Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

[PERSON] 09 серпня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що з 16 вересня 2005 року уклав шлюб з відповідачкою, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають одну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки в них з дружиною не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сімя розпалась, рішенням суду від 21 січня 2015 року цей шлюб було розірвало, дитина залишилася мешкати з матірю. В тому ж 2015 році відповідачка з дитиною виїхала до Таджикістану і стала там мешкати зі своїм співмешканцем, повертатися в Україну не бажає. В січні 2016 року позивача дізнався, що відповідачка має намір здати їх дитину до притулку, займатися вихованням і утриманням дитини не бажає і взагалі не бажає повертатися в Україну. Бабуся дитини, мати відповідачки, також не бажає і не в змозі опікуватися вказаною дитиною. Відповідачка фактично покинула свою дитину, займається своїм особистим життям, не мешкають разом, вихованням та утриманням дитини не займається. Позивач вказує на те, що дочка вже фактично боїться своєї матері, остання веде паразитичне життя, дитиною не цікавиться. Відповідачка не приймає взагалі ніякої участі у вихованні та утриманні своєї дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод дочки. У відповідачки з вказаною дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, орган опіки та піклування підтримує вимоги позивача. Просив суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відносно вказаної дитини, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, позовні вимоги фактично визнала, не заперечувала проти розгляду справи за її відсутності Суд вважає можливим розгляд заяви за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради проти позовних вимог не заперечував, вважав обставини позовних вимог правильними, підтримавши висновок органу опіки та піклування про можливість задоволення цього позову. Вважають вимоги обґрунтованими і просили їх задовольнити в повному обсязі. Прокурор погодився з позицією та думкою позивача та представника третьої особи і просив задовольнити позовні вимоги. Зясувавши думку сторін, третьої особи, прокурора, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що 16 вересня 2005 року позивача [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають одну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки в них з дружиною не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сімя розпалась, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року цей шлюб було розірвало, дитина залишилася мешкати з матірю. В тому ж 2015 році відповідачка з дитиною виїхала до Таджикістану і стала там мешкати зі своїм співмешканцем, повертатися в Україну не бажає. Позивач добросовісно сплачував стягнуті з нього аліменти, регулярно бачився з дочкою, цікавився її здоровям та навчанням, приймав участь у її вихованні. В січні 2016 року позивача дізнався, що відповідачка має намір (там - в Таджикістані) здати їх дитину до притулку, займатися вихованням і утриманням дитини не бажає і взагалі не бажає повертатися в Україну. Бабуся дитини, мати відповідачки, також не бажає і не в змозі опікуватися вказаною дитиною. Відповідачка фактично покинула свою дитину, займається своїм особистим життям, не мешкають разом, вихованням та утриманням дитини не займається. Позивач вказує на те, що дочка вже фактично боїться своєї матері, остання веде паразитичне життя, дитиною не цікавиться. Відповідачка не приймає взагалі ніякої участі у вихованні та утриманні своєї дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод дочки. У відповідачки з вказаною дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, орган опіки та піклування підтримує його вимоги. Питання батьківських прав відповідача, на думку позиваки, не вирішене, є спір стосовно виховання та утримання дітей, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і [PERSON] звернувся з позовом до суду про позбавлення відповідача батьківських прав. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобовязує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». Відповідно до положень ст. 157 Сімейного кодексу України «Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні». Відповідно до висновку № 5-38-183/1 від 23 вересня 2016 року виконком Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради вважає доцільним позбавити відповідача [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Вказане підтримав представник вказаного органу і прокурор. В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Так, згідно ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав у тому випадку, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має зокрема другий з батьків та сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідачка не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Вона самоусунулася від спілкування з дитиною та її виховання і утримання. Згідно з ст. ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України). З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів [PERSON] позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідачки батьківських прав, з чим погодилися орган опіки та піклування і прокурор. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Позивач є рідним батьком малолітньої [PERSON], він має своє житло, постійне місце роботи та дохід, він з дочкою має спільні інтереси, спільно відвідують різні дитячі пізнавальні та розважальні заходи. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ним своїми батьківськими обовязками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у звязку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків чи інше, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання або незаконні дії стосовно відповідача чи дитини по вихованню цієї дитини, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності дій відносно неї чи цієї дитини є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та позбавити відповідача [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. Таким чином позовні вимоги про позбавлення батьківських прав в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved