Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про визнання за нею права користування житловим приміщенням у будинку № 51 по вул. Ковпака у м. Камянка Черкаської області, вселення її у вказаний будинок, а також зобовязання Відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 26 січня 2002 року по квітень 2015 року вони з Відповідачем перебували у шлюбі, від якого мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Більше десяти років вона зареєстрована та проживала у спірному будинку, який належить Відповідачу. Після розірвання шлюбу Відповідач шляхом заміни замків на вхідних дверях та не допуску у приміщення почав перешкоджати їй проживати у будинку, хоча в цьому будинку знаходиться її майно. Іншого житла не має та змушена проживати у родичів. Посилаючись на положення ст. 47 Конституції України та ст. 9 Житлового кодексу України просила суд задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, посилався на те, що спільне проживання з Позивачем в одному будинку є неможливим через постійні скандали та провокації сварок з її сторони, свого часу він надав їй кошти для придбання іншого житлового приміщення. Посилаючись на положення ст. 31 Житлового кодексу та Закону України «Про власність» зазначив, що Позивач як колишня дружина після припинення шлюбних відносин не має права на користування житловим приміщенням. Крім цього, Позивач має право на квартиру по вул. Героїв Майдану, б. 10 в м. Камянка Черкаської області, а тому просив у задоволені позовних вимог відмовити. Свідок [PERSON] показала, що вона являється матірю Позивача. Згідно оформлених документів, вона являється власником житлової квартини № 10 по вул. Героїв Майдану, б. 10 в м. Камянка Черкаської області, яка отримана нею у власність після будівельної пайової участі Позивача. На даний час квартира ще не може використовуватись для проживання, так як в ній відсутня система опалення. Свідок [PERSON] показав, що він являється головою ОСЖБ «Машинобудівник». На даний час будинок по вул. Героїв Майдану, б. 10 в м. Камянка Черкаської області введений в експлуатацію. Опалення не встановлене. Хто розраховувався коштами за дольову участь по квартирі № 10 йому не відомо. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у шлюбі в період часу з 26 січня 2002 по 21 квітня 2015 року, що не заперечується сторонами та підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 4) та рішенням суду про розірвання шлюбу (а.с.6). В період шлюбу згідно договору дарування від 15.11.2003 року (а.с. 18-19) Відповідачу було подаровано жилий будинок з надвірними будівлями по вул. Ковпака, б. 51 в м. Камянка Черкаської області, у звязку з чим 24.11.2003 року проведено реєстрацію права власності на цей будинок за Відповідачем. У відповідності до положень ч.1 ст. 24 КЗпШС (яка діяла на час виникнення правовідносин переходу права власності) дане майно вважається власністю Відповідача як майно, яке одержане ним під час шлюбу в дар. 25 жовтня 2004 року Позивач з дозволу Відповідача на правах члена сімї була зареєстрована у вказаному домоволодінні, що не заперечується сторонами, а також підтверджується копією паспорту Позивача з відміткою дати реєстрації (а.с.3), довідкою голови вуличного комітету (а.с. 7). Таким чином, з урахуванням таких обставин справи, суд приходить до висновку, що Позивач, будучи дружиною Відповідача вселилася і останні одинадцять років проживала в спірному домоволодінні як член сімї власника житлового будинку. У відповідності до ст. 29 ЦК України домоволодіння по вул. Ковпака, б. 51 в м. Камянка Черкаської області було місцем проживання сторін по справі, там 14 травня 2002 року у їх родині народився син (а.с. 5). Згідно положень\~ст. 11 ЦПК України,\~\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними\~\~позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1\~ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ), згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 ЖК УРСР\~(до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки). Позивач була дружиною\~власника домоволодіння, а отже за своїм статусом\~\~на момент вселення до спірного будинку в силу положень ст.ст.64,\~156 ЖК України\~була членом сімї власника і мала права право користування вказаним вище житловим приміщенням. У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обовязки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР). Дані висновки суду ґрунтуються також на правовій позиції Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11 липня 2012 року по справі № 6-60цс12. Таким чином, в даній справі якщо реєстрація Позивача відбулася, вона може бути виселена з житлового будинку тільки як члени сім'ї на підставі ст. 157 ЖК УРСР та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї. Щодо виселення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 ЖК УРСР визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.\~ У добровільному порядку Позивач не висилялася з домоволодіння, судове рішення про її виселення відсутнє. Сторони не надали доказів того, що при вселення між ними було укладено будь-яку угоду про порядок користування домоволодінням, яка б врегульовувала порядок виселення Позивача, хоча зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обовязок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням. Таким чином, суд приходить до висновку, що у разі припинення сімейних відносин між Позивачем та Відповідачем, який є власником домоволодіння в якому зареєстрована Позивач, остання як колишній член сімї Відповідача не позбавлена права користуватися житловим приміщенням. Крім того, Відповідач надавши свою згоду на реєстрацію Позивача як члена сімї у житловому приміщенні, тим самим визнав за Позивачем (колишнім членом своєї сімї) право користування таким житлом. Статтями\~41,\~47 Конституції України (на підставі якої Позивач обґрунтовує свої вимоги), ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.\~316-319,\~321 Цивільного Кодексу України\~визначено та законодавчо закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає, що кожна особа має право на безперешкодне користування своїм майном, а також задекларовано право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд здійснювати щодо свого майна будь-які дії, вчиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право на житло реалізується шляхом як придбання його у власність, так і отримання житла в користування. За захистом своїх прав щодо здійснення права власності та права користування житлом можуть звертатись власники житла, члени сім'ї власника, а також інші особи, які наділені правом особистого сервітуту. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Згідно роз'яснень абз. 2 п. 33 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно роз'яснень абз. 1, абз.2 п. 39 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою ІІІ\~ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК. У відповідності до положень\~ст. 402 ЦК України\~сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут - це право користування\~\~чужим майном. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 406 ЦК України\~сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. В порядку ч. 2\~ст. 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Зміст\~ст. 402 ЦК\~\~дає підстави стверджувати, що у спірних відносинах між сторонами має місце сервітут, встановлений в силу закону. Оскільки Позивач фактично користується квартирою на підставі сервітуту, встановленого в силу закону, і\~\~в установленому порядку сервітут не припинений, а також враховуючи відсутність доказів порушення прав Відповідача, суд вважає вимоги Позивача доведеними та такими, що підлягають задоволенню, спосіб захисту порушеного права Позивачем обрано вірно. Заперечення Відповідача про те, що після припинення шлюбних відносин згідно ст. 31 Житлового кодексу зареєстрована в будинку Позивач втратила права користування житловим приміщенням не знаходять свого правового підґрунтя, так як ст. 31 ЖК УРСР не містить такого законодавчого положення чи правила, а Закон України «Про власність», на який посилається Відповідач у своїх запереченнях, на час виникнення спірних правовідносин з користування будинком, взагалі втратив чинність. Решта посилань Відповідача на законодавчі норми ніяк не спростовують доводів і вимог Позивача, носять загально декларативний характер, а деякі норми взагалі не стосуються предмету спору. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивач являючись інвалідом 2 групи звільнена при подачі позову від сплати судового збору, а тому витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з Відповідача в дохід держави у розмірі як за подачу позову немайнового характеру фізичною особою у відповідності до ставок ст.4 Закону України «Про судовий збір» (0,4 розміру мінімальної заробітної плати встановленої на 01.01.2015 року, тобто 487 грн. 20 коп.). На підставі викладеного та

Outcome: approved