Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

[PERSON] 12.11.2015 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Уточнивши позовні вимоги в редакції 30.03.2016 року, позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], треті особи ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння. У позові посилалася на те, що вона 04.08.2011 року придбала у ТОВ «Вілтон» автомобіль [NUMBER]. 05.08.2011 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Професійного Фінансування» було укладено кредитний договір, предметом застави якого є зазначений автомобіль. На підставі цього договору до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис про заставу рухомого майна. У серпні 2015 року позивач надала зазначений автомобіль разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу у тимчасове безоплатне користування своєму сину [PERSON] Повернути належний позивачу автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу відповідач відмовляється. 06.08.2012 року між ПАТ «Банк Професійного Фінансування» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитних портфелів, згідно якого право вимоги за кредитним договором перейшло до нового кредитора та було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про нового обтяжувача - ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до реєстраційної картки ТЗ від 13.08.2015 року автомобіль «Peugeot 308», 2011 року випуску, кузов [NUMBER], р/н [NUMBER], було перереєстровано на нового власника [PERSON] та присвоєно новий реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно реєстраційної картки ТЗ від 02.02.2016 року вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника [PERSON] та присвоєно новий реєстраційний номер [NUMBER]. Оскільки спірний автомобіль є залоговим майном банку, його відчуження є незаконним. Позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд витребування із незаконного володіння від [PERSON] на користь [PERSON] автомобіль «Peugeot 308», 2011 року випуску, кузов [NUMBER], р/н [NUMBER], та стягнути з відповідачів судові витрати. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Представник третьої особи - ПАТ «Альфа-Банк» надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. На підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідачів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 04.08.2011 року між продавцем ТОВ «Вілтон» та покупцем [PERSON] було укладено договір № 2011 ДК/ЧЛ 08102, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати, а покупець - прийняти та оплатити автомобіль «Peugeot 308» (а.с. 6-11). 05.08.2011 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Професійного Фінансування» було укладено кредитний договір № 21050485470, згідно умов якого банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 144947,12 грн. на термін до 08.08.2016 року, а відповідач зобов'язалася їх прийняти, належним чином використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 50-53). Крім того, 05.08.2011 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Професійного Фінансування» було укладено договір застави транспортного засобу № 21050485470.2, згідно умов якого позивач передала в заставу банку транспортний засіб, а саме: автомобіль «Peugeot 308», 2011 року випуску, кузов [NUMBER], р/н [NUMBER] (а.с. 94-99). 08.08.2011 року за № 11475151 було зареєстровано заставу вищезазначеного рухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 48216375 від 02.11.2015 року (а.с. 60). У серпні 2015 року позивач надала спірний автомобіль разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу у тимчасове безоплатне користування своєму сину [PERSON] Повернути належний позивачу автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу відповідач відмовляється. 06.08.2012 року між ПАТ «Банк Професійного Фінансування» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитних портфелів № 1, згідно умов якого право вимоги за кредитним договором № 21050485470 від 05.08.2011 року перейшло до нового кредитора ПАТ «Альфа-Банк» та було внесено відповідні зміни до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 54-59, 60). Відповідно до розрахунку заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 21050485470 від 05.08.2011 року становить 240030,11 грн. (а.с. 131). Згідно відомостей реєстраційної картки ТЗ 13.08.2015 року автомобіль «Peugeot 308», 2011 року випуску, кузов [NUMBER], р/н [NUMBER], було перереєстровано за довідкою-рахунком на нового власника - [PERSON] та присвоєно автомобілю [NUMBER] (а.с. 37). 18.09.2015 року зазначений автомобіль було знято з обліку для реалізації (а.с. 38). 02.02.2016 року спірний автомобіль «Peugeot 308» було перереєстровано на підставі договору купівлі-продажу № 985 від 02.02.2016 року на [PERSON] та присвоєно автомобілю [NUMBER] (а.с. 39). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. На підставі ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України,якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У правовій позиції, викладеній у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.09.2015 року по справі № 6-1203цс15, зазначено, що вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. У п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Відповідно до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] законні та обґрунтовані, а, отже, підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем було сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 487,20 грн. (а.с. 2) та судовий збір за подання за заяв про забезпечення доказів і позову в розмірі 243,60 грн. (а.с. 21), 275,61 грн. (а.с. 65), 275,61 грн. (а.с. 84), 275,61 грн. (а.с. 107), тому з відповідачів на користь позивача також слід стягнути рівними частками судові витрати, які нею було сплачено в загальному розмірі 1557,63 грн. (487,20 грн. + 243,60 грн. + 275,61 грн. + 275,61 грн. + 275,61 грн. = 1557,63 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved