Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, яким є квартира [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є одноособовим власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі є знайомі позивача, яких позивач зареєструвала на вказаній житлові площі з 07.11.2014 року, оскільки відповідачі змушені були покинути своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків окупації Автономної Республіки Крим та переїхати наприкінці 2014 року з тимчасово окупованої території АРК до міста Києва. Зазначено, що з моменту реєстрації, а саме з листопада 2014 року і до січня 2015 року відповідачі, як внутрішньо переміщенні особи, тимчасово проживали у квартирі позивача, але згодом знайшли роботу та інше житло і переїхали на інше місце проживання. Деякий час у позивача був зв`язок з відповідачами, позивач періодично дзвонила та просила їх знятися з реєстрації, але згодом номери телефонів змінилися і позивач втратила з відповідачами будь який зв`язок. Фактично відповідачі не проживають за адресою: [ADDRESS] з січня 2015 року. Реєстрація відповідачів створює позивачу перешкоди у реалізації права щодо розпорядження належним позивачу на праві власності нерухомим майном. Крім того, відповідачі не сплачують комунальних послуг та не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач несе додаткові витрати пов`язані з утриманням свого житла, оскільки сплачує житлово-комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб. Позивач вважає, що відповідачі втратили право користування вказаним житловим приміщенням у зв`язку з тривалим не проживанням без поважної причини за місцем реєстрації та просить задовольнити позов з посиланням на норми ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 379, 405 ЦК України. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання (а.с. 35). Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної копії ухвали з доданими процесуальними документами для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання позивач та відповідачі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача у поданій до суду заяві просить розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Поштова кореспонденція з процесуальними документами які надсилались відповідачам була повернута без вручення з довідками Укрпошти за закінченням строку зберігання. Відзив на позов відповідачі у визначений термін не надали, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Згідно норми частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно положень частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1996 року виданого Відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації, квартира [ADDRESS] належана на праві власності [PERSON] , [PERSON] та позивачу [PERSON] у рівних долях (а.с. 13). Згідно договору дарування частки квартири від 23.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вечер С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2244, [PERSON] та [PERSON] подарували належні їм частки квартири на користь позивача (а.с. 14). Відповідно копій паспортів відповідачів, що також підтверджується довідками від 27.09.2021 року № 70546607, № 70546519, № 70546675 про реєстрацію місця проживання особи наданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 07.11.2014 року зареєстровані у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності позивачу (а.с. 15-19, 32-35). Позивач стверджує, що з відповідачами у родинних відносинах не перебуває, останні з квартири [ADDRESS] виселились та не проживають з січня 2015 року, в добровільному порядку відповідачі з реєстрації не знялися, не несуть витрат по утриманню житла, житлово-комунальні послуги не сплачують, що порушує права позивача. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Про обставини не проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] з січня 2015 року свідчить акт від 19.08.2021 року (а.с. 20). Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідачі не являються членами сім`ї позивача, у спірній квартирі не проживають, витрат по утриманню житла не несуть, будь яких даних про наявність між сторонами укладеної угоди щодо користування житловим приміщенням позивача матеріали справи не містять, тому відсутні правові підстави для користування відповідачами квартирою [ADDRESS] , реєстрація відповідачів порушує права позивача, як власника квартири. У спростування вищевикладеного будь яких доказів відповідачами суду не надано. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням зазначеного позов підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи. У позові [PERSON] зазначає про те, що вона не заявляє вимог про стягнення з відповідачів понесених нею судових витрат, тому у порядку ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат між сторонами судом не вирішується.

Outcome: approved