Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (Відповідач №1) та Комунального підприємства «Телерадіокомпанія «Рудана» Криворізької міської ради» (Відповідач №2) про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.06.2018 року у всесвітній мережі Інтернет на веб-сайті FACEBOOK (http://www.facebook.com) на особистій сторінці Відповідача №1 за посиланням http://www.facebook.com/Konstantin.Pavlov.page/videos/595136740853333/ під заголовком «[PERSON] ответ [PERSON], который решил проводить гей-парад в [PERSON]» було опубліковано відео-звернення Відповідача №1, разом\~ з відео зверненням Відповідач №1 опублікував текстову розшифровку свого виступу (повний текст) (мова оригіналу): «[PERSON] ответ [PERSON], который решил проводить гей-парад в [PERSON]» Я вынужден обратиться к вам по теме, которую точно считаю не приоритетной. Это тема, связанная с гей-парадами. Да, здесь в парламенте ни для кого не секрет, что [PERSON] из [PERSON], который случайно стал депутатом от нашего города, имеет, так сказать, толерантные наклонности. Тут хватает разных. Пусть себе живут, лишь бы не трогали нас и наших детей. Но, когда принадлежащий [PERSON] Первый городской телеканал распространяет лживую информацию, что я будто приглашаю людей на организованный им же гей-парад, я считаю это не порядочным. Проводишь гей-парад используй свой авторитет, а не пытайся обмануть людей, которые мне доверяют. А моя позиция однозначна, я «за» крепкую семью, я «за» семейные ценности. А вам, [PERSON], хотел бы посоветовать, - меньше врите на своем телеканале. Это Кривбасс и люди здесь чувствуют ложь. Не создавайте моих фальшивых страниц в соцсетях, на которых от моего имени вы говорите неправду и создаете конфликты в обществе. Не врите будто бы вы провели опрос и большинство криворожан, за гей-парад. Не считайте себя гениальными столичными то ли мальчиками, то ли девочками, а криворожан такими глупыми. Мои земляки - мудрые люди и два раза их обмануть не удастся!». У подальшому, 24.06.2018 року Відповідач №2 поширив у прямому ефірі зазначене відео звернення у повному обсязі у телепередачі «ПОСТФАКТУМ» та розмістив на власному веб-сайті за наступним посиланням http://rudana.com.ua/misto/hto-za-kryvorizkyy-prayd. Позивач вважає, що у зазначеному відео зверненні (публічному виступі) Відповідачі поширили недостовірну інформацію, яка завдає шкоди особистим немайновим правам позивача, і підлягає спростуванню, а саме: - «[PERSON] ответ [PERSON], который решил проводить гей-парад в [PERSON]» - «….когда принадлежащий [PERSON] Первый городской телеканал распространяет лживую информацию, что я будто приглашаю людей на организованный им же гей-парад…»; -«меньше врите на своем телеканале…»; -«Не создавайте моих фальшивых страниц в соцсетях, на которых от моего имени вы говорите неправду и создаете конфликты в обществе»; -«Не врите будто бы вы провели опрос и большинство криворожан за гей-парад». [PERSON], будучі належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, правом присутності у судовому засіданні не скористувався.\~ Представник позивача [PERSON] під час судового засідання підтримала позовні вимоги, наполягала на задоволенні позову у повному обсязі. [PERSON], будучі належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, правом присутності у судовому засіданні, не скористувався, просив суд розглядати справу за його відсутності.\~ Згідно відзиву на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог, Позивачу, - відмовити, оскільки у\~ період часу з 15.06. по 21.06.2018 року йому з різних джерел інформації (ЗМІ, соціальні мережі, сайти в мережі Інтернет) стало відомо про те, що 22.07.2018 року у місті [PERSON] заплановано проведення гей-параду, «[PERSON] рівності на підтримку ЛГБТ», організатором якого зазначений Позивач. Так як, він (Відповідач №1) є прибічником традиційних духовно-моральних християнських та сімейних цінностей, підтримує інститут традиційної родини та виступає за охорону духовного світу дітей, то на його думку, проведення у його рідному місті [PERSON] гей-параду було не прийнятним, таким, що могло порушити його та членів його сімї особисті немайнові права, свободи та законні інтереси. Саме тому, він був змушений публічно висловити свою думку з питання проведення «[PERSON] рівності на підтримку ЛГБТ» в місті. З огляду на характер поширеної ним інформації її не можна віднести до інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію, тобто, до інформації, в якій стверджується про порушення Позивачем, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил, неетичну поведінку в особистому, громадському чи політичному житті і т.д.),\~ яка порушує право Позивача на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Крім того, поширена ним інформація, на його думку, є оціночним судженням, яке відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» не підлягає спростуванню та доведенню їх правдивості. Під час судового розгляду впредставник Відповідача №2, [PERSON] просив суд\~ відмовити у задоволенні позову, суду пояснив, що Комунальне підприємство «Телерадіокомпанія «Рудана» Криворізької міської ради» здійснює свою діяльність у сфері телебачення і радіомовлення у відповідності з нормами Конституції України, Законів України «Про інформацію», «Про телебачення та радіомовлення», «Про суспільне телебачення і радіомовлення України», «Про телекомунікації», Цивільного і Господарського кодексів України та інших нормативно-правових актів, прийнятих у відповідності до них. Інформація, котра була поширена 24.06. 