSON] від 30 серпня 2016 року зазначається, що абзацом 10 частини сімнадцятої ст. 44 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття вищої освіти зазначеним у цій статті категоріям громадян визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно з абзацом 5 пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо державної підтримки учасників бойових дій та їхніх дітей, дітей, один із батьків яких загинув у районі проведення антитерористичних операцій, бойових дій чи збройних конфліктів або під час масових акцій громадянського протесту, дітей, зареєстрованих як внутрішньо переміщені особи, для здобуття професійно-технічної та вищої освіти» від 14 травня 2016 року Кабінет Міністрів України мав затвердити порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти. Але зараз на виконання вищезазначеного закону Кабінет міністрів України видав постанову № 975 «Про надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти» якою затвердив Порядок та умови надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професіонально-технічної та вищої освіти. Постанова набирає чинності з 1 січня 2017 року, крім підпунктів 2 і 3 пункту 3 Порядку та умов, затверджених цією постановою, які набирають чинності з 1 вересня 2017 року. Вищевказана постанова прийнята на виконання закону України. Отже Кабінет Міністрів України визначив механізм надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти, які навчаються у державних або комунальних професійно-технічних, вищих навчальних закладах. Позовні вимоги передчасні. Стаття 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» закріплює основні повноваження Кабінету Міністрів України, у сфері економіки та фінансів, у сферах соціальної політики, охорони здоровя, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, у сферах правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, у сфері зовнішньої політики, у сфері національної безпеки та обороноздатності, у сфері вдосконалення державного управління та державної служби. Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача не задоволено, то на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе не стягувати з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] митної справи та фінансів про надання права безоплатного проживання у гуртожитку і зобовязання вчинити певні дії відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про надання права безоплатного проживання у гуртожитку і зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed