Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] 30 липня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідачів АТ «Банк Кредит Дніпро» і приватного нотаріуса ДМНО Верби В.М. про визнання неправомірними і скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 04 червня 2018 року позивачу [PERSON] стало відомо про те, що на належне йому нерухоме майно право власності зареєстроване за ПАТ «Банк Кредит Дніпро». Майно складається з: паркувального місця поз. [NUMBER] містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Західна Башта», загальною площею 17.9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] ; паркувального місця поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] ; паркувального місця поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Оскільки дані об`єкти нерухомого майна за іпотечними договорами були передані позивачем в іпотеку відповідачу - банку, тоді таким чином відбулось звернення на них стягнення в позасудовому порядку. Рішення про реєстрацію права власності на них за цим відповідачем (банком) прийняв відповідач - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М., виконуючи функції державного реєстратора. Позивач вважає, що рішення приватного нотаріуса ДМНО про реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за АТ «Банк Кредит Дніпро» є неправомірними і підлягають скасуванню, оскільки згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Проте позивач не отримав від відповідача, банку, жодної такої вимоги, що має значення для вчинення дій з реєстрації права власності в порядку звернення стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку. Згідно із ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Проте відповідно до копій висновків, які надані відповідачем в межах розгляду іншої цивільної справи за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів № 201/11973/18, оцінка вартості цих об`єктів нерухомості була зроблена 22 лютого 2018 року, тоді як право власності на них зареєстроване за банком 20 квітня 2018 року, тобто, майже через два місяці. При цьому строк дії цих звітів про оцінку в них не зазначений. Крім цього, згідно із п. 172.3 ст. 172 Податкового кодексу України звіт про оцінку, не зареєстрований у єдиній базі даних звітів про оцінку, без присвоєного унікального номера відповідно до вимог цієї статті є недійсним. Отже, за відсутності оцінки майна, визначеної на момент вчинення реєстраційних дій, та незареєстрованої у єдиній базі даних звітів про оцінку, законні підстави для реєстрації права власності на нього за цим банком - відсутні. Також, іпотечні договори, за якими зазначені об`єкти нерухомості передавались в іпотеку, укладені між позивачем і відповідачем - банком у 2007 році, а саме: Договір іпотеки № 090807-1180/1-ІП, предметом якого є паркувальне місце поз. № [NUMBER] містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Західна Башта», загальною площею 17.9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 09 серпня 2007 року; Договір іпотеки № 201207-11ББ-ш, предметом якого є паркувальне місце поз. № [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 грудня 2007 року; Договір іпотеки № 201207-и8Б-іп-1, предметом якого є паркувальне місце поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 грудня 2007 року. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. А зміни до цієї правової норми були внесені Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року, відповідно до яких відповідне застереження в іпотечному договорі за своїми правовими наслідками почало прирівнюватися до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відтак, реєстрація права власності відповідача на об`єкти нерухомості в порядку звернення стягнення на предмети іпотеки без укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є незаконною. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню його законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим; просив суд визнати неправомірним і скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М. про державну реєстрацію права власності АТ «Банк Кредит Дніпро» на: паркувальне місце поз. [NUMBER] містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Західна Башта», загальною площею 17.9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40731344 від 20 квітня 2018 року; паркувальне місце поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40727884 від 20 квітня 2018 року; паркувальне місце поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40731470 від 20 квітня 2018 року, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача АТ «Банк Кредит Дніпро» в судовому засіданні підтримав надані до суду заперечення (відзив на позов), в яких зазначили, що позовні вимоги є безпідставними, надуманими та необґрунтованими, при укладанні угод керувалися положеннями діючого законодавства України, у зв`язку з чим, жодних прав та законних інтересів позивача ними не порушувалося, тому просили суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Приватний нотаріус ДМНО Верба В.М. і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, позовні вимоги фактично не визнали, прав та законних інтересів позивача ними не порушувалося, не заперечували проти слухання справи за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представників вказаних відповідача і третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що, як стверджує представник позивача, 04 червня 2018 року позивачу [PERSON] стало відомо про те, що на належне йому нерухоме майно право власності зареєстроване за Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (зараз організаційно-правова форма «Акціонерне товариство»). Майно складається з: паркувального місця поз. [NUMBER] містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Західна Башта», загальною площею 17.9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] ; паркувального місця поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] ; паркувального місця поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Оскільки дані об`єкти нерухомого майна за іпотечними договорами були передані позивачем в іпотеку відповідачу - банку, тоді таким чином відбулось звернення на них стягнення в позасудовому порядку. Рішення про реєстрацію права власності на них за цим відповідачем (банком) прийняв відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М., виконуючи функції державного реєстратора, а саме: щодо паркувального місця поз. [NUMBER] містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Західна Башта», загальною площею 17.9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40731344 від 20 квітня 2018 року; щодо паркувального місця поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40727884 від 20 квітня 2018 року; щодо паркувального місця поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40731470 від 20 квітня 2018 року. Позивач вважає, що рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу про реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за АТ «Банк Кредит Дніпро» є неправомірними і підлягають скасуванню за наступними підставами. Згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Проте позивач не отримав від відповідача, банку, жодної такої вимоги, що має значення для вчинення дій з реєстрації права власності в порядку звернення стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Згідно із ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Проте відповідно до копій висновків, які надані відповідачем в межах розгляду іншої цивільної справи за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів № 201/11973/18, оцінка вартості цих об`єктів нерухомості була зроблена 22 лютого 2018 року, тоді як право власності на них зареєстроване за банком 20 квітня 2018 року, тобто, майже через два місяці. При цьому строк дії цих звітів про оцінку в них не зазначений. Крім цього, згідно із п. 172.3 ст. 172 Податкового кодексу України звіт про оцінку, не зареєстрований у єдиній базі даних звітів про оцінку, без присвоєного унікального номера відповідно до вимог цієї статті є недійсним. Отже, за відсутності оцінки майна, визначеної на момент вчинення реєстраційних дій, та незареєстрованої у єдиній базі даних звітів про оцінку, законні підстави для реєстрації права власності на нього за цим банком - відсутні. Іпотечні договори, за якими зазначені об`єкти нерухомості передавались в іпотеку, укладені між позивачем і відповідачем - банком у 2007 році, а саме: Договір іпотеки № 090807-1180/1-ІП, предметом якого є паркувальне місце поз. № [NUMBER] містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Західна Башта», загальною площею 17.9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 09 серпня 2007 року; Договір іпотеки № 201207-11ББ-ш, предметом якого є паркувальне місце поз. № [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 грудня 2007 року; Договір іпотеки № 201207-и8Б-іп-1, предметом якого є паркувальне місце поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 грудня 2007 року. Згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції на час укладення даних іпотечних договорів, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. А зміни до цієї правової норми були внесені Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року, відповідно до яких відповідне застереження в іпотечному договорі за своїми правовими наслідками почало прирівнюватися до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відтак, реєстрація права власності відповідача, банку, на об`єкти нерухомості в порядку звернення стягнення на предмети іпотеки без укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є незаконною. У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Позивач вважає вказане (дії відповідачів про перереєстраціїї його майна) протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню його законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач вважає, що його права порушено, виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Як вже було встановлено, стверджує позивач, що йому 04 червня 2018 року стало відомо про те, що на належне йому нерухоме майно право власності зареєстроване за ПАТ «Банк Кредит Дніпро». Майно складається з: паркувального місця поз. [NUMBER] містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Західна Башта», загальною площею 17.9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] ; паркувального місця поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] ; паркувального місця поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Оскільки дані об`єкти нерухомого майна за іпотечними договорами були передані позивачем в іпотеку відповідачу - банку, тоді таким чином відбулось звернення на них стягнення в позасудовому порядку. Рішення про реєстрацію права власності на них за цим відповідачем (банком) прийняв відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М., виконуючи функції державного реєстратора. Позивач вважає, що рішення приватного нотаріуса ДМНО про реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за АТ «Банк Кредит Дніпро» є неправомірними і підлягають скасуванню; в обгрунтування вимог позивач посилається на ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», п. 172.3 ст. 172 Податкового кодексу України стосовно звітів про оцінку майна. Також, іпотечні договори, за якими зазначені об`єкти нерухомості передавались в іпотеку, укладені між позивачем і відповідачем - банком у 2007 році, а саме: Договір іпотеки № 090807-1180/1-ІП, предметом якого є паркувальне місце поз. № [NUMBER] містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Західна Башта», загальною площею 17.9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 09 серпня 2007 року; Договір іпотеки № 201207-11ББ-ш, предметом якого є паркувальне місце поз. № [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 грудня 2007 року; Договір іпотеки № 201207-и8Б-іп-1, предметом якого є паркувальне місце поз. [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », загальною площею 20.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 грудня 2007 року. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. А зміни до цієї правової норми були внесені Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року, відповідно до яких відповідне застереження в іпотечному договорі за своїми правовими наслідками почало прирівнюватися до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відтак, реєстрація права власності відповідача на об`єкти нерухомості в порядку звернення стягнення на предмети іпотеки без укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є незаконною. У цій справі позивач просить визнати незаконною та скасувати проведену державним реєстратором державну реєстрацію права власності на нерухоме майно позивача за банком. Такий спір не є спором учасників публічно-правових відносин. Реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію права власності на будинок, не мав публічно-правових відносин з позивачем, оскільки така реєстрація права відбувалася за АТ «Банк Кредит Дніпро», а не за позивачем. Позивач обґрунтував позов незаконністю вибуття у позивача права власності на своє нерухоме майно та відсутністю у цього банку правомірного інтересу щодо реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спір має приватноправовий характер, а з огляду на суб`єктний склад сторін цього спору його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства. Близькі за змістом висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 826/14433/16 (К/9901/7474/18), від 11 квітня 2018 року у справі № 826/366/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 15 травня 2018 року у справі № 826/2691/16, від 22 серпня 2018 року у справі № 820/4673/16, від 28 серпня 2018 року № 826/7122/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 816/1604/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 826/9963/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 826/10475/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1017/16, 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Щодо порушення порядку державної реєстрації права власності. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) кожна особа має право в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нова редакція ЦПК України, а саме ст. 19 передбачає можливість визнання дій держреєстраторів щодо реєстрації прав власності недійсними. Правові відносини даного спору регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» й Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону у тій же редакції). Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 вказаного Закону у зазначеній редакції): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 того ж Закону у відповідній редакції). Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Так, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зокрема, подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі (пункт 57 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на майно за банком /відповідач/). У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за кооперативом). Отже, за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за цим банком, така реєстрація була б проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції. Щодо способу захисту права власності позивача. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за банком). Суд звертає увагу на те, що заявлена позовна вимога про визнання протиправним і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на вказане позивачем нерухоме майно за банком фактично стосується запису про це право. Саме скасування такого запису, а не рішення чи права власності, є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а). Не передбачає закон і зобов`язання суду внести запис про скасування цієї державної реєстрації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тим більше, що позивачем не заявлено вимог про зобов`язання вчинити певні дії; позовні вимоги в цій частині не змінювалися і не уточнювалися, а суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, діє лише в межах заявлених позовних вимог. Судом встановлено, що з метою забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язання за кредитним договором № 201207-1180 від 20 грудня 2007 року між ЗАТ комерційний банк «Кредит Дніпро» (правонаступником якого в подальшому є АТ «Банк Кредит Дніпро») та [PERSON] було укладено договори іпотеки, а саме: № 201207-1180 від 20 грудня 2007 року. Відповідно до п. 1.3 договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно: паркувальне місце [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », за адресою: [ADDRESS] , яке складається в житловому будинку літ. А-7 паркувальне місце [NUMBER] на другому поверсі - загальною площею 20.1 кв. м.; № 201207-и80-іп від 20 грудня 2007 року, відповідно до п. 1.3 договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно: паркувальне місце поз. № [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний » за адресою: [ADDRESS] , яке складається в житловому будинку літ. А-7 паркувальне місце [NUMBER] на другому поверсі - загальною площею 20.1 кв. м.; № 090807-и80/1-ІП від 09 серпня 2007 року, відповідно до п. 1.3 договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно: паркувальне місце, що розташоване за адресою [ADDRESS] у житловому будинку з платформою літ. А-28 паркувальне місце поз. [NUMBER], загальною площею 17.9 кв. м. Положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12 травня 2006 року, яка діяла на момент укладення договору іпотеки) визначали, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Згідно до статей 33, 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12 травня 2006 року) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 8.1 Договорів іпотеки встановлено, що позасудове врегулювання за цим Договором здійснюється згідно із застереженням, яке міститься в розділі 7 цього Договору. Зазначене застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі іпотеки дозволяє звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання без додаткового укладання окремого Договору про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодержателем та іпотекодавцем у порядку, визначеному р. 7 цього Договору. Згідно п.7.3 розділу 7 Договорів іпотеки передбачено, що звернення стягнення здійснюється за вибором іпотекодержателя на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, або в порядку позасудового врегулювання на підстав р. 8 цього Договору. Тобто зазначені умови договорів іпотеки кореспондуються з вимогами Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12 травня 2006 року), а тому доводи позивача про обов`язковість укладення окремого Договору про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодержателем та іпотекодавцем є помилковими та не підлягають застосуванню до зазначених правовідносин. Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони під час укладення договорів іпотеки досягли всіх істотних умов договору, та користуючись своїм волевиявленням, підписали Договори іпотеки. Крім того, зазначені договори іпотеки є чинними та не оспорені у встановленому законом порядку. Також у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 Верховний Суд України зазначив, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудових, а саме - на підставі виконавчого напису нотаріуса та відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року за наслідками розгляду питання щодо відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851 цс 15. Щодо направлення вимоги позивачу про усунення порушення та правомірності дій приватного нотаріуса ДМНО Верби В.М.: у позовній заяві позивач зазначив, що не отримував від відповідача, банку, жодної вимоги, що має значення для позасудового порядку звернення стягнення на предмети іпотеки. Згідно п. 7.2 р. 7 договорів іпотеки у разі порушення умов кредитного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30 календарних днів вимога іпотекодержателем залишається без задоволення, іпотекодержатель набуває права розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору і діючого законодавства України. При зверненні стягнення на предмет іпотеки, заставодержатель має право на свій розсуд: а) здійснити реалізацію предмету іпотеки у порядку, що передбачений чинним законодавством України; б) самостійно реалізувати предмет іпотеки; в) вступити у право власності на предмет іпотеки. На виконання умов договорів іпотеки та Закону України «Про іпотеку», позивачу [PERSON] від ПАТ «Банк Кредит Дніпро» були направлені листи-вимоги від 20 грудня 2016 року №6/24-6356 та від 20 грудня 2016 № 6/24-5355 (копії листів-вимог з доказами направлення стороною відповідача надано). Крім того, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 10 цього Закону державним реєстратором є нотаріус. Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з п. 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Отже, на виконання вищезазначених вимог закону AT «Банк Кредит Дніпро» діяв з дотриманням вимог п. 61 Порядку № 1127 і ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та приватному нотаріусу ДМНО Вербі В.М. були надані всі необхідні документи. Відповідно до ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації (п. 1); перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п. 2). Таким чином, підсумовую викладене, зазначаю, що приватний нотаріус Дніпровського МНО Верба В.М., який діяв як державний реєстратор прав на нерухоме майно, приймаючи рішення про державну реєстрацію права власності AT «Банк Кредит Дніпро» на: паркувальне місце поз. [NUMBER] містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Західна Башта», загальною площею 17.9 кв. м. за адресою: [ADDRESS] ; паркувальне місце поз. № [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний » за адресою: [ADDRESS] , яке складається в житловому будинку літ. А-7 паркувальне місце [NUMBER] на другому поверсі - загальною площею 20.1 кв. м.; паркувальне місце [NUMBER] першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », за адресою: [ADDRESS] , яке складається в житловому будинку літ. А-7 паркувальне місце [NUMBER] на другому поверсі - загальною площею 20.1 кв. м. діяв правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства. Щодо спростування доводів позивача щодо здійснення звітів про оцінку предметів іпотеки з порушеннями: позивач, зазначаючи про те, що звіти ТОВ «Капітель - Групп» не зареєстровані у єдиній базі даних звітів про оцінку та їм не присвоєно унікальні номери - є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. З доданого до позову висновку ТОВ «Капітель-Груп» про вартість предметів іпотеки (одного аркушу висновку) не вбачається наявність унікального номеру, однак це не є підставою вважати, що звіти є не зареєстровані у встановленому законом порядку. Згідно висновків суб`єкта оціночної діяльності - ТОВ «Капітель-Груп» від 16 серпня 2016 року, вартість предметів іпотеки, а саме: паркувального місця поз. № [NUMBER] першої черги житлового комплексу « Амфітеатр » містобудівного ансамблю « Крутогірний » за адресою: [ADDRESS] - загальною площею 20.1 кв. м. становить - 422 363 гривень, без ПДВ (Ідентифікатор по базі ФДМУ: 2702082_22022018_0816167-02); паркувального місця № [NUMBER] першої черги житлового комплексу « Амфітеатр » містобудівного ансамблю « Крутогірний », за адресою: [ADDRESS] , яке складається в житловому будинку літ. А-7 паркувальне місце [NUMBER] на другому поверсі - загальною площею 20.1 кв. м. становить - 422 363 гривень, без ПДВ (Ідентифікатор по базі ФДМУ: 2702067_22022018_0816167-01); паркувального місця, позиція [NUMBER] що розташоване за адресою [ADDRESS], загальною площею 17.9 кв. м. становить - 422 363 гривень, без ПДВ (Ідентифікатор по базі ФДМУ: 2702158_22022018_0816167-03). Щодо строку чинності звітів: пунктом 5 наказу Фонду державного майна України від 17 травня 2018 року № 658 «Про затвердження порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку» встановлено: цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дати оприлюднення на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України повідомлення про прийняття Фондом державного майна України рішення про введення в експлуатацію Єдиної бази даних звітів про оцінку з модулем електронного визначення оціночної вартості подібного до об`єкта оцінки майна та рішення щодо авторизації електронного майданчика. З 18 липня 2018 року на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України було оприлюднено повідомлення» про прийняття Фондом державного майна України рішення про введення в експлуатацію Єдиної бази даних звітів про оцінку з модулем електронного визначення оціночної вартості подібного до об`єкта оцінки майна та рішення щодо авторизації електронного майданчика. Враховуючи положення пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2014 року № 358 «Деякі питання реалізації положень Податкового кодексу України щодо оцінки майна», звіти про оцінку, які були зареєстровані до 18 липня 2018 року включно в Єдиній базі даних звітів про оцінку для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства, ведення якої здійснювалося відповідно до положень наказу Фонду державного майна України від 10 червня 2013 року № 795, є дійсними впродовж зазначеного в них строку дії, який не може перевищувати шести місяців від дати оцінки зазначеної в звіті про оцінку. Отже, звіти ТОВ «Капітель-Груп» про вартість паркувальних місць на момент вчинення реєстраційних дій приватним нотаріусом ДМНО Вербою В.М. були чинними, з наявними ідентифікаторами у базі ФДМУ (Фонду державного майна України) та зареєстрованими, у встановленому законом порядку. Згідно п. 31 вищевказаного Порядку, під час проведення державної реєстрації переходу права власності, інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень таких прав державний реєстратор замість існуючих відомостей, що містяться у відкритому розділі або спеціальному розділі Державного реєстру прав, вносить нові відомості, визначені у пунктах 21-24 цього Порядку. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до АТ «Банк Кредит Дніпро» і приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М. про визнання неправомірними і скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed