Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] в жовтні 2016 року подали позов в суд до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні. 20 квітня 2018 року [PERSON] та [PERSON] подали заяву про уточнення позовних вимог, в яких просили суд припинити право власності [PERSON] на 1/4 частки в квартирі [ADDRESS] в Івано-Франківську; визнати за [PERSON] прав власності на 1/8 частки в квартирі [ADDRESS] в Івано-Франківську, яка належала [PERSON]; визнання за [PERSON] право власності на 1/8 частку в квартирі [ADDRESS], яка належала [PERSON]; виплатити [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 43234,50 грн, за 1/4 частки, яка належала йому в квартирі [ADDRESS] в Івано-Франківську. Представник позивача 1 адвокат [PERSON]В подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі позивача 1 та її представника, позов підтримав. Позивач 2 подала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило в установленому судом строку заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, згідно ст.277 ч.4 ЦПК України. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності належить двокімнатна квартира №1 загальною площею 57,0 кв.м. житловою площею 33,2 кв.м., розташована в будинку №110 по вулиці Миру у м. Івано-Франківську На підтвердження вказаного позивачами долучено до позовної заяви Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 08.10.2016 року (а.с.3). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.10.2001 року квартира [ADDRESS] на праві сумісної власності належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). Після смерті [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS] успадкувала [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, видане державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с.27). Згідно довідки ТОВ «Західбудексперт» від 22.03.2016 року загальна площа квартири [ADDRESS] збільшилась на 1 кв.м. (до 57 кв.м), а житлова збільшилась на 0,7 кв.м. (до 33,2 кв.м) у звязку з проведеними ремонтними роботами (а.с.29). Також позивачами до матеріалів справи долучено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], за яким вже під час розгляду справи в суді [PERSON] продав [PERSON] 1/8 частку квартири за №1 в будинку 110 по вулиці Миру у м. Івано-Франківську (65-66). Таким чином на даний момент позивачам [PERSON] та [PERSON] належить 6/8 часток у квартирі, а відповідачу [PERSON] 2/8 частки. Як слідує зі ст.356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За ст..360 співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Виходячи\~ з норм чинного законодавства кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування саме тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці, при цьому право власності є зобовязальним правом власника брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. В позовній заяві позивач 1 зазначила, що відповідач є її колишнім чоловіком, з яким було розірвано шлюб за рішенням суду від 29.05.2008 року. Спільне проживання із відповідачем в одній квартирі не є можливим через те, що позивач 1 має 7намір влаштувати своє особисте життя. Крім того в квартирі проживає позивач 2 з чоловіком та дитиною, а тому спільне проживання у двохкімнатній квартирі трьох окремих сімей є неможливим. При\~ цьому частка відповідача на даний момент є незначною.\~ З метою визначення вартості квартири позивач замовила оцінку майна. Згідно висновку ТОВ «Хотей-Ао», яка проводила оцінку 05.11.2016 року ринкова вартість квартири №1 за адресою вул..Миру 110 у м.Івано-Франківську складає 172938 грн. (а.с.13), а вартість 1/4 частки квартири складає 43234,50 грн. Частина перша статті 365 ЦК України передбачає перелік обставин, за наявності яких право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною, 3) спільне користування і володіння є неможливим та 4) припинення власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Саме ці обставини\~ і необхідно встановити судом. Так, судом при дослідженні всіх доказів в сукупності встановлено, про що зазначалось і вище, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі. При цьому незначність частки це оціночне поняття, і в кожного конкретному випадку оцінюється судом незначність такої частки. Зважаючи на кількість власників (3), кількість кімнат (2) та площу квартири та кімнат, суд приходить до переконання, що частка, яка належить відповідачу - є незначною. Окрім того, як слідує з ст..183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Тому, з врахуванням належної сторонам частки власності квартири, суд приходить до висновку про незначність 1/4 частки квартири, неможливість виділу спірної частки та\~ неподільність квартири в цій частці. Щодо дослідження обставин про те, що спільне користування і володіння є неможливим за ст..365 ЦК, то конфліктність відносин між стороною позивача та відповідача, неможливість спільного проживання доведено в суді, та не спростовано і відповідачем щодо наявності такого конфлікту і відсутність будь-яких приязних відносин (ухвала ВСУ у справі №6-13984св07 зазначає про встановлення судом саме обставин неможливості спільного проживання). Щодо наявності обставин про те, що припинення власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, тобто відповідачу, слід вказати таке. Оцінена вартість частки відповідача в сумі 43234,50 гривень, на думку суду, є достатньою для того щоб не була завдана шкода інтересам особи, право власності на частку якої припиняється. При розгляді справи щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, 13 січня 2016 року розглянувши справу N 6-2925цс15 Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого, положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Водночас відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду). Поняттям втручання у право власності та чи таке втручання є виправданим, наявність чи відсутність порушення ст..1 Протоколу до Конвенції, суд враховує і рішення Європейського Суду з прав людини, а саме у справі «[PERSON] проти України» від 21.12.2010 року та «Україна-Тюмень проти України» від 22.11.2007р., та те що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст..1 Протоколу,\~ коли воно законне, а не свавільне, і лише на умовах передбачених законом. Позивач внесла на депозит суду суму в розмірі 43234,50 грн., при цьому це відповідає вартості частки майна встановленої експертом, іншої вартості даної квартири матеріали справи не містять. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. №20, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Як зазначає Пленум Верховного суду України в постанові №7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства,що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в п.6 вказано, що при неможливості\~ виділу\~ частки\~\~ будинку\~\~ в\~\~ натурі\~\~ або встановлення порядку користування ним,\~ власнику,\~ що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація.\~ Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.\~ Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті\~ чи\~ місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ст..89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому суд вважає, що позов слід задовольнити. Відповідно до частини пятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved