Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

[PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася в суд позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.12.1996 року між [PERSON] та [PERSON] Дібрівською сільською Радою Тячівського району Закарпатської області укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний актовий запис за №106, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] [INFO] , про що виконавчим комітетом Нижньоапшанської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №34, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , який проживає із позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Рішенням Тячівського районного суду від 30 березня 2021 року у цивільній справі № 307/302/21 шлюб між сторонами розірвано, яке набрало законної сили 29.04.2021 року. Позивачка змушена була з`їхати із малолітнім сином з будинку, де вони проживали сім`єю, після постійних сварок, ревнощів та не порозуміння з відповідачем, який постійно робив психологічний тиск щодо неї. Рішенням Тячівського районного суду від 30 березня 2021 року у цивільній справі № 307/303/21 вирішено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина, в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень, щомісячно, починаючи з 28.01.2021 року, і до його повноліття. Вказаним рішенням у цивільній справі №307/303/21 встановлено що позивачка, дійсно сама втримує і доглядає за неповнолітньою дитиною, з якою проживає. Позивачка з сином проживає в будинку батьків, відповідач дитину не утримує та не проживає з нею. Після розірвання шлюбу відповідач не спілкується із дитиною, не бере участі у її вихованні. Позивачка має намір оздоровити дитину, виїхати за кордон на відпочинок. Однак, для вивезення неповнолітньої дитини за кордон необхідна згода батька дитини. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача із проханням надати згоду на виїзд дитини за кордон, однак він відмовляється. Тому просить суд надати [PERSON] - [INFO] , РНОКПП [NUMBER] дозвіл на тимчасові виїзди за межі України сина - [PERSON] [INFO] , який не досяг 16-річного віку, а саме: до Італійської Республіки, країн Європейського союзу, Єгипту, Туреччини та повернення на територію України на період з дня набрання рішення законної сили до досягнення дитиною 16- річного віку без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] - [INFO] , НОКПП [NUMBER] . Представник позивача в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просить суд справу розглянути у його відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін, на підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 20.12.1996 року між [PERSON] та [PERSON] Дібрівською сільською радою, Тячівського району, Закарпатської області укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний актовий запис за № 106, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] , про що виконавчим комітетом Нижньоапшанської сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області, в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №34, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , який проживає позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Позивачка має намір забезпечити відпочинок дитини за кордоном для підвищення рівня світогляду, покращення стану їх здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. Статтею 313 ч. 3 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п. п. 4 та 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копі ї рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, беручи до уваги вище наведене та те, що жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батькам буде суперечити її інтересам, чи буде порушувати її права суду не надано, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити. За таких обставин,

Outcome: approved