Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

[PERSON] в особі представника позивача [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2013 року стягнуто з неї на користь відповідачів грошову компенсацію в сумі 37 783 грн. та судові витрати в сумі 380 грн., а всього 38 167,00 грн. Дану суму коштів вона повністю виплатила відповідачам 01.10.2013 року, про що останні написали відповідну розписку. Оскільки вона повністю виконала рішення суду, виплатила відповідачам компенсацію, просить визнати за нею право власності на частку у спільному майні - 2/6 частини квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] (1/6 частина квартири) та [PERSON] (1/6 частина квартири). В ході судового розгляду даної справи представником позивача подано уточнюючу позовну заяву, зокрема ним уточнено обставини, на які він посилається як на підставу позову. Зазначає, що позивач неодноразово по мобільному телефону зверталась до відповідачів з проханням офіційно передати їх частки у квартирі, але останні так і не виконали своєї обіцянки. Крім того позивач зверталася до відповідачів письмово, направляла їм листа та відповідні нагадування з проханням нотаріально оформити договір дарування чи договір купівлі-продажу частки квартири, але відповідачі знову проігнорували прохання. В зв'язку з цим, посилаючись на ст. 365 ЦК України, яка передбачає, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, позивач просить визнати за нею право власності на частку у спільному майні. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги і просив їх задовольнити. При цьому пояснив, що право власності на частку у квартирі за позивачем слід визнати саме на підставі ст. 365 ЦК України, оскільки відповідачі не реагують на її прохання. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися повторно, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним, про що свідчать повідомлення про вручення їм поштових відправлень. Про причини неявки до суду відповідачі не повідомляли, заяв про розгляд справи без їх участі не подавали. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши думку представника позивача та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що позивачу на праві спільної часткової власності належить 4/6 частини квартири [ADDRESS]. Інша частина квартири належить відповідачам, а саме [PERSON] належить 1/6 частина квартири та [PERSON] також 1/6 частина квартири. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвами про право на спадщину за законом, витягами про реєстрацію права власності на майно, а також рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23 липня 2013 року у справі № 303/650/13-ц. Оскільки 2/6 частини квартири, які належать відповідачам, виділити в натурі було неможливо, [PERSON] та [PERSON] зверталися до суду з вимогами про стягнення компенсації. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23 липня 2013 року у справі № 303/650/13-ц за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] компенсацію в сумі 37 783,00 грн. та судові витрати по справі. Позивачем [PERSON] вказане судове рішення виконано повністю, компенсацію в сумі 37 783,00 грн. виплачено відповідачам, що підтверджується наданою ними розпискою. В зв'язку з виплатою компенсації позивач ставить питання про визнання за нею права власності на 2/6 частини квартири, що належить відповідачам. Таким чином, предметом спору у дані справі є визнання права власності на частку у спільному майні, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно з ч. 4 ст. 41 Основного закону та ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями ст. 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, вказаною нормою встановлена обов'язкова умова, за наявності якої власник майна може пред'явити позов про визнання за ним права власності, зокрема це не визнання права його власності особою, яка вказана відповідачем. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Отже, сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, що мають юридичну заінтересованість у результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов'язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів. В дані справі позивач не тільки не є власником 2/6 частин квартири, він себе ним і не вважає, оскільки стверджує та визнає, що ці спірні 2/6 частини квартири належать відповідачам. Таким чином, заявлена ним вимога про визнання права власності суперечить положенням ст. 392 Цивільного кодексу України, за якою такі вимоги вправі заявляти власник цього майна, якщо його право власності оспорюються або не визнається. При вирішенні даного спору суд звертає увагу також на наступне. Як вбачається з рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 липня 2013 року у справі № 303/650/13-ц за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] та [PERSON] компенсацію в сумі 37 783,00 грн. Така компенсація стягнута на підставі ст. 364 ЦК України. В подальшому, після виплати даної компенсації, позивач [PERSON] просить визнати за нею право власності на частину квартири на підставі ст. 365 ЦК України. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно з правилами ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто вказані норми ЦК України є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову, оскільки перша з них передбачає право власника, який виділяється, на частку зі спільного майна, а друга - можливість за позовом інших співвласників припинити право особи на частку у спільному майні. При цьому грошова або інша майнова компенсація відповідно до ст. 364 ЦК України може бути виплачена співвласнику, який виділяється, лише за його згодою. Водночас відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду). На вказані обставини звертає увагу і Верховний Суд України в ухвалі від 17.02.2010 року, справа № 6-6248св09. З матеріалів справи вбачається, що позивач не ставить питання про припинення права власності відповідачів у спільному майні, яке є неподільним, а вимагає визнати за нею право власності на це майно, що не відповідає вимогам статті 365 ЦК України. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства у даній справі суд не вправі вирішувати питання про припинення права власності відповідачів на частку у спільному майні, оскільки така вимога позивачем не ставиться. Відповідно до ч.5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. З цього випливає, що судове рішення за загальним правилом не може бути підставою для виникнення права власності, крім випадків, прямо передбачених законом. Заявляючи вимогу про визнання права власності позивач, не являючись власником 2/6 частини квартири, фактично ставить питання не про визнання, а про набуття права власності на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами, даний позов заявлено формально не для визнання, а для набуття права власності, тому, враховуючи вищенаведені обставини, задоволеним він бути не може.

Outcome: dismissed