Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання фізичної особи втратившою право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована його колишня дружина - відповідач, яка з 2005 року в будинку не проживає. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає позивачу, у зв`язку з чим, посилаючись на приписи ЦК України та ЖК УРСР, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 11 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач подав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного рішення (а.с. 25). Відповідач викликалася до суду шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 27-28), однак до суду не прибула. У встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не подала, жодних заяв чи клопотань не надіслала. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 січня 2019 року позивач є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно з довідкою Великоканівецької сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 30 липня 2019 року № 916/02-09 відповідач, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає з 2005 року (а.с. 6). Факт непроживання відповідача за вказаною адресою також підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] від 25 липня 2019 року (а.с. 8, 9). Вказані заяви посвідчені 30 липня 2019 року секретарем Великоканівецької сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, а тому суд не вбачає необхідності допитувати вказаних осіб безпосередньо у судовому засіданні у якості свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1, п.п. 1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 71 ЖК УРСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК УРСР). Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Як роз`яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Таким чином ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановленні ст. 71 ЖК УРСР. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та оцінки доказів. Враховуючи, що надані стороною позивача докази вказують на те, що відповідач з 2005 року без поважних причин не проживає у будинку позивача, витрати на його утримання не несе, принаймні суду протилежного не доведено, суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved