Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

[PERSON], в особі представника [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказала, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2015р. вона є власником квартири [ADDRESS]. Разом із нею в квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] Вказує, що на момент укладення договору, їй не було відомо про реєстрацію відповідача у цій квартирі. Однак, на початку 2017 року при оформленні субсидії було виявлено, що крім неї у квартирі зареєстрована [PERSON] Відповідач за місцем реєстрації не проживає з 2005 року, виїхала на постійне місце проживання до Польщі, комунальні послуги не сплачує. У зв'язку з тим, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, яка належить позивачу на праві власності, просила визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, суду пояснили, що речей і майна [PERSON] у квартирі немає, витрати на її утримання остання не несе. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд дійшов висновку ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача та її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб; громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири/будинку право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2015р. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] Відповідно до довідки про склад сім'ї від 07.06.2017р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач, як власник квартири, та відповідач [PERSON], колишній співвласник квартири. Підтвердженням того, що відповідач не проживає за адресою, за якою зареєстрована, є акти від 24.05.2017 року та 23.06.2017 року, згідно з якими відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS], однак за даною адресою не проживає з 2005 року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача, [PERSON] більше 10 років за вказаною адресою не проживає. Отже, з урахуванням положень ст. 391 ЦК України, суд дійшов висновку, що [PERSON] тривалий час не проживає за місцем реєстрації, будь-які поважні причини, які б перешкоджали їй проживати у квартирі [ADDRESS], відсутні. Оскільки [PERSON] ніколи не була і не є членом сім'ї власника квартири, у квартирі не проживає, витрат з її утримання не несе, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо усунення перешкод у користуванні належною їй квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Outcome: approved