Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування 1/2 частки квартири недійсним, витребування та повернення у власність нерухомого майна, зобов`язання здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, витребування та повернення у власність нерухомого майна, та зобов`язання здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Сєвєродонецька міська військово - цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області, Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Глаговська О.В., мотивуючи вимоги тим, що 10.01.2017р. [PERSON] позичив у позивача під розписку грошові кошти у розмірі 14000 доларів США строком до 31.12.2017р., однак у зазначений строк позичені грошові кошти не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Добровільно повернути борг [PERSON] відмовлявся, тому позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь боргу у розмірі 373660грн. Заочним рішенням суду від 19.10.2018р. позов [PERSON] було задоволено та постановлено стягнути з [PERSON] на її користь 373660грн. 23.11.2018р. на виконання вказаного рішення відкрито виконавче провадження №57760988 про примусове стягнення з [PERSON] вказаної заборгованості. Під час примусового виконання рішення позивачу стало відомо, що 05.04.2018р., в день першого судового засідання у справі №428/1583/18, [PERSON] не бажаючи повертати заборгованість, задля уникнення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, уклав зі своєю матір`ю [PERSON] договір дарування 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок чого, у [PERSON] відсутнє нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення задля погашення заборгованості перед позивачем. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.03.2019р. у справі №428/3212/19 накладено арешт на 1/2 частку трикімнатної квартири, загальною площею 52,6 кв.м., житловою - 34,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 19.03.2019р. о 12-54 державним реєстратором Сєвєродонецької міської ради внесено відомості про арешт вищевказаного майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] подарував належне йому на праві власності нерухоме майно одразу після отримання судової повістки, ухвали та позовної заяви про стягнення заборгованості на користь позивача, отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Крім того, спірний договір укладено між близькими родичами, після укладення договору [PERSON] досі зареєстрований у відчуженій квартирі. Отже, у разі задоволення позову та визнання спірного договору недійсним, нерухоме майно, що є предметом спірного договору, повинно бути повернуте [PERSON] . Договір купівлі - продажу від 03.05.2019р. укладено з метою уникнення цивільно - правової відповідальності за договором позики від 10.01.2017р. Незважаючи на наявний в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про накладене обтяження 03.05.2019р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає зазначений договір недійсним. Протиправним відчуженням нерухомого майна позивача позбавлено можливості звернути стягнення на майно, належне боржнику. Тому, [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить суд, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір від 05.04.2018р. дарування 1/2 частки трикімнатної квартири загальною площею 52,6кв.м., житловою площею 34,9кв.м., за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Лопатенко В.В. 05.04.2018р. за №691; витребувати від [PERSON] та повернути у власність [PERSON] нерухоме майно, що було предметом договору купівлі-продажу від 05.04.2018р., а саме: повернути у власність [PERSON] 1/2 частку трикімнатної квартири, загальною площею 52,6кв.м., житловою площею 34,9кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Сєвєродонецьку міську військово - цивільну адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частку трикімнатної квартири, загальною площею 52,6кв.м., житловою площею 34,9кв.м., за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати недійсним укладений 03.05.2019р. між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі - продажу трикімнатної квартири загальною площею 52,6кв.м., житловою площею 34,9кв.м., за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговською О.В. 03.05.2019р. за №508; витребувати від [PERSON] та повернути у власність [PERSON] нерухоме майно, що було предметом договору купівлі-продажу від 05.04.2018р., а саме: повернути у власність [PERSON] трикімнатну квартиру, загальною площею 52,6кв.м., житловою площею 34,9кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговську О.В. здійснити державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 52,6кв.м., житловою площею 34,9кв.м., за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] 08.04.2020р. ухвалою судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] в інтересах [PERSON] та відкрито провадження у зазначеній справі. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08.04.2020р. витребувано від приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Глаговської О.В. завірену копію спадкової справи за договором купівлі-продажу трикімнатної квартири, загальною площею 52,6кв.м., житловою площею 34,9кв.м., за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговською О.В. 03.05.2019р. за №508. 03.06.2020р. ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області заяву [PERSON] в інтересах [PERSON] про зміну предмету позову у справі повернено позивачу. 14.09.2020р. ухвалами суду витребувано від приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Лопатенка В.В. завірену копію нотаріальної справи за договором дарування, зареєстрованим 05.04.2018р. за №691; залучено до участі у цивільній справі №428/1913/20 - Військово-цивільну адміністрацію міста Сєвєродонецьк Луганської області в якості правонаступника Сєвєродонецької міської ради Луганської області. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12.07.2021р. залучено до участі у цивільній справі №428/1913/20 - Сєвєродонецьку міську військово - цивільну адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області в якості правонаступника Військово - цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Додатково пояснив, що відповідач [PERSON] свого часу позичив у позивача [PERSON] грошові кошти, про що останній видав розписку. Ці грошові кошти відповідач не повернув, тому позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення цієї заборгованості. Вказану справу судом було розглянуто та ухвалено стягнути з [PERSON] борг у розмірі 373660грн. При цьому, відповідач до першого судового засідання не з`явився та в цей же день уклав зі своєю матір`ю [PERSON] договір дарування 1/2 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що договір дарування від 05.04.2018р. був укладений відповідачем з метою уникнення цивільно - правової відповідальності за договором позики від 10.01.2017р. Разом з цим, у 2019 році під час примусового виконання рішення суду позивачу стало відомо про те, що з метою уникнення відповідальності за договором позики від 10.01.2017р., [PERSON] та [PERSON] 03.05.2019р. незважаючи на накладене на квартиру обтяження уклали договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири. Вважає зазначені договори недійсними. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Дашко Ю.І. позовні вимоги позивача не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити, оскільки заявлені вимоги не обґрунтовані та є безпідставними. Заяву про зміну предмету позову вважає за необхідне залишити без розгляду, оскільки відбулася зміна і предмету і підстав позову. Щодо суті зазначив, що визнання договору недійсним і фіктивним на підставі норм ЦК України можливе лише при наявності і умислу усіх сторін правочину. В даній ситуації доказів наявності такого умислу, як з боку [PERSON] та і з боку [PERSON] немає. Посилання представника позивача на той факт, що вони є родичами не може бути належним та допустимим доказом щодо наявності такого умислу, оскільки перший правочин щодо дарування частки квартири здійснювався без освідомлення [PERSON] та [PERSON] про наявність спору про стягнення коштів з [PERSON] . [PERSON] , як власник майна мав право розпорядитись своєю часткою на власний розсуд, а [PERSON] як обдарована здійснила волевиявлення бути обдарованою, а тому жодних підстав вважати договір дарування недійсним немає. Тим більше, враховуючи обставини які склалися, а саме те, що [PERSON] фактично працює та проживає у м. Львові, квартирою не цікавиться, участі у витратах на квартиру не приймає, тому і вирішив подарувати свою частку матері. Підстав визнавати цей договір недійсним фактично не має. Вимоги про витребування від [PERSON] та повернення у власність [PERSON] нерухомого майна, яке було предметом договору дарування 1/2 частки квартири від 05.04.2018р. не ґрунтуються на вимогах законодавства, адже витребування майна відповідно до вимог ст.387-388 ЦК України можливе лише за позовом власника. В даному випадку позивач [PERSON] не є стороною правочину, не є власником, а тому і ця вимога є безпідставною, не відповідає нормам права. Крім того, вимога щодо зобов`язання Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області є також безпідставною та такою, що суперечить законодавству. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.05.2019р. між [PERSON] та [PERSON] , то будучи власником квартири [PERSON] , маючи намір на прохання свого сина виїхати на проживання до м.Львова, вирішила здійснити продаж своєї квартири звернувшись до нотаріуса. Нотаріусом було вчинено необхідні перевірки відповідно до вимог законодавства (дієздатність осіб, перевірку об`єкта правочину). Будь-яких заборон нотаріусом встановлено не було, а тому було вчинено правочин, зареєстровано право власності за [PERSON] . Крім того, Держава створює відповідні бар`єри для уникнення неправомірності вчинення правочинів, впроваджує необхідні реєстри для встановлення наявності / відсутності заборон, обтяжень майна, а тому витребування майна у добросовісного набувача цього майна буде порушувати параграф 1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, про це зазначено у постанові Верховного Суду по справі №645/4220/16-ц від 13.11.2019р. З огляду на те, що вимоги заявлені з одночасною зміною предмету та підстав позову, враховуючи правову позицію Верховного Суду, вважає вимоги безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що неможливо зобов`язувати третю особу здійснити державну реєстрацію. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бездоля О.В. у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Вважає позов необґрунтованим та незаконним. Відповідач [PERSON] є особою, яка набула право власності законно, так як він є добросовісним набувачем квартири. Про те, що наявні якісь негаразди з квартирою він не знав та і взагалі не повинен був знати. Правочин оформлений у нотаріуса, який виконуючи делеговані державою функції перевіряв документи. Щодо витребування від [PERSON] нерухомого майна, то стороною позивача не ставиться питання щодо компенсації [PERSON] компенсації коштів, вказане суперечить діючому законодавству та висновку викладеному у постанові Верховного Суду по справі №645/4220/16-ц від 13.11.2019р., в якій зазначено, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. А тому, позивач взагалі не має права ставити питання про витребування у [PERSON] нерухомого майна. Більш того, з відповіді представника позивача на його питання встановлено, що 1/2 частка квартири належала [PERSON] законно, була нею приватизована, а тому ставити питання про визнання всього договору недійсним також не можливо, оскільки [PERSON] мала право продати належну їй частку квартири. Також зазначив, що не допускається одночасна зміна підстав та предмету позову, про це вказано у постанові Верховного Суду від 09.07.2020р. №922/404/19. Додатково пояснив, що [PERSON] не відомо про те, яким чином здійснювалося дарування 1/2 частки квартири. Просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Глаговська О.В. у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. З матеріалів справи вбачається, що 10.01.2017р., [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 14000 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.12.2017р. Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.10.2018р. у справі № 428/1583/18 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 373660грн. за розпискою, задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 373660грн. за договором позики без процентів б/н від 10.01.2017р. та суму сплаченого судового збору у розмірі 3736,60грн. З копії ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.03.2019р. у справі №428/3212/19 видно, що накладено арешт на 1/2 частку квартири загальною площею 52,6кв.м, житловою площею 34,9кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1525142144129), яка на праві приватної власності з 05.04.2018 року належить [PERSON] 05.04.2018р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування 1/2 частки квартири, відповідно до умов якої остання прийняла в дар від дарувальника безоплатно 1/2 частку від квартири [ADDRESS] , що належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого в м.Сєвєродонецьку 16.01.2009р. Управлінням житлово - комунального господарства міськради згідно розпорядження від 16.01.2009р. №5. 05.04.2018р. здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану частку від квартири за [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №119808402 (а.с.85). Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб №9775 до складу сім`ї зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 03.05.2019р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , згідно умов якого [PERSON] зобов`язалася передати квартиру у власність [PERSON] , який прийняв квартиру і сплатив за неї обговорену суму. Відчужувана квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Управлінням житлово - комунального господарства міськради 16.01.2009р. та зареєстрованого в КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» за р.№26419626 від 12.02.2009р., та на підставі договору дарування 1/2 частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Лопатенком В.В. 05.04.2018р. за р.№691 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05.04.2018р. за р.№1525142144129. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.1-ч.5 ст.203 ЦК України). Відповідно до ст.ст.215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обґрунтовуючи позов представник позивача посилається на те, що договір дарування від 05.04.2018р. та договір купівлі - продажу від 03.05.2019р. укладено з метою уникнення цивільно - правової відповідальності за договором позики від 10.01.2017р. Спірний договір дарування є фіктивним, укладений без наміру настання наслідків, що обумовлені ним, між близькими родичами (сином та матір`ю). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування передано майно, а саме - квартиру, що підтверджено самим договором дарування. Матеріали справи не мітять відомостей щодо наявності заборони/обтяження на 1/2 частку квартири на момент вчинення правочину. З доданих до позовної заяви документів встановлено, що арешт на 1/2 частку квартири загальною площею 52,6 кв.м, житловою площею 34,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1525142144129) накладено 18.03.2019р., в той час як договір дарування 1/2 частки квартири було укладено 05.04.2018р. На момент вчинення правочину заборони в реєстрі іпотек не було, реєстрацію права власності на квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстрованими за місцезнаходженням квартири, договір між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Разом із тим, у судовому засіданні стороною позивача не доведено належними та допустимими доказам того, що спірний договір укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Згідно зі ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно положень ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст.11 ЦПК України в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Суд звертає увагу на те, що представником позивача не надано доказів, що спірним договором дарування 1/2 частки квартири порушено права чи інтереси позивача щодо об`єкту дарування - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачем [PERSON] існують боргові зобов`язання щодо грошових коштів, а не майна, що не дає позивачу право пред`явлення вимоги щодо майна, а тому суд приходить до висновку що права та інтереси позивача укладеним договором дарування від 05.04.2018р. не порушено. Щодо вимог про визнання недійсним укладеного 03.05.2019р. між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговською О.В., р.№508; витребування та повернення у власність нерухомого майна, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення ст.330 ЦК України свідчить про те, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Суд враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON], який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до [PERSON] як спадкоємця [PERSON] , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру [PERSON] стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви [PERSON] про визнання його спадкоємцем [PERSON] По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені [PERSON] для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності [PERSON] Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях [PERSON] В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій [PERSON] було порушено. З огляду на що, [PERSON] був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття [PERSON] квартири [PERSON] практично збіглося з його визнанням як спадкоємця [PERSON] і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії [PERSON] і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року) Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Стороною позивача не ставиться питання щодо компенсації [PERSON] коштів (втрат), вказане суперечить діючому законодавству та висновку викладеному у постанові Верховного Суду по справі №645/4220/16-ц від 13.11.2019р. Отже, задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у [PERSON] , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити. Представником позивача в судовому засіданні не надано об`єктивних і переконливих доказів на підтвердження того, що договір купівлі - продажу від 03.05.2019р. був укладений з метою уникнення цивільно - правової відповідальності за договором позики від 10.01.2017р. Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо решти доводів сторін суд вважає за необхідне відзначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.ч.9, 10 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З огляду на вказані положення закону, суд вважає за можливе зазначити у судовому рішенні про те, що після набрання рішенням законної сили підлягають скасуванню заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 1/2 частку квартири, загальною площею 52,6кв.м, житловою площею 34,9кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які були застосовані на підставі ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.03.2019р. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, при цьому відповідачі не заявляли про наявність у них судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed