Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] 18.02.2016 року звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтувала тим, що їй належала квартира [ADDRESS]. У звязку з тим, що позивач хворіла, вона прийняла рішення укласти з донькою [PERSON] договір довічного утримання. Вони обговорили всі істотні умови, домовились про потреби та догляд. 22.03.1996 року у нотаріальні конторі був посвідчений договір. Позивач вважала, що у нотаріуса вона уклала договір довічного утримання, а насправді між сторонами був укладений договір дарування спірної квартири на користь онучки [PERSON]. Позивач зазначає, що у неї не було бажання дарувати квартиру та існує реальна небезпека позбавлення її єдиного житла, тому вона звернулась до суду з даним позовом та просить поновити строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки про порушення свого права позивач дізналась тільки у 2013 році; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.03.1996 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені своєї неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], посвідчений державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори [PERSON] 22.03.1996 року та зареєстровано в реєстрі за №2-791; застосувати наслідки недійсності цього договору та повернути сторони у первісний стан. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Зазначили, що укладаючи договір дарування у нотаріальній конторі, позивач була впевнена, що донька її [PERSON] буде доглядати її до смерті, надавати необхідну матеріальну допомогу та догляд, а вона при цьому буде пожиттєво проживати в своєї квартирі. Довіряючи доньці позивач не прочитала договір, що підписала у нотаріальній конторі, і тільки у 2013 році зрозуміла, що підписала догорів дарування, який не передбачає її утримання. Внаслідок чого вважає, що укладений договір дарування є помилковим, позивач помилялася щодо правової природи правочину і його правових наслідків та вважала, що уклала договір довічного утримання. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Надав заяву про застосування позовної давності, зазначив, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.11.2013 року встановлено, що позивачу [PERSON] було відомо про укладення договору дарування з 22.03.1996 року, що нею не заперечувалося. Тому обставини, які були наведені позивачем, не є підставою для його поновлення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. В останнє судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. З заперечень відповідача вбачається, що позивач розуміла, що підписує саме договір дарування, це відповідало її внутрішній волі, будь-якої помилки щодо природи угоди не було, що вбачається зі змісту її позову, поданому до суду у листопаді 2012 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Представник третьої особи не зявився у судове засідання, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 22.03.1996 року [PERSON] подарувала неповнолітній [PERSON], [INFO], від імені та в інтересах якої діяла її мати [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Зазначена угода була посвідчена державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори [PERSON] 22.03.1996 року та зареєстровано в реєстрі за №2-791. Під час укладання спірного договору сторонами було дотримано всіх його умов та вимог законодавства, що діяв на той час, та посвідчено нотаріусом (а.с.7-8). Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона №2120/13625/12 від 23.04.2013 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору дарування недійсним відмовлено. З зазначеного рішення вбачається, що позивачка у листопаді 2012 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування вищезазначеної квартири від 22.03.1996 року з тих підстав, що він є фіктивним правочином, не був спрямований на створення наслідків, обумовлених у ньому, а був укладеним з метою уникнення поділу майна, у разі розлучення позивачки з чоловіком Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.11.2013 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 23.04.2013 року залишено в силі (а.с.9-10, 52-53). Згідно ст.56 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Згідно ст.243 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно ст.244 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Жодних доказів того, що оспорюваний договір було укладено внаслідок помилки, стороною позивача не надано. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що звертаючись до суду з позовом у листопаді 2012 року, позивач вказувала на те, що вона розуміла, що підписує 22.03.1996 року договір дарування, проте уклала зазначений договір, щоб уникнути поділа майна з чоловіком. Зазначене спростовує доводи позивача, що вона помилялася щодо правової природи правочину і його правових наслідків та вважала, що уклала договір довічного утримання. Посилання позивача на те, що відповідач не виконує свої вимоги власника спірної квартири, не сплачує за комунальні послуги не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Надані позивачем витяги з медичної картки та з книжок про оплату за комунальні послуги суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджують підстави для визнання угоди недійсною. Також надані в судовому засіданні покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що зі слів позивачки їм відомо про укладання договору щодо квартири з донькою, але остання не приїздить до матері, не надає її допомоги, суд до уваги не приймає, оскільки умови, на яких відповідач набув указане майно, їм не відомі. Ураховуючи те, що правила ст.56 ЦК України (в редакції 1963 року) не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди, та встановлені судами обставини справи, суд дійшов висновку, що позивачка не надала достатніх доказів наявності підстав для визнання недійсною угоди, укладеної внаслідок помилки. За таких обставин позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягають. У відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають у зв'язку з відмовою у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed