Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ. Вказувала на те, що з 19.09.2009 року між нею та Відповідачем було укладено шлюб, з якого у них 26.01.2010 року народилась донька [PERSON] Сімя проживала в будинку за адресою по вул. Першотравневій, 7 в с. Райгород Камянського району Черкаської області, що являється власністю батьків Відповідача. Однак, з червня 2014 року між сторонами шлюбні відносини були припинені та Позивач з донькою була змушена переїхати жити в будинок її батьків, який знаходиться за адресою по вул. Червоноармійській, 7 в с. Райгород Камянського району Черкаської області. На час звернення до суду з цим позовом, між сторонами шлюб не розірвано, справа слухається в суді. В період шлюбу сторонами було придбано майно, а саме: меблевий кухонний набір, ліжко спальне, холодильник «Атлант», мікрохвильова піч, кімнатний гарнітур/диван з двома кріслами, пральна машина, пилосос, коврові доріжки, металопластикові вікна, двері металеві, супутникова антена, мотоцикл, сітка, комод, компютер, телевізор, електромясорубка, водяний насос, електричний чайник, на що витрачено кошти на суму 41\~900 грн. Дане майно вважає спільним сумісним майном подружжя, але сторони не можуть дійти згоди про його поділ. Просила суд визнати за нею право власності на половину майна, а саме компютер, телевізор, комод, кухонний гарнітур, холодильник, пральну машину, мікрохвильову піч, а всього на суму 15\~300 грн., та стягнути з Відповідача на її користь 5\~650 грн. грошової компенсації належної їй іншої частки у спільному майні подружжя, що залишається у власності Відповідача, та понесені нею витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні Позивач заявлені вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач не заперечував щодо переліку майна, придбаного у період шлюбу, погоджувався з позовними вимогами в частині визнання цього майна спільним сумісним майном подружжя та його поділом, але висловлювався проти стягнення з нього компенсації вартості частини майна замість її поділу в натурі, заперечував вартість майна, яку вказано Позивачем у позові. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19.09.2009 року, з якого у них 26.01.2010 року народилась донька [PERSON] На час звернення до суду з цим позовом, між сторонами шлюб не розірвано, справа слухається в суді. Сімя проживала в будинку за адресою по вул. Першотравневій, 7 в с. Райгород Камянського району Черкаської області, що являється власністю батьків Відповідача. З червня 2014 року між сторонами шлюбні відносини були припинені та Позивач з донькою була змушена переїхати жити в будинок її батьків, який знаходиться за адресою по вул. Червоноармійській, 7 в с. Райгород Камянського району Черкаської області. В період шлюбу сторонами було придбано майно, а саме: меблевий кухонний набір, ліжко спальне, холодильник «Атлант», мікрохвильова піч, кімнатний гарнітур/диван з двома кріслами, пральна машина, пилосос, коврові доріжки, металопластикові вікна, двері металеві, супутникова антена, мотоцикл, сітка, комод, компютер, телевізор, електромясорубка, водяний насос, електричний чайник, на що витрачено спільні кошти. Щодо переліку майна не заперечує Відповідач. Дані обставини визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а тому у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України не потребують доказування. Відповідачем заперечується вартість майна, яка зазначена Позивачем у позовних вимогах. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обовязок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Суд розяснив Відповідачу дані положення законодавства, проте Відповідач як під час попереднього судового засідання, так і розгляду справи по суті не надав суду доказів на підтвердження своїх заперечень щодо вартості спірного майна, не клопотав про призначення експертизи визначення його вартості. Водночас, як доказ вартості майна Позивачем надано суду акт опису подружнього майна від 29.09.2015 року (а.с. 6), в якому комісією у складі сільського голови, секретаря та сторін погоджено вартість спірних речей, а тому дана обставина є встановленою, та Відповідачем іншими доказами не спростованою. Відповідно до\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України\~передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до\~ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються\~ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. В судовому засіданні встановлено, що майно, яке являється предметом спору, було придбано у період шлюбу спільними зусиллями і працею та за спільні кошти сторін у справі, а тому дане майно являється обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно\~ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1\~ст. 71 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як зазначено вище, суд прийшов до висновку, що спірне майно являється спільною сумісною власністю подружжя сторін, а тому сторони мають право на поділ цього майна. За взаємною згодою сторони майно не поділили, а тому при поділі цього майна частки сторін є рівними. За визначенням статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Суд приходить до висновку, що кожна річ, яка входить в коло спірного майна, є неподільною, так як кожну річ окремо без втрати їх цільового призначення поділити не представляється можливим. Згідно ч. 2, 4, 5\~ст. 71 СК України\~неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно п. 25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Ці ж висновки суду узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, у постанові від 13 січня 2016 року №6-2925цс15. У відповідності до частини 2 статті 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених\~пунктами 1 та 2\~частини першої статті 355 ЦПК України. Згідно статті 360 7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Правова позиція Верховного Суду України відповідно до частини 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Між сторонами не досягнуто будь-якої згоди на сплату компенсації та попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому присудження грошової компенсації може мати місце лише за умови звернення одного з подружжя до суду з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, чого жодна із сторін не зробила, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Враховуючи, що спірне майно являється сукупністю неподільних речей, а тому кожна річ окремо не може бути поділена між сторонами в натурі відповідно до їх часток, суд вважає необхідним визначити ідеальні частки сторін по цьому майну з його поділом, та одночасно визначити право власності кожного з подружжя на певні неподільні речі окремо. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню, а саме, необхідно провести розподіл майна подружжя, відповідно до максимально наближеної рівності його вартості кожному із сторін. У звязку з вказаним, а також тим, що вимоги про присудження компенсації вартості майна не підлягають задоволенню, суд не повністю погоджується із способом розподілу майна, запропонованим у позовних вимогах, так як в такому разі частки спірного майна не будуть максимально наближені по рівності згідно їх вартості (Позивач просить визнати за нею право власності на майно вартістю 15\~300 грн., тоді як у Відповідача залишиться майно на суму 26\~600 грн.). У звязку з вказаним суд, вражає за необхідне визначити Позивачу таку кількість майна, яка буде практично рівнозначною по вартості майну, що залишається у Відповідача, а для цього окрім того майна, яке вказано у позовних вимогах визначити у власність Позивачу коврові доріжки 7 шт. вартістю 3\~800 грн., мясорубку вартістю 500 грн., електричний чайник 150 грн., водяний насос 1200 грн., а загалом виділити Позивачу майна згідно переліку на суму 20 950 грн. В судовому засіданні Позивач просила визначити за нею це майно, а Відповідач не заперечував проти передання майна Позивачу. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню, а саме необхідно провести розподіл майна подружжя відповідно до максимально наближеної його вартості кожному із сторін. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору на суму 551 грн. 40 коп. На підставі викладеного, оцінюючи докази в їх сукупності,

Outcome: partial