Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою під [ADDRESS] (надалі - Квартира). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є наймачем Квартири . У вказаній Квартирі зареєстровані також її брати - відповідачі, які понад 8 років не проживають у вказаній квартирі. Однак відповідачі в добровільному порядку знятися з реєстрації в даному приміщенні не бажають, що порушує її права. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст. 72 Житлового кодексу України. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, натомість представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі відзив на позовну заяву не подали та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловили, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Третя особа пояснень по суті спору не надала. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує таке. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних і Квартирою суд наводить наступні обставини справи. Згідно з даними типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 30 квітня 2019 року, укладеного між об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Доброліт», в особі голови правління та [PERSON] наймодавець надав позивачу та членам його сім`ї: [PERSON] - син, 2004 року народження, [PERSON] - син, 2014 року народження, [PERSON] - мати, 1956 року народження, [PERSON] , - брат, 1978 року народження, [PERSON] - брат, 1981 року народження, у безстрокове користування Квартиру (а.с. 8-9). Реєстрація відповідачів у Квартирі підтверджується даними листів Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 04.03.2020 №01-40/3528 та від 14.03.2020 №01-40/4488 (а.с. 21, 23). Факт відсутності по місцю реєстрації відповідачів підтверджується даними довідки від 20.01.2020 №3 (а.с. 11). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Згідно з вимогами частин першої та другою ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Положеннями ст. 72 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право на користування житлом внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Частина друга п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» містить припис відносно того, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст.ст. 817, 818 Цивільного кодексу України наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. Особи, які вселилися у житло відповідно до частини першої цієї статті, набувають рівних з іншими особами прав користування житлом, якщо інше не було передбачено при їх вселенні. Наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства, свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном, його фактичний володілець має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При вирішені позову судом встановлена фактична наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування Квартирою, передбачених ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, оскільки реєстрація відповідачів, які без поважних причин не проживають у Квартирі понад шість місяців, обмежує право позивача, як основного Квартиронаймача (а.с. 8-9) у здійсненні нею вільного володіння майном, яке надане їй у безстрокове користування. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати по справі у сумі 840,80 грн. (а.с. 17) підлягають стягненню з відповідачів відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved