Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

[PERSON] 25.05.2015 року звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з цивільним позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позов мотивовано наступним. 25.05.2011 року [PERSON] надав [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність з правом продажу належного автомобіля ГАЗ 31029, 1993 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Позивач зазначає, що 15.03.2014 року придбала зазначений автомобіль за 11000 грн., що підтверджується розпискою. У звязку із скрутним матеріальним становищем, позивач була позбавлена можливості відразу переоформити транспортний засіб на своє прізвище. Керуючи придбаним транспортним засобом, у лютому 2015 року її було зупинено працівниками ДАІ, які повідомили, що на цей автомобіль, згідно постанови державного виконавця Хмільницького МУЮ Вінницької області накладено арешт, в рахунок забезпечення стягнення боргу, а тому автомобіль забрали на штрафмайданчик. Для того, щоб повернути вказаний автомобіль позивач сплатила борг відповідача в розмірі 3801 грн. 94 коп., що підтверджує квитанцією № 29 від 12.02.2015 року. Також понесла витрати в сумі 1273 грн. за перебування автомобіля на штрафмайданчику. З метою відшкодування понесених витрат, позивач звернулась до відділу ДВС щоб повернути помилково сплачені кошти, однак отримала відмову. Також направляла відповідачеві вимогу про відшкодування понесених витрат, однак вказаний лист повернуто, у звязку із закінченням терміну зберігання. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на її користь понесені витрати в розмірі 5073 грн. 94 коп., а також моральну шкоду в розмірі 1000 грн. При цьому зазначає, що моральна шкода виразилась в емоційних стражданнях, порушенні звичайного способу життя, негативного впливу на здоровя, а також страждань, повязаних з вилученням транспортного засобу. В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позов, з наведених в ньому підстав та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути судові витрати. Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, як безпідставного. Відповідно до наданих письмових пояснень, право власності на транспортний засіб виникає з моменту державної реєстрації. Враховуючи вимоги нормативно-правових актів, у позивача не виникло право власності на вказаний автомобіль та відсутні будь-які передумови для вимог про відшкодування шкоди. Купуючи транспортний засіб всупереч встановленому законом порядку позивач діяла на свій страх та ризик. Окрім того, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, який є необхідною умовою для відшкодування заподіяної шкоди. З огляду на це, відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи у судовому засіданні у вирішенні даної справи поклався на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, оглянувши матеріали виконавчого провадження № 239/2, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне. З пояснень позивача, свідка [PERSON], а також розписки (а.с.11), встановлено, що 15.03.2014 року, [PERSON], діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 25.05.2011 року (а.с.12), продав за 11000 грн., а [PERSON] придбала автомобіль ГАЗ 31029, 1993 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.8) підтверджено, що вказаний транспортний засіб [PERSON] зареєструвала 11.03.2015 року. Процедура державної реєстрації (перереєстрації) та зняття з обліку автомобілів регламентується Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року,\~зі змінами. Відповідно до пункту 8 Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державтоінспекції, не допускається. Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають вимогам стандартів. Таким чином, чинне законодавство встановлює наступні правила придбання легкових автомобілів: відчужувач та набувач повинні укласти договір про придбання автомобіля (договір купівлі-продажу, міни, дарування, тощо); підставою для реєстрації транспортного засобу у підрозділах ДАІ є правочин щодо придбання автомобіля, право на автомобіль виникає з моменту фактичної передачі автомобіля, якщо інше не встановлено договором; перед відчуженням, передачею транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах ДАІ. Надана позивачем розписка від 15.03.2014 року не являється договором купівлі-продажу автомобіля. Розписка про сплату позивачем коштів за автомобіль не свідчить про перехід до неї права власності на даний автомобіль, оскільки така угода має відповідати певним вимогам закону, яких не було дотримано. Зокрема, автомобіль до 11.03.2015 року не був знятий з обліку, договір купівлі-продажу автомобіля в письмовій формі укладено не було, хоча відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини між фізичними особами вчиняються у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Не виконано вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Враховуючи викладене, власником автомобіля ГАЗ 31029 до 11.03.2015 року залишився [PERSON], враховуючи встановлені судом обставини, зокрема, фактичну передачу автомобіля, документів на нього та ключів [PERSON] у неї виникло право володіння та користування. Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Субєкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими субєктами,\~ хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим не майновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. З матеріалів виконавчого провадження встановлено, що на виконанні в відділі ДВС Хмільницького міськрайонного управління знаходився виконавчий лист № 149/3134/13-ц виданий 26.11.2013 року Хмільницьким міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 115,83 дол. США та 2508,14 грн. 16.06.2014 року державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. 16.06.2014 року державним виконавцем видано постанову про оголошення розшуку майна боржника [PERSON] а саме, автомобілів ГАЗ 31029, 1993 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; автомобіля ВАЗ 210990-20, 2007 року випуску, д.н.з. АВ 3388АТ. Як пояснив в судовому засіданні представник третьої особи, реквізити на сплату даного штрафу він надав [PERSON], оскільки вона хотіла зняти арешт з автомобіля і їй було розяснено, що це можливо буде зробити при фактичному виконанні виконавчого документа. 12.02.2015 року [PERSON] принесла квитанцію про сплату 3801 грн. 94 коп. Відповідно до квитанції № 29 від 12.02.2015 року [PERSON] сплатив 3801,94 грн. витрат та виконавчий збір. Також на копії даної квитанції наявний рукописний текст працівника банківської установи про те, що кошти внесла [PERSON] 12.02.2015 року (а.с. 9). З оглянутого оригіналу квитанції, який знаходиться в матеріалах виконавчого провадження встановлено, що такий рукописний запис на оригіналі квитанції відсутній. Як пояснила у судовому засіданні позивач, вона отримавши у відділі ДВС Хмільницького МУЮ реквізити на сплату боргу, пішла в банк та сплатила борг. [PERSON] не уповноважував її на внесення від його імені коштів. При цьому, в квитанції платником було зазначено [PERSON], це була вимога державної виконавчої служби. Оригінал квитанції занесла до ДВС, зробила собі її копію та повернувшись до банку, банківський працівник зробила рукописний напис про те, що кошти внесені саме [PERSON] Відповідач [PERSON] повідомив, що про наявність в нього заборгованості перед банком він дізнався 2013 року. Про стягнення відділом ДВС цих коштів йому не було відомо, як не було відомо про накладення арешту. 25.05.2011 року надавав нотаріально посвідчену довіреність [PERSON] в тому числі з правом продажу належного йому автомобіля ГАЗ 31029. З позивачем зустрічався в лютому-березні 2015 року і на прохання [PERSON] автомобіль було знято з обліку та оформлено на неї. [PERSON] зняв автомобіль з обліку, а [PERSON] поставила автомобіль на облік. Кошти на погашення заборгованості 3801,94 грн. ним не вносились. Таким чином судом встановлено, що автомобіль ГАЗ 31029 зареєстрований за позивачем 11.03.2015 року, хоча кошти за автомобіль були передані 15.03.2014 року. Окрім того, як пояснив свідок [PERSON] він 15.03.2014 року пропонував [PERSON] зняти автомобіль з обліку, однак остання відмовилась, вказавши що на переоформлення немає коштів. Це підтвердила у судовому засідання позивач [PERSON] При цьому, [PERSON] пояснила, що здійснюючи розрахунок за автомобіль без дотримання визначеної законом процедури придбання та оформлення автомобіля вона розуміла що несе певні ризики. Оскільки власником автомобіля залишився [PERSON], що було встановлено державним виконавцем під час виконання виконавчого провадження, останній своїми постановами наклав арешт на майно та оголосив в розшук вказаний автомобіль. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, про арешт та розшук автомобіля йому стало відомо у 2015 році. Отже, судом не встановлено обставин, які дають підстави для покладення на відповідача обовязку відшкодувати шкоду. До таких належать протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний звязок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та вина завдавача шкоди. Доводи позивача про те, що кошти на сплату заборгованості [PERSON] здійснено нею не доведено. Так, в оригіналі квитанції № 29 від 12.02.2015 року платником вказаний [PERSON] Суд не приймає до уваги копію квитанції із надписом про сплату боргу [PERSON] оскільки, як пояснила позивач цей запис здійснено на копії документа, а не на його оригіналі, і не в момент внесення коштів, а після того. Клопотань про виклик і допит працівника банківської установи, яка здійснювала рукописний напис від позивача та його представника не надходило, хоча право на виклик і допит свідків судом було розяснено. Окрім того, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] приходила до нього в офіс та просила допомогти вирішити ситуацію що склалась з автомобілем. [PERSON] особисто дав їй кошти в сумі 4000 грн. на сплату заборгованості та попросив сплатити її. В судовому засіданні свідок [PERSON] також пояснив, що бачив як позивач [PERSON] приходила в офіс до [PERSON] та знаходилась в кабінеті останнього. Двері в кабінет були відкриті. [PERSON] вийшов з кабінету та позичив в нього 1000 грн. і як пізніше пояснив, кошти необхідні для погашення заборгованості в державній виконавчій службі. Сам момент передачі коштів [PERSON] він не бачив. Приблизно через 2-3 дні [PERSON] віддав йому кошти. Також з наданої позивачем квитанції про сплату 1272 грн. (а.с. 10) не можливо встановити за що саме вказані кошти були сплачені. Позивачем не надано доказів затримання автомобіля та поміщення його на штрафмайданчик. Клопотань про витребування таких доказів від позивача та представника позивача до суду не надходило, хоча право на їх заявлення було роз'яснено. Таким чином позивачем не доведено факт заподіяння відповідачем шкоди та її розмір. Не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди. Так, відповідно до загальних підстав деліктної відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вина. Наявність підстав для відшкодування моральної шкоди з відповідача судом не встановлено.

Outcome: dismissed