Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача та просила розділити між ними спільне сумісне майно, а саме: визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] та 2/3 частини приміщення кладочки, яке належить до квартири [ADDRESS], мотивуючи тим, що перебуваючи з відповідачем в шлюбі вони придбали квартиру [ADDRESS] та кладовку, а тому вказане майно є спільною власністю подружжя та підлягає поділу. Спільних дітей у них з відповідачем немає, однак у позивачки є дитина [PERSON], [INFO], тому частка позивачки у спільному майні має бути збільшена. В судових засідання представники позивача вимоги позову підтримували. В судовому засіданні 25 квітня 2014 року представник позивачки усно зменшив позовні вимоги та погодився на 1/2 частини квартири, а також відмовився від позовних вимог, що стосуються поділу кладочки, оскільки право власності на кладочку на даний час за відповідачем ще не зареєстровано. Відповідач та його представник в судових засіданнях позовні вимоги визнали частково, погодились поділити майно в рівних долях, тобто кожному по 1/2 частині. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] з 15.12.2009 року по 27.11.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.32-34). Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав власності, за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 25.06.2012 року (а.с.46). Право власності на вказану квартиру відповідач набув перебуваючи у шлюбі з позивачкою. Також відповідач уклад договір купівлі-продажу № 148 від 15.11.2011 року про купівлю кладовки, загальною площею 2,3 кв.м. в будинку [ADDRESS]. Однак право власності на кладочку позивач не оформив та не зареєстрував. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 334 ЦК України визначено момент набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а кладовка ні, оскільки право власності на неї за відповідачем не зареєстровано у встановленому законом порядку. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 70 Сімейного Кодексу України встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку, для лікування. Судом встановлено, та сторонами визнається, що в них спільних дітей немає, а дитина позивачки не є дочкою відповідача, тому немає підстав для відступу від рівності часток сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 4 та 5 визначають, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно із п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, з урахуванням того, що відповідач не заперечував проти часткового задоволення позову, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є частково обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 57, 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 368 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 88 ЦПК України

Outcome: partial