Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

[PERSON] 30.04.2015 року (дата здачі позову на пошту) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, відшкодування збитків, встановлення розміру відсотків, вказавши, що 18.04.2014 року зі свого банківського карткового рахунку №5168757232779027 помилково перерахував на картку [PERSON] №6762462056812412 у «Приватбанку» грошові кошти в сумі 20160 гривень. Після чого неодноразово звертався до [PERSON] з проханням повернути помилково перераховані кошти, однак [PERSON] гроші так і не повернув. За таких обставин позивач просив суд стягнути з [PERSON], - на підставі ст. ст. 1212, 1214 ЦК України безпідставно отримані гроші в сумі 20160 гривень, згідно ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в сумі 5292,4 гривень та три проценти річних в сумі 303,23 гривень. Також на підставі ч.2 ст. 536 ЦК України [PERSON] просив суд встановити розмір відсотків для подальшого стягнення встановленої суми з [PERSON]. Ухвалою суду від 03.09.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено фізичну особу-підприємця [PERSON]. У судовому засіданні за його участі в режимі відеоконференції позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що навесні 2014 року відбулося перевезення вантажу автомобілем з Німеччини до України у м. Черкаси. В цьому перевезенні він виступав в ролі посередника між фірмою замовником та [PERSON], який організовував таке перевезення. Ніяких документів ні з [PERSON], ні з [PERSON] чи [PERSON] він не підписував. Наскільки він зрозумів то перевезення здійснював [PERSON]. Номер картки «ПриватБанку» на яку він перерахував гроші 18.04.2014 року він отримав від [PERSON]. Зі слів [PERSON] на цю картку необхідно було перерахувати гроші як оплату послуг автоперевезення. Однак в подальшому зясувалося, що номер вказаної картки належить не [PERSON], а [PERSON]. З приводу помилкової банківської операції він усно звертався до працівників ПАТ КБ «ПриватБанк», однак ті йому повідомили, що гроші вже зняті і потрібно звертатися до суду. Перераховані гроші в сумі 20160 гривень належали йому особисто. Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Пояснив, що і він і його батько [PERSON] надають послуги з автоперевезення та зареєстровані на спеціалізованому сайті в мережі Інтернет. Зокрема [PERSON] є власником вантажного автомобіля [NUMBER] та напівпричіпу реєстраційний номер [NUMBER]. У березні 2014 року до відповідача звернувся [PERSON] для здійснення автоперевезення з Німеччини в Україну до м. Черкас, про що було складено відповідну заявку. Він в свою чергу оформив відповідну заявку зі своїм батьком на здійснення цього перевезення. Після чого на автомобілі та напівпричіпі належних [PERSON] було перевезено вантаж з Німеччини до м. Черкас в Україну. Таким чином, у вказаному перевезенні він ([PERSON]М.) та [PERSON] виступали як посередники, а [PERSON], як перевізник. Ще одним посередником між фірмою замовником та [PERSON] був позивач [PERSON]. З метою оплати послуг з перевезення відповідач надав [PERSON] номер своєї банківської картки в «ПриватБанку», на яку 18.04.2015 року йому [PERSON] було перераховано 20160 гривень в якості оплати цих послуг. Із вказаної суми він сплати [PERSON] як перевізнику 19000 гривень, а іншу частину залишив собі в якості плати за посередництво. Позовні вимоги [PERSON] вважав необґрунтованими, оскільки ні про яку помилку не може бути й мови, гроші були сплачені за перевезення та перевізник отримав ці гроші. Третя особа ФОП [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги вважав незаконними. Підтвердив пояснення відповідача [PERSON]. Додатково пояснив, що перевезення вантажу з Німеччини в Україну було здійснено на його автомобілі [NUMBER] та напівпричіпі реєстраційний номер [NUMBER] та його водієм. За перевезення він отримав від [PERSON] гроші в сумі 19000 гривень та ніяких претензій ні до [PERSON], ні до інших осіб з приводу оплати своїх послуг не має. Суд вислухавши пояснення сторін, третьої особи та представника позивача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно міжнародної товарно-транспортної накладної CMR (а.с. 34) компанія Sappi Alfeld GMBH з Німеччини є відправником, а ПАТ «Графія Україна» м. Черкаси Україна отримувачем вантажу паперу. Перевезення здійснено автомобілем з реєстраційним номером СА0139АМ та причіпом з номером СА0963ХТ. Дата відправки 20.03.2014 року, дата отримання 24.03.2014 року. Відповідно до Свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, - власником автомобіля [NUMBER] та напівпричіпу реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON]. [PERSON] з 1993 року зареєстрований в України як фізична особа-підприємець з основним видом діяльності вантажний автомобільний транспорт, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців України (а.с. 48). Таким чином у судовому засіданні достовірно встановлено та визнано сторонами, що ФОП [PERSON] у період з 20 по 24 березня 2014 року здійснив перевезення вантажу паперу з Німеччини в Україну від компанії Sappi Alfeld GMBH для ПАТ «Графія Україна». Той факт, що саме [PERSON] у даному випадку був перевізником підтвердив і свідок [PERSON] допитаний у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Крім того свідок [PERSON] пояснив, що у березні 2014 року він виступав посередником у перевезенні паперу з Німеччини в Україну до м. Черкас, а саме спочатку отримав заявку від фірми з Німеччини, а потім в свою чергу сам розмістив заявку в Інтернеті про необхідність перевезення вантажу. Йому зателефонував чоловік, як він зрозумів працівник [PERSON], і сказав, що вони можуть здійснити таке перевезення. Після чого він уклав із [PERSON] договір/заявку на перевезення. Номер банківської картки на яку необхідно було здійснити перерахування коштів за перевезення йому надав представник [PERSON], можливо це був і [PERSON]. Безпосередню оплату послуг перевізника він не здійснював, оскільки це повинен був здійснити замовник. У всіх цих взаємовідносинах між замовниками, посередниками та перевізником приймав якусь участь чоловік на імя [PERSON], однак оскільки пройшло вже багато часу точно його роль [PERSON] пояснити не зміг. Після перевезення зясувалося, що частина вантажу була пошкоджена, однак [PERSON] так і не відшкодував завдані збитки, внаслідок чого [PERSON] ніякої винагороди як посередник не отримав. Згідно платіжного доручення №Р24А580986387778790 від 18.04.2014 року [PERSON] перерахував [PERSON] на картку №6762462056812412 відкриту в ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 20160 гривень (а.с. 8, 35). Суд вважає, що призначенням вказаного платежу [PERSON] була оплата послуг перевізника за перевезення вантажу з Німеччини в Україну. Ці обставини підтверджує і претензія від 22.05.2014 року ФОП [PERSON] до ФОП [PERSON] з приводу пошкодження вантажу, в якій вказано номер платіжного доручення №Р24А580986387778790 від 18.04.2014 року та зазначено, що вказаний платіж був спрямований на оплату послуг ФОП [PERSON] як перевізника (а.с. 33). ФОП [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що отримав належні йому за перевезення гроші перераховані 18.04.2014 року [PERSON] на картку [PERSON] та ніяких претензій з приводу порядку та форми оплати своїх послуг ні до [PERSON], [PERSON], [PERSON] ні до фірм відправника чи отримувача вантажу не має, у тому числі не заперечував, що [PERSON] із перерахованої суми утримав свою винагороду у розмірі 1160 гривен. При цьому ФОП [PERSON] вважав, що у випадку якщо замовники перевезення чи посередники мають до нього якісь претензії з приводу нібито пошкодженого при перевезенні вантажу то ці претензії повинні вирішуватися в іншому судовому процесі. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Дослідивши надані сторонами докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, відшкодування збитків, встановлення розміру відсотків не підлягають задоволенню, оскільки грошові кошти в сумі 20160 гривень перераховані позивачем 18.04.2014 року на банківську картку [PERSON] не є безпідставно набутим майном в розумінні ст. 1212 ЦК України, а є оплатою послуг ФОП [PERSON] з перевезення вантажу у березні 2014 року з Німеччини до України. При цьому сам перевізник не заперечував проти такого порядку та форми оплати його послуг і визнав у судовому засіданні факт отримання належних йому грошей. Надані суду оригінал заявки №77 від 19.03.2014 року на транспортування вантажу автомобільним транспортом між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] (а.с. 80), а також копії заявок від 19.03.2014 року на здійснення транспортних послуг з перевезення між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON], а також між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] (а.с. 45-46) не спростовують вищенаведених висновків суду та не дають підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст. 908-909, 929, 1212, 1214 ЦК України,

Outcome: dismissed