2018 року в телепередачі «ПОСТФАКТУМ», та в подальшому розміщена на веб-сайті Відповідача 2, є дослівним цитуванням усної заяви (виступу) народного депутата України [PERSON]., а тому, згідно до норм ст.67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», Комунальне підприємство «Телерадіокомпанія «Рудана» Криворізької міської ради», та її працівники, не несуть відповідальності за поширення такої інформації. Крім того, поширена інформація на думку, представника Відповідача 2, є оціночним судженням Відповідача №1, яке відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові матеріали справи, оглянувши веб-сайт FACEBOOK (http://www.facebook.com) на особистій сторінці Відповідача №1 за посиланням http://www. facebook.com/Konstantin.Pavlov.page/videos/595136740853333/ у всесвітній мережі Інтернет від 21.06.2018 року, видеозапис програми «ПОСТФАКТУМ» від 24.06.2018 року, суд вважає позовні вимоги недоведеними, такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, згідно частин 1-2 ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (ч.1 ст.302 ЦК України). Таке, конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (п.2 ст.19). Враховуючи зазначені конституційні положення, при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації слід визначити баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (абз.4 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02. 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи»). Судом встановлено, що 21.6.2018 року у всесвітній мережі Інтернет на сторінці за посиланням http://www.facebook.com/Konstantin.Pavlov.page/videos/ 595136740853333/ розміщено відео звернення під заголовком ««[PERSON] ответ [PERSON], который решил проводить гей-парад в [PERSON]» та 24.06.2018 року у прямому ефірі\~ відео звернення у телепередачі «ПОСТФАКТУМ» з подальшим розміщенням цього відео звернення на веб-сайті за посиланням http://rudana.com.ua/misto/hto-za-kryvorizkyy-prayd. Відповідачі у справі не оспорюють та не ставлять під сумнів обставини щодо поширення цієї інформації.\~ Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Проаналізувавши зміст поширеної Відповідачами інформації суд приходить висновку, що Відповідач №1 у своєму відео зверненні від 21.06.2018 року позиціонує Позивача саме, як народного депутата України, тобто, як публічну особу, політичного діяча, та ніяким чином не зачіпає сторони його приватного (особистого) життя. Дані обставини підтверджуються і самим Позивачем у своїй позовній заяві, з якої чітко вбачається, що Позивач сприйняв поширену інформацію про нього, саме, в контексті його статусу народного депутата України, громадського діяча та публічної особи, із вказівкою на те, що спірна інформація вказує на порушення Позивачем положень ст.ст.1,8 Закона України «Про статус народного депутату України» Парламентська [PERSON] Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 р. № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (п.6). Крім того, у ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 р. на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, указується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (аналогічне розяснення надано й у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи»). Отже, виходячи з положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 827 засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканність приватного життя, при розгляді даної справи суд враховує, що позивач є публічною особою, а тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж стосовно пересічних громадян. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «По судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на\~ увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена\~ інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи,\~ тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права,\~ тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналізуючи норми ст.ст.275, 277 ЦК України, можна зробити висновок, що спростування недостовірної інформації, як спеціальний спосіб захисту, може застосовуватися лише у випадку порушення особистого немайнового права особи, тобто поширена інформація має або завдавати шкоди відповідним\~ особистим\~ немайновим благам, або перешкоджати особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Статтею 270 ЦК України визначено види особистих немайнових прав. Кожен має право на повагу до його гідності та честі, які є особистими немайновими благами фізичної особи; гідність та честь фізичної особи є недоторканними (ст.297 ЦК України). Проаналізувавши інформацію, яку Позивач вважає такою, що порушує його особисті немайнові права, суд, з огляду на характер поширеної інформації та публічність Позивача, приходить висновку, що її не можна віднести до інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію, тобто до інформації, в якій стверджується про порушення Позивачем, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил, неетичну поведінку в особистому, громадському чи політичному житті і т.д.) і яка порушує право позивача на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У звязку з чим, відсутній один із елементів юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову. Як зазначено в пункті 19 Пленуму Верховного Суду України «По судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. А тому вирішальним при розгляді спорів такого характеру є виокремлення з поширеної інформації фактичних даних та відмежування не від оціночних суджень. Факт, - це явище обєктивної дійсності, конкретні події, які обєктивно виникнули у минулому, і які існують незалежно від поглядів І ставлень до них інших осіб. У випадку з поширенням фактів суд має перевірити їх істинність та достовірність. Така перевірка здійснюється простим вивченням питання, чи мали певні факти місце в минулому, і чим вони підтверджуються. Натомість, якщо йдеться про оціночні судження, вони такій перевірці підлягати не можуть, що прямо вказано в статті 30 Закону України «Про інформацію». Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) (стаття 30 Закону України «Про інформацію»). Іншими словами, оціночне судження - це звичайна думка особи, висловлювання свого особистого ставлення до певних подій, субєктивне судження, засноване за здатності людини критично мислити та висловлювати власні думки. Зрозуміло, що оцінити правдивість субєктивного судження неможливо саме через те, що воно є субєктивним. Перевірці можуть підлягати лише обєктивні факти, а не субєктивні судження. Відповідно до частин 1-2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне дослідити кожне речення (цитату), яке (які) оскаржується, окремо та дати їм відповідну оцінку. Виходячи зі змісту позову, на думку Позивача, Відповідачі поширили наступну недостовірну інформацію, яка завдає шкоди особистим немайновим правам позивача і підлягає спростуванню: - «[PERSON] ответ [PERSON], который решил проводить гей-парад в [PERSON]»»; - «….когда принадлежащий [PERSON] Первый городской телеканал распространяет лживую информацию, что я будто приглашаю людей на организованный им же гей-парад…»; - «меньше врите на своем телеканале…»; - «Не создавайте моих фальшивых страниц в соцсетях, на которых от моего имени вы говорите неправду и создаете конфликты в обществе»; - «Не врите будто бы вы провели опрос и большинство криворожан за гей-парад». Так, речення «[PERSON] ответ [PERSON], который решил проводить гей-парад в [PERSON]» та «….когда принадлежащий [PERSON] Первый городской телеканал распространяет лживую информацию, что я будто приглашаю людей на организованный им же гей-парад…» - Позивач вважає такими, що принижують його честь, гідність і ділову репутацію, як народного депутата України. Надаючи оцінку даним висловлюванням суд вважає, що Відповідач №1 лише співставив відому йому інформацію про Позивача, яка вже була публічною, здійснив власний аналіз та висловив судження, яке є нічим іншим, як критичною оцінкою, істинність якої не можна ні довести, ні спростувати у судовому порядку. Ця інформація не є образою, наклепом, неправдивими відомостями, а містить лише субєктивну оцінку її автора, - Відповідача №1. Наступна фраза Відповідача №1, оспорювана Позивачем, звучить - «меньше врите на своем телеканале…». Судження відповідача №1 у цьому реченні є неконкретними та узагальнюючими, не містять даних щодо часових меж та конкретних обставин та не має відношення до Позивача. Висловлювання відповідача №1- «Не создавайте моих фальшивых страниц в соцсетях, на которых от моего имени вы говорите неправду и создаете конфликты в обществе» є також неконкретними, не персоніфікованими та узагальнюючими, не містять даних щодо часових меж та конкретних обставин, а тому на думку суду, є оціночними судженнями. Остання фраза, - «Не врите будто бы вы провели опрос и большинство криворожан за гей-парад», на думку суду, відноситься до оціночних суджень, а також не містить посилань щодо дій (бездіяльності) конкретно Позивача. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що свобода вираження поглядів гарантована п.1 ст.10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п.2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації або тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе (стор. 28, параграф 46). Рішенням від 21.02.2012 р. у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд з прав людини встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Рішенням Європейського суду з прав людини від 23.06.2009 р. у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів». Рішенням Європейського суду від 29.06.2005 р. у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням субєктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідній дійсності, на відміну від перевірки істинності фактів, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також висновками та судовій практиці Верховного Суду (постанова від 01.02.2018 року у справі №757/22785/15-ц, постанова від 30.05.2018 року у справі №757/15364/14-ц, постанова від 16.05.2018 року у справі №757/15956/16-ц, постанова від 02.03.2018 року у справі №369/8676/16-ц, від 20.06.2018 року у справі №755/7842/16-ц). На думку суду, висловлена Відповідачем №1 інформація стосовно народного депутата України [PERSON]\~ не містить безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтується виключно на критичній оцінці інформації, яка була розміщена в засобах масової інформації та соціальних мережах. Отже право на висловлення субєктивної позиції здійснене Відповідачем №1 цілком у межах свободи вираження поглядів, гарантованої статтею 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Жодна із підстав обмеження такої свободи, вичерпно визначених цією ж статтею, не наявна і Позивач не навів жодних доказів на спростування цього. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та зважаючи на те, що поширена Відповідачами інформація, яку просить спростувати Позивач, є оціночними судженнями, співвставленням Відповідача №1 відомої йому інформації про Позивача, яка вже була публічною, що є нічим іншим, як критичною оцінкою, а не фактичними твердженнями. Позивачем в належний спосіб не доведено, що висловлена Відповідачем №1, та поширена Відповідачем №2 інформація порушує його особисті немайнові права, у звязку з чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір йому не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed