Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати [PERSON], 1996 р.н., таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]; скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що в серпні 1973 року [PERSON] та його родині у складі чотирьох осіб була надана для проживання трикімнатна квартира [ADDRESS]. Донька [PERSON] - [PERSON] у 1996 році народила сина - [PERSON] та зареєструвала його місце проживання в спірній квартирі, однак з 2000 року [PERSON] із сином мешкали в квартирі її чоловіка та батька дитини за адресою: [ADDRESS]. В листопаді 2006 року [PERSON] померла, її син [PERSON] залишився проживати разом із його батьком, адресу місця проживання не змінював. В спірній квартирі відповідач [PERSON] не мешкає, його особисті речі в квартирі відсутні, у сплаті комунальних послуг участі не приймає. У 2015 році на розгляді суду перебувало питання щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в задоволенні цієї вимоги було відмовлено, рішення набрало законної сили 19.12.2015, однак і з цього часу [PERSON] у спірній квартирі не з'являвся, оплати комунальних послуг не здійснював, у відповідні органи із заявами щодо усунення йому перешкод у користуванні житловим приміщенням не звертався. Позивачі вважають, що [PERSON] не користується житловим приміщенням квартири [ADDRESS] за своїм зареєстрованим місцем проживання без поважних причин більше шести місяців, а тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив в подальшому слухати справу за його відсутності у зв'язку із станом його здоров'я та похилим віком. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що після смерті матері він дійсно мешкав разом із батьком та бабусею. Однак, на теперішній час він бажає мешкати за місцем реєстрації, однак позивачі перешкоджають йому користуватися приміщенням, створюють неможливі умови для проживання, не дають можливості зайняти якусь окрему кімнату, а тому він не може принести свої особисті речі та вимушений винаймати житло. Представник третьої особи - Харківської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Від нього надійшли письмові заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачами не надано доказів не проживання [PERSON] у спірній квартирі більше шести місяців, у тому числі акти балансоутримувача будинку, не зазначені заходи, що вживалися позивачами по встановленню причин відсутності [PERSON] у квартирі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі рішення виконкому Київської районної Ради депутатів трудящих від 20.08.1973 за № 18/18-Г видано ордер № [NUMBER] на ім'я [PERSON], сім'я якої складається з чотирьох осіб ([PERSON] - основний, [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька, [PERSON] - донька) на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS] [PERSON], [INFO], є рідним сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER]. Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» від 27.10.2016 за № 24437/2/07-05 в квартирі [ADDRESS] зареєстровано чотири особи: [PERSON], 1936 р.н., з 17.10.1973 по теперішній час; [PERSON], 1941 р.н., з 17.10.1973 по теперішній час, [PERSON], 1975 р.н., з 1975 року по теперішній час, [PERSON], 1996 р.н., з 1996 року по теперішній час. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.12.20154 у справі № 641/5396/15-ц посеред інших вимог було відмовлено [PERSON] та [PERSON] у задоволенні позовних вимог щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]; підставами відмови зазначено недостатність доказів на підтвердження позовних вимог. Вказане рішення набрало законної сили 19.12.2015. Статтею 61 Житлового кодексу Української РСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо перелічені особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Частиною 3 ст. 71 ЖК УСРС передбачені випадки зберігання жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, а саме 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК УРСРС). Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УСРСР» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Позивачі зазначають, що відповідач [PERSON] не мешкає у спірному приміщенні з 2000 року, оскільки з чотирирічного віку він разом із своєю матір'ю мешкав із батьком за адресою: [ADDRESS], а після смерті матері в листопаді 2006 року залишився проживати із батьком. У 2014 році відповідач [PERSON] став повнолітнім, однак у спірну квартиру за місцем своєї реєстрації не повернувся, його особисті речі в квартирі відсутні. У судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що він дійсно у спірній квартирі не мешкає з 2000 року, при цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо обставин та причин неможливості користування жилим приміщенням не надав. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що вона є бабусею відповідача, її онук дійсно з 2000 року мекає разом із нею та його батьком. Проживати із родичами своєї матері він не може, оскільки вони створюють неможливі умови для проживання, змінили вхідні замки, в квартирі не має місця для онука, щоб розмістити його речі. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі [ADDRESS] з 2000 року. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. З огляду на той факт, що сторони у справі не заперечували відсутність користування [PERSON] спірним приміщенням понад шість місяців, суд має досліджувати обставини, що свідчать про поважність причин відсутності [PERSON], або обставини, за яких жиле приміщення має бути за ним збережене відповідно до положень ч. 3 ст. 71 ЖК УРСРС. Відповідачем [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності його за місцем реєстрації, судом не встановлено наявності звернень [PERSON] до відповідних органів з питань поновлення його порушеного права на проживання у житловому приміщенні. Його право на проживання та користування спірним житловим приміщенням додатково було підтверджено судовим рішенням, однак і з часу набрання ним законної сили [PERSON] не вживав належних заходів щодо вселення до квартири. [PERSON] повідомляв, що одного разу викликав поліцію з метою потрапити до спірної квартири, що не заперечується позивачами у справі, однак ці події стались вже після пред'явлення даного позову до суду, а саме після 18.08.2016, що свідчить лише про формальний намір [PERSON] не втратити житлове приміщення з метою його подальшої приватизації та набуття права власності, не підтверджує його наміри та бажання проживати у квартирі. Враховуючи наявні докази, які підтверджують, що відповідач [PERSON] відсутній у жилому приміщенні понад шість місяців, не встановлено обставин, що свідчать про поважність причин відсутності [PERSON] у спірному приміщення, суд вважає позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтованими. Що стосується вимог про скасування реєстрації місця проживання, суд не вбачає підстав для їх задоволення. Так, статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено підстави та порядок зняття з реєстрації місця проживання, а саме зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Судом прийнято рішення щодо втрати [PERSON] права користування житловим приміщенням, а доказів того, що позивачам відмовлено у знятті особи з реєстраційного обліку на підставі відповідного судового рішення, суду не надано та в ході розгляду справи не встановлено. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial