Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

[PERSON] 28.10.2019р. звернувся із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що вони втратили почуття любові, перестали розуміти один одного, тому близько двох років не підтримують подружніх стосунків, збереження сім`ї неможливе, інше, просив розірвати шлюб. В суді [PERSON] позов підтримав, пояснив, що із відповідачкою втратили добрі почуття один до одного, спільно не проживають, він має іншу жінку, з якою перебуває у фактичних шлюбних стосунках, підозрює, що відповідача має іншого чоловіка, тому подальше збереження шлюбу є недоцільним, дав інші пояснення, настоює на розірванні шлюбу. На підтримання позиції позивача висловився його представник [PERSON] . Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 10.12.2019р. подала заяву, у якій не заперечила щодо розірвання шлюбу з позивачем, просила про розгляд справи у її відсутності (а.с.23). Заслухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із пояснень позивача, із свідоцтва про шлюб та копій свідоцтв про народження (а.с.3, 9, 10) убачається, що сторони в шлюбі з 09.11.2002р., мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , близько двох років не підтримують подружні стосунки, спільно не проживають. Позивач [PERSON] настоює на розірванні шлюбу з відповідачкою, мотивуючи тим, що втратив до неї почуття любові, що примирення між ними неможливе. Відповідачка [PERSON] , як видно із її заяви до суду від 10.12.2019р., не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачем. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON] , що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, суд приходить до висновку, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, а тому задоволює позов.

Outcome: approved