Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 21.11.2019 приватним нотаріусом Петропавлівського районного нотаріального округу, та витягом з Державного реєстру речових прав є власником житлового будинку [ADDRESS] . На день посвідчення договору купівлі-продажу відчужувачем житлового будинку та відповідно його власником була [PERSON] . Підписантом правочину на той час від імені відповідача 1 виступала повірена особа [PERSON] , на підставі належним чином посвідченої довіреності. У придбаному житловому будинку до цього часу зареєстровано за місцем проживання колишнього власника будинку [PERSON] та її повнолітнього сина [PERSON] , які в будинку не проживають вже більше дванадцяти років. За даними, наданими одним із відповідачів, місцем проживання колишнього власника будинку та її сина є м. Донецьк. Факт відсутності відповідачів у відчуженому житловому будинку підтверджується актом, складеним 01.07.2020 року депутатом Миколаївської сільської ради, який в присутності свідків зазначив про те, що [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані за адресою: житловий будинок [ADDRESS] , але не проживають в ньому більше 12 років. Посилаючись на ст. 64, 156 Житлового кодексу (далі - ЖК) УРСР ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. Позивач до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день слухання справи повідомлені належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), у зв`язку з чим відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України суд за згодою позивача постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивачу одноосібно належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , тобто вона є власником всього житлового будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 21.11.2019 приватним нотаріусом Петропавлівського районного нотаріального округу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.11.2019, номер об`єкту в РПВН: 34253471. На день посвідчення договору купівлі-продажу відчужувачем житлового будинку та відповідно його власником була відповідач 1. Цей правочин від імені відповідача 1 вчинила повірена особа [PERSON] на підставі належним чином посвідченої довіреності. У придбаному позивачем житловому будинку до цього часу зареєстровані відповідачі, які в будинку не проживають більше дванадцяти років, що підтверджується актом, складеним 01.07.2020 депутатом Миколаївської сільської ради Безверхою В.В. в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] . Отже, відповідачі в житловому приміщенні за вказаною позивачем адресою не проживають більше дванадцяти років, в добровільному порядку з реєстрації не знялися, зв`язок з ними відсутній, наявна інформація по їх проживання на тимчасово окупованій території у м. Донецьк. Бездіяльність відповідачів суттєво порушує право власності позивача та створює перешкоди в користуванні його власністю. За нормою ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу. У статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. За приписами ч.1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Разом з тим, відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). У п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року зазначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК) УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Верховний Суд України у своїх постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14, від 22.12,2016 у справі № 661/4901/15ц, від 25.07.2018 у справі № 638/13030/13-ц висловлював правову позицію, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є. Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач 1 є колишнім власником житла, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідач 2 є членом сім`ї попереднього власника, відповідачі не мають ніяких майнових прав стосовно цього житла, відсутні в ньому без поважних причин понад 12 років, тому є всі передбачені законом підстави для задоволення позову в частині. Оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщення, право позивача на звернення до суб`єкта владних повноважень з вимогою про зняття відповідачів з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщення ще не виникло, а отже і не порушене, тому не підлягає захисту. Таким чином, позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає. Судові витрати по справі позивача на сплату судового збору в розмірі 840,80 грн відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути в рівних частках з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного, статті 1 Першого Протоколу, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР та

Outcome: partial