Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] 03 вересня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідачів приватного нотаріуса ДМНО Мельника О.І. і [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 13 липня 2017 року було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватний нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельник О.І. за реєстром № 496. Відповідно до умов цього договору, п. 1, сторони зобов`язались у майбутньому, протягом певного строку, а саме до 24 липня 2017 року, укласти та в нотаріальній формі посвідчити на умовах, визначених цим договором - договір купівлі-продажу (основний договір) вкащаних об`єктів нерухомого майна, що розташовані у будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 5. попереднього договору покупець у рахунок належних з нього за основним договором платежів сплачує продавцеві грошову суму у розмірі 6 505 087 (шість мільйонів п`ятсот п`ять тисяч вісімдесят сім) гривень 63 копійки. Покупцем було сплачено зазначену у договорі суму продавцю що підтверджується банківськими квитанціями за 14 липня 2017 року, 17 липня 2017 року. Таким чином, покупцем виконано в повному обсязі умови попереднього договору від 13 липня 2017 року. В наступному, 24 липня 2017 року між покупцем та продавцем було укладено договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна (основний), відповідно до умов якого продавець продав, а покупець, купив об`єкт нерухомого майна (квартири), за адресою: [ADDRESS] . Загальна вартість нерухомого майна склала 6 505 087 (шість мільйонів п`ятсот п`ять тисяч вісімдесят сім) гривень 63 копійки, які продавець одержав в повному обсязі від покупця до моменту підписання основного договору за попереднім договором, що підтверджується банківською випискою. Хоча договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було укладено 24 липня 2017 року, але він досі виконаний з боку лише з боку покупця. Продавець ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Виходячи з того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу ст. 657 ЦК України підлягав тільки нотаріальному посвідченню, без державній реєстрації, і покупець та продавець домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується попереднім договором від 13 липня 2017 року та договором купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна від 24 липня 2017 року і покупець сплатив повну вартість нерухомого майна, але продавець ухиляється від його нотаріального посвідчення, то такий договір може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Позивач звертався до відповідачів з питанням врегулювання спору і укладення та реєстрацію основного договору, але це ні до чого не призвело, в добровільному порядку спір не вирішено. Отже, позивач вимушений звертатися з даним позовом до суду за захистом свого права власності на нерухоме майно, яке є непорушним і просили задовольнити уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] погодився з позовними вимогами, підтвердивши викладені в ньому обставини, не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутністю. Відповідач приватний нотаріус ДМНО Мельник О.І. фактично проти задоволення позову не заперечували, його дії були в передбаченому законом порядку. Не заперечував проти задоволення позову, правом надання відзиву на позов не скористався. Треті особи ТОВ «Трейд Рум» і ТОВ «Перспектива Інвестмент» проти задоволення позову не заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. В судовому засіданні встановлено, що 13 липня 2017 року було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватний нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельник О.І. за реєстром № 496. Відповідно до умов цього договору, п. 1, сторони зобов`язались у майбутньому, протягом певного строку, а саме до 24 липня 2017 року, укласти та в нотаріальній формі посвідчити на умовах, визначених цим договором - договір купівлі-продажу (основний договір) об`єктів нерухомого майна, що розташовані у будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 5. попереднього договору покупець у рахунок належних з нього за основним договором платежів сплачує продавцеві грошову суму у розмірі 6 505 087 (шість мільйонів п`ятсот п`ять тисяч вісімдесят сім) гривень 63 копійки. Покупцем було сплачено зазначену у договорі суму продавцю що підтверджується банківськими квитанціями за 14 липня 2017 року, 17 липня 2017 року, що підтверджується наступними платіжним дорученнями: платіжне доручення № 1 від 14 липня 2019 року на суму 844 778.22 грн.; платіжне доручення № 2 від 17 липня 2019 року на суму 643 035.73 грн.; платіжне доручення № 3 від 17 липня 2019 року на суму 249 002.81 грн.; платіжне доручення № 4 від 17 липня 2019 року на суму 230 689.44 грн.; платіжне доручення № 5 від 17 липня 2019 року на суму 601 387.57 грн; платіжне доручення № 6 від 17 липня 2019 року на суму 599 024.55 грн.; платіжне доручення № 7 від 17 липня 2019 року на суму 495 051.85 грн.; платіжне доручення № 8 від 17 липня 2019 року на суму 464 037.26 грн.; платіжне доручення № 9 від 17 липня 2019 року на суму 211 194.55 грн.; платіжне доручення № 10 від 17 липня 2019 року на суму 636 832.81 грн.; платіжне доручення № 11 від 17 липня 2019 року на суму 636 242.05 грн.; платіжне доручення № 12 від 17 липня 2019 року на суму 637 423.56 грн.; платіжне доручення № 13 від 17 липня 2019 року на суму 256 387.23 грн.. Таким чином, покупцем виконано в повному обсязі умови попереднього договору від 13 липня 2017 року. В наступному, 24 липня 2017 року, між покупцем та продавцем було укладено договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна (основний), відповідно до умов якого продавець продав, а покупець, купив об`єкт нерухомого майна (квартири), за адресою: [ADDRESS] . Загальна вартість нерухомого майна склала 6 505 087 (шість мільйонів п`ятсот п`ять тисяч вісімдесят сім) гривень 63 копійки, які продавець одержав в повному обсязі від покупця до моменту підписання основного договору за попереднім договором, що підтверджується банківською випискою. Хоча договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було укладено 24 липня 2017 року, але він досі виконаний з боку лише з боку покупця. Продавець ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відповідно до ст. 635 Цивільного кодексу України, - попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. У ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст. 628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК (в редакції Закону України від 11 лютого 2010 р. № 1878-УІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (далі - Закон № 1878-УІ) права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. Державна ж реєстрація правочинів щодо нерухомості з 1 січня 2013р. зазначеним законом скасована. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). Виходячи з того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу ст. 657 ЦК України підлягав тільки нотаріальному посвідченню, без державній реєстрації, і покупець та продавець домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується попереднім договором від 13 липня 2017 року та договором купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна від 24 липня 2017 року і покупець сплатив повну вартість нерухомого майна, але продавець ухиляється від його нотаріального посвідчення, то такий договір може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Позивач звертався до відповідачів з питанням врегулювання спору і укладення та реєстрацію основного договору, але це ні до чого не призвело, в добровільному порядку спір не вирішено. Застосовуючи акти цивільного законодавства, необхідно дотримання положень щодо співвідношення загальних і спеціальних норм. В цивілістичній доктрині загальними нормами зазвичай визнаються норми, які застосовуються до всіх або більшості інститутів галузі (загальна частина), а спеціальні норми належать до окремих інститутів. При цьому звертається увага на те, що загальні норми права поширюють дію на певний рід відносин, а спеціальні - на вид відносин в межах роду з метою конкретизації правового регулювання з урахуванням специфіки такого виду відносин. Тож правило про співвідношення загальних та спеціальних норм, якого необхідно дотримуватись, наступне: під час їхнього застосування до одних і тих самих (однакових) фактичних обставин необхідно брати до уваги те, що спеціальний закон скасовує дію загального. При цьому спеціальні норми уточнюють загальні, а загальні встановлюють засади та основоположний напрям спеціального регулювання. Статті 635, 639 і 640 ЦК України розміщені у Розділі ІІ «Загальні положення про договір» Кодексу і виступають загальними нормами цивільного законодавства. Ці норми встановлюють загальні положення щодо форми договорів і моменту їх укладення. Стосовно статті 220 ЦК України, то вона є спеціальною нормою по відношенню до ст. 639 і 640 ЦК України, необхідно застосовувати тут правило співвідношення загальних і спеціальних норм актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підставами визнання угод недійсним, є недодержання сторонами вимог, які діяли на момент укладення правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності., волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Постановою Пленуму Верховного суду від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику цивільних справ про визнання недійсними правочинів» частиною пункту 5 встановлено, що: «…відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину…..Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину». Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Враховуючи вищевикладене, позивачем як покупцем було сплачено зазначену у договорі суму продавцю що підтверджується банківськими квитанціями за 14 липня 2017 року, 17 липня 2017 року, отже, покупцем виконано в повному обсязі умови попереднього договору від 13 липня 2017 року і з боку відповідача є не виконання умов діючого законодавства (з боку відчужувача майна), що є підставою вважати, що спірні договори зумовлюють наявність дефекту волі - невідповідність волі та волевиявлення, та дефекту змісту правочину (незаконність). Відповідно до частини 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 4 ст. 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує. Відповідно до частини 1 ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачами до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідачів) діям відносно них, предмета спору, а відповідачі цього не довели, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги можливе заперечення інших осіб, відповідачів проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджені. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати дійсним договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, а саме: - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] , - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] від 24 липня 2017 року, укладений між ТОВ «Трейд Рум» та ТОВ «Перспектива Інвестмент» та зареєструвати право власності на нерухоме майно за покупцем ТОВ «Трейд Рум». Таким чином обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved