Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] 15 грудня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним заповіту, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що [PERSON], [INFO], є її, позивача [PERSON], рідною тіткою сестра матері (померла) позивача; [PERSON] мала одного сина [PERSON] і проживала та була зареєстрована в [INFO], вказана двокімнатна квартира тіткою з сином була приватизована і вони мали у власності по Ѕ частці цієї квартири; після смерті сина (28 лютого 2013 року) [PERSON] успадкувала його частку цієї квартири і стала одноособовою власницею цього житла на підставі свідоцтва від 25 вересня 2013 року. Стан здоровя тітки позивача погіршувався, вона хворіла і потребувала допомоги, хоча і працювала; 18 серпня 2014 року [PERSON] склала заповіт на позивача на все своє майно, в тому числі і на цю квартиру [ADDRESS]. В лютому 2015 року тітка захворіла ще більше і була госпіталізована в лікарню хоспісного типу, де 04 червня 2015 року померла. Після її поховання позивач дізналася, що [PERSON] за життя склала заповіт на відповідача (від 25 квітня 2015 року) на цю ж квартиру [ADDRESS], хоча про цей заповіт їй сказала свідок ще до смерті тітки. Вважають, що в судовому порядку необхідно визнати заповіт, складений 25 квітня 2015 року [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, оскільки на період складання заповіту [PERSON] сама не підписувала цей заповіт, на момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними підтверджується випискою з історії хвороби та поясненнями свідків, знаходилася на стаціонарному лікуванні; з цих підстав у момент складання заповіту тітка не тільки не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а й не могла поставити підпис на заповіті. На звернення позивача до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по невизнанню її законного права на вказану спадщину неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсним заповіт, складений 25 квітня 2015 року [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість. Надали письмові заперечення, та, зокрема, звернула увагу суду на той факт, що на час укладання заповіту [PERSON] розуміла значення своїх дій, дії нотаріуса та реєстраторі в були правильними і законними, а сама позивачка знала про існування заповіту ще до смерті тітки і нічого не зробила для зміни становища, хоча регулярно спілкувалася з [PERSON]. Правильність і законність спірного заповіту підтверджена належним висновком психіатричної експертизи, проведеної за клопотанням саме позивача. Всі істотні умови спірних правочинів дотримані і виконані, письмове розяснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску при укладанні заповіту чи видачі свідоцтва про власність не було, ніхто в оману нікого не вводив. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе відповідач не брав і не бере, будь-якої шкоди позивачу не завдано. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в зверненні до суду проти задоволення позову заперечувала і вважала за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без її участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення позивача і її представника, представника відповідача, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], є рідною тіткою позивача [PERSON] сестра її матері (померла); [PERSON] мала одного сина [PERSON] і проживала та була зареєстрована в [INFO], вказана двокімнатна квартира [PERSON] з сином була приватизована і вони мали у власності по Ѕ частці цієї квартири; після смерті сина (28 лютого 2013 року) [PERSON] успадкувала його частку цієї квартири і стала одноособовою власницею цього житла на підставі свідоцтва від 25 вересня 2013 року. Стан здоровя тітки позивача погіршувався, вона хворіла і потребувала допомоги, хоча і працювала; 18 серпня 2014 року [PERSON] склала заповіт на позивача на все своє майно, в тому числі і на цю квартиру [ADDRESS]. В лютому 2015 року тітка захворіла ще більше і була госпіталізована в Дніпропетровську міську лікарню № 15 у відділення паліативної і хоспісної допомоги; позивачка бачила і знала, що її тітку в цій лікарні відвідує відповідач він винаймав в [PERSON] вказану квартиру, в нього склалися з тіткою позивача добрі стосунки, він навчався в Дніпропетровській медичній академії і добре ставився до [PERSON]. 04 червня 2015 року померла. Після її поховання позивач дізналася, що [PERSON] за життя склала заповіт на відповідача (від 25 квітня 2015 року) на цю ж квартиру [ADDRESS], хоча про цей заповіт їй сказала свідок ще до смерті тітки. \~ \~ \~ \~Позивач після смерті тітки звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в вигляді вказаної квартири, але постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 09 грудня 2015 року їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через наявність спірного заповіту від 25 квітня 2015 року. Позивач вважає, що в судовому порядку необхідно визнати заповіт, складений 25 квітня 2015 року [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, оскільки на період складання заповіту [PERSON] сама не підписувала цей заповіт, на момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними підтверджується випискою з історії хвороби та поясненнями свідків; з цих підстав у момент складання заповіту тітка не тільки не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а й не могла поставити підпис на заповіті. На звернення позивача до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. На її звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1 і 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Заповідач не може, позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Однак, на час відкриття спадщини - на дату смерті матері позивачки, остання не У відповідності до ст. 1257 ЦК України недійсним може бути визнаний заповіт, який «складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення або якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оспорюваний заповіт не відповідає вимогам закону, оскільки заповідач [PERSON] дійсно страждала такими недугами, які б могли б свідчити про відсутність її волевиявлення щодо складання заповіту на користь відповідачки: [PERSON] на момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, що підтверджується випискою з історії хвороби іа матеріалами справи: у звязку з похилим віком і станом здоровя [PERSON] заповіт від 25 квітня 2015 року нотаріусом [PERSON] посвідчувався на особисте прохання [PERSON] було посвідчено за її місцем мешкання в [INFO], в цей день від імені [PERSON], яка перебувала в здоровому розумі та ясній памяті, повністю усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, нотаріусом було посвідчено вказаний заповіт за реєстровим № 729, згідно якого [PERSON] всі свої майнові права та все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося та інш. що належить їй на момент смерті заповідала громадянину [PERSON] [PERSON]; на особисте прохання [PERSON] цей заповіт було посвідчено за її місцем перебування в Дніпропетровській міській лікарні № 15 по вул. Перемоги, 113, а через те, що вона не могла власноручно підписати текст заповіту після його прочитання вголос на її особисте прохання та в її присутності згідно ст. 43 Закону України «Про нотаріат» в присутності нотаріуса текст заповіту підписала [PERSON]. Опитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що дійсно на прохання [PERSON], яка перебувала в здоровому розумі та ясній памяті, повністю усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, в присутності її і нотаріуса після прочитання заповіту вголос підписала спірний заповіт, по закону все було вірно. Вищезазначені обставини підтверджені висновками призначеної судом психіатричної експертизи. Так, відповідно до висновків судово-психіатричного експерта № 28 від 12 жовтня 2017 року [PERSON] дійсно на період складання і підписування спірного заповіту 25 квітня 2015 року будь-яким психічним розладом не страждала та за своїм психічним станом в той період часу вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення і прийняття спадщини було здійснено відповідну державну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорюваний правочини відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Зазначений правочин був належним чином зареєстрований. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Судом також зясовано, що раніше 18 серпня 2014 року [PERSON] склала нотаріально посвідчений заповіт на все своє майно, в тому числі і на вищезазначену квартиру, на свою племінницю [PERSON]; так цей заповіт посвідчувала також приватний нотаріус [PERSON], як і спірний заповіт і питань до нотаріуса стосовно неправильного чи незаконного посвідчення спірного заповіту не виникло, її дії позивачем не оспорені в передбаченому законом порядку, не оскаржена позивачем і постанова про відмову їй видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 серпня 2014 року. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобовязання стосовно відповідача відносно заповіту, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Не знайшло у судовому засіданні свого підтвердження твердження позивача про будь-який вплив відповідача на [PERSON] як до так і під час складання спірного заповіту. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову [PERSON] про визнання заповіту недійсним відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed