Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], особою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область м. Родинське, вул. Шахтарської Слави, 46/56. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №2-6130, виданого 8.12.1994 року ВО «Красноармійськвугілля». Власниками вказаної квартири є також її донька [PERSON] та онук [PERSON], який зареєстрований у квартирі з 27.10.2010, проте з серпня 2014 і по теперішній час проживає в [INFO]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зазначивши, що їй необхідно зняти з реєстрації відповідача, оскільки вона не може оформити субсидію. Донька у вказаній квартирі не зареєстрована. [PERSON] (далі відповідач) в судове засідання не зявився, засобами електронного звязку надіслав до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити в повному обсязі, справу розглянути без його участі. В силу приписів ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутністю відповідача. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Свідоцтвом про право власності на житло №2-6130 від 08.12.1994 підтверджується, що квартира, правом користування якою позивач просить позбавити відповідача, за адресою: Донецька область м.Родинське, вул.Шахтарської Слави, 46/56, належить на праві приватної спільної власності позивачу, [PERSON] та [PERSON] (а.с.9), реєстрація права власності в Красноармійському бюро технічної інвентаризації відбулась 09.12.1994 за №46 (а.с.10). Довідкою Родинської міської ради від 02.07.2018 підтверджується, що в спірній квартирі зареєстровані позивач та відповідач (а.с.15). За актом від 02.07.2018, підписаним директором та економістом КП «Наше місто», а також свідками сусідами спірної квартири, відповідач не проживає в квартирі з серпня 2014 року (а.с.16). Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. За приписами ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причини понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або закону. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи з положень ст.317 ЦК України власність, в тому числі, на об'єкти нерухомості, включає в себе три основних елемента (правомочності): володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох чи більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Наведеним законодавчим приписами кореспондують положення ст.150 та ст.155 ЖК УРСР, за якими громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. За змістом ст.155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Аналіз наведених законодавчих норм дозволяє дійти висновку, що відповідач, який є співвласником спірної квартири, не може бути позбавлений права користування таким житловим приміщенням, в тому числі за позовом іншого співвласника квартири та не зважаючи на факт непроживання в ній протягом певного періоду. Адже право приватної власності, складовим елементом якого є як право володіння та право розпорядження, так і право користування, є непорушним, а відтак ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В своїй постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Також суд зазначає, що посилання позивача на приписи статей 107 та 167 ЖК України є недоречними та безпідставними, оскільки вказані норми врегульовують правовідносини за договором найму, тобто речове право на чуже нерухоме майно, в той час як спірні правовідносини склались між співвласниками нерухомого майна, тобто з приводу права власності. Враховуючи викладене, заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed