Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

[PERSON] 23 січня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Автотранссервіс» про захист прав споживача, визнання дій протиправними і стягнення моральної шкоди. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що він має статус ветерана органів внутрішніх справ, що підтверджується посвідченням ветерана органів внутрішніх справ № 034913 видане управлінням МВС України у Дніпропетровській області від 18 січня 2006 року. 25 листопада 2019 року в 12 год. 55 хв. у місті Дніпро позивач користувався автобусним маршрутом загального користування № 35 від зупинки «Акумуляторний завод «Іста», що на вул. Базова, до зупинки Торговий центр «Вавілон». При посадці в даний вид автотранспорту, якім був автобус марки «Лоцман», позивач пред`явив водію автобусу посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає йому право на безкоштовний проїзд, але водій автобусу відмовив позивачу у пільговому проїзді мотивував свою відмову тим, що в салоні автобусу вже було багато пасажирів маючих право на пільговий проїзд. Позивач вважав що його конфлікт з водієм вичерпаний. Але водій публічно в присутності інших пасажирів продовжував «діалог» с позивачем та наполягав на тому, що позивач не має права на безкоштовний (пільговий) проїзд. У подальшому при висадці позивача на зупинці «Торговий центр «Вавілон» водій ще раз намагався переконати позивача в тому, що він не має права на пільговий проїзд. Даний автобус мав державний номерний знак [NUMBER] , якій належить відповідачу, водієм був працівник відповідача [PERSON] .. 26 листопада 2019 року позивач звернувся з претензією до автоперевізника-відповідача з зазначеного конфлікту. В кінці грудня 2019 року позивач отримав відповідь відповідача від 19 грудня 2019 року за № 316, де відповідач підтвердив наявність ситуації, що склалася з позивачем 25 листопада 2019 року при користуванні маршрутом № 35 за участю водія відповідача [PERSON] . Відповідач зазначив, що між позивачем і водієм дійсно склалася дискусія, але з яких підстав відповідач свідомо не вказав. Було зазначено що водій пропустив пасажира без оплати за проїзд, оскільки останній має на це право. Що стосується заходів впливу щодо не повторення подібних ситуацій, ТОВ «Автотранссервіс» постійно проводить профілактичні бесіди з водійським складом щодо пільгового перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства України мають на це право та роз`яснювальні роботи по недопущенню нетактовної поведінки з пасажирами автобуса. Позивач вважає дії водія в особі відповідача неправомірними, та такими що порушують права позивача як споживача, регламентовані Законом України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання послуг пасажирського транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, йому цими протиправними діями була завдана моральна шкода. З цим питанням він звернувся до відповідача, але отримав відмову. Вважає вказане неправомірним і порушуючим його права, як споживача надаваємих відповідачем послуг авто перевезення, вказаними діями і бездіяльністю позивачу завдана і моральна шкода, яку він оцінює в 300 грн. Звернувся до відповідача з питання визнання дій протиправними і відшкодувати йому моральну шкоду, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Просив захистити його права як споживача послуг автоперевезень і стягнути вказану моральну шкоду, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Автотранссервіс» позовні вимоги не визнав, надали відзив, заперечення про те, що на звернення позивача надали своєчасно відповідь; позов не доведений належними доказами; все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] має статус ветерана органів внутрішніх справ, що підтверджується посвідченням ветерана органів внутрішніх справ № 034913 видане управлінням МВС України у Дніпропетровській області від 18 січня 2006 року. 25 листопада 2019 року в 12 год. 55 хв. у місті Дніпро позивач користувався автобусним маршрутом загального користування № 35 від зупинки «Акумуляторний завод «Іста», що на вул. Базова, до зупинки Торговий центр «Вавілон». При посадці в даний вид автотранспорту, якім був автобус марки «Лоцман», позивач пред`явив водію автобусу посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає йому право на безкоштовний проїзд, але водій автобусу відмовив позивачу у пільговому проїзді мотивував свою відмову тим, що в салоні автобусу вже було багато пасажирів маючих право на пільговий проїзд. Доводи позивача про те, що в автобусах загального користування кількість пільгових місць не обмежена, водій заперечував. Позивач запропонував водію оплатити проїзд в обмін на проїзний квиток, якій у подальшому буде використаний позивачем як доказ відмови водія в безкоштовному проїзді. Водій не погодився на запропонований позивачем варіант та пропустив позивача в салон автобусу. Позивач вважав, що його конфлікт з водієм вичерпаний. Але водій публічно в присутності інших пасажирів продовжував «діалог» с позивачем та наполягав на тому, що позивач не має права на безкоштовний (пільговий) проїзд. У подальшому при висадці позивача на зупинці «Торговий центр «Вавілон» водій ще раз намагався переконати позивача в тому, що він не має права на пільговий проїзд. Разом з водієм знаходилась інформація пре перелік категорій пасажирів маючих право на пільговий проїзд, де значилися ветерані військової служби, ветерани органів внутрішніх справ. Позивач вказав водію на дану інформацію та порекомендував водію уважно ознайомитися з ії змістом, для подальшого уникнути помилкових тверджень з боку водія. Даний автобус мав державний номерний знак [NUMBER] , якій належить відповідачу, водієм був працівник відповідача [PERSON] .. 26 листопада 2019 року позивач звернувся з претензією до автоперевізника-відповідача з зазначеного конфлікту. В кінці грудня 2019 року позивач отримав відповідь відповідача від 19 грудня 2019 року за № 316, де відповідач підтвердив наявність ситуації, що склалася з позивачем 25 листопада 2019 року при користуванні маршрутом № 35 за участю водія відповідача [PERSON] . Відповідач зазначив, що між позивачем і водієм дійсно склалася дискусія, але з яких підстав відповідач свідомо не вказав. Було зазначено що водій пропустив пасажира без оплати за проїзд, оскільки останній має на це право. Відповідач зазначив, що на підприємстві неодноразово проводять роз`яснювальну роботу з приводу перевезення пасажирів пільгової категорії. Що стосується заходів впливу щодо не повторення подібних ситуацій, ТОВ «Автотранссервіс» постійно проводить профілактичні бесіди з водійським складом щодо пільгового перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства України мають на це право та роз`яснювальні роботи по недопущенню нетактовної поведінки з пасажирами автобуса. Позивач вважає дії водія в особі відповідача неправомірними, та такими що порушують права позивача як споживача, регламентовані Законом України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання послуг пасажирського транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, йому цими протиправними діями була завдана моральна шкода. З цим питанням він звернувся до відповідача, але отримав відмову. Вважає вказане неправомірним і порушуючим його права, як споживача надаваємих відповідачем послуг авто перевезення, вказаними діями і бездіяльністю позивачу завдана і моральна шкода, яку він оцінює в 300 грн. Звернувся до відповідача з питання визнання дій протиправними і відшкодувати йому моральну шкоду, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений звертатися до суду з цим позовом. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Діяльність автоперевізників в Україні регулюється ЦК України, ГК України, Законом України Про автомобільний транспорт», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» від 18 лютого 1997 року № 76» Відповідно до статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Отже, у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» ТОВ «Автотранссервіс» є автомобільним перевізником. Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування у міському, приміському та міжміському транспорті, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. (ч. 1 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт»). Статтею 915 ЦК України визначено, що перевезення, що здійснюється юридичною особою, вважається перевезенням транспортом загального користування, якщо із закону, інших нормативно-правових актів або ліцензії, виданої цій організації, випливає, що вона має право здійснювати перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти за зверненням будь-якої особи. Договір перевезення транспортом загального користування є публічним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка. Позивач [PERSON] має статус ветерана органів внутрішніх справ, що підтверджується посвідченням ветерана органів внутрішніх справ № 034913 видане управлінням МВС України у Дніпропетровській області від 18 січня 2006 року. 25 листопада 2019 року в 12 год. 55 хв. у місті Дніпро позивач користувався автобусним маршрутом загального користування № 35 від зупинки «Акумуляторний завод «Іста», що на вул. Базова, до зупинки Торговий центр «Вавілон». При посадці в даний вид автотранспорту, якім був автобус марки «Лоцман», позивач пред`явив водію автобусу посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає йому право на безкоштовний проїзд, але водій автобусу відмовив позивачу у пільговому проїзді мотивував свою відмову тим, що в салоні автобусу вже було багато пасажирів маючих право на пільговий проїзд. Доводи позивача про те, що в автобусах загального користування кількість пільгових місць не обмежена, водій заперечував. Позивач запропонував водію оплатити проїзд в обмін на проїзний квиток, якій у подальшому буде використаний позивачем як доказ відмови водія в безкоштовному проїзді. Водій не погодився на запропонований позивачем варіант та пропустив позивача в салон автобусу. Позивач вважав, що його конфлікт з водієм вичерпаний. Але водій публічно в присутності інших пасажирів продовжував «діалог» с позивачем та наполягав на тому, що позивач не має права на безкоштовний (пільговий) проїзд. У подальшому при висадці позивача на зупинці «Торговий центр «Вавілон» водій ще раз намагався переконати позивача в тому, що він не має права на пільговий проїзд. Разом з водієм знаходилась інформація пре перелік категорій пасажирів маючих право на пільговий проїзд, де значилися ветерані військової служби, ветерани органів внутрішніх справ. Позивач вказав водію на дану інформацію та порекомендував водію уважно ознайомитися з ії змістом, для подальшого уникнути помилкових тверджень з боку водія. Даний автобус мав державний номерний знак [NUMBER] , якій належить відповідачу, водієм був працівник відповідача [PERSON] .. 26 листопада 2019 року позивач звернувся з претензією до автоперевізника-відповідача з зазначеного конфлікту. В кінці грудня 2019 року позивач отримав відповідь відповідача від 19 грудня 2019 року за № 316, де відповідач підтвердив наявність ситуації, що склалася з позивачем 25 листопада 2019 року при користуванні маршрутом № 35 за участю водія відповідача [PERSON] . Відповідач зазначив, що між позивачем і водієм дійсно склалася дискусія, але з яких підстав відповідач свідомо не вказав. Було зазначено що водій пропустив пасажира без оплати за проїзд, оскільки останній має на це право. Відповідач зазначив, що на підприємстві неодноразово проводять роз`яснювальну роботу з приводу перевезення пасажирів пільгової категорії. Згідно відповіді позивачу на його звернення до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області від 22 серпня 2018 та від 11 жовтня 2018 року підтверджено факт порушення відповідачем прав позивача, як особи яка має право на безоплатний проїзд. Під час проведення перевірки було встановлено крім іншого, що на вказаному автобусному маршруті водії не продавали квитки пасажирам. Відповідальність перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт передбачена ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідно до якої за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за безпідставну відмову від пільгового перевезення пасажира - штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Питання щодо притягнення до відповідальності перевізників вирішується посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті. Позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про захист своїх порушених прав (споживача) і охоронюваних законом інтересів. Тому він і не звертався до відповідних органів з цим, а тому в матеріалах справи і відсутні докази на підтвердження того факту, що за безпідставну відмову позивачу у пільговому перевезенні до відповідача застосовувались адміністративно-господарські штрафи; відповідач частково відреагував на звернення позивача - водія [PERSON] було звільнено з роботи, ТОВ «Автотранссервіс» постійно проводить профілактичні бесіди з водійським складом щодо пільгового перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства України мають на це право та роз`яснювальні роботи по недопущенню нетактовної поведінки з пасажирами автобуса. Таким чином, позивач підтвердив наявність ситуації щодо безпідставної відмови у пільговому проїзді. Згідно зі ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. У ст. 920 ЦК України зазначено, що у випадку порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Оскільки відповідач надає платні послуги з пасажиро перевезенню, його дії регулюються Законом «Про захист прав споживачів». Такий висновок узгоджується й з правовою позицією Пленуму Верховного Суду України з цього питання, викладеної у п. 2 його постанови № 5 від 12 квітня 1996 року, якою визначено: «роз`яснити судам, що Закон поширюється на зазначені в ньому відносини, які виникли після введення його в дію. До правовідносин, які виникли до введення Закону в дію, він застосовується лише щодо тих прав і обов`язків, які виникли вже після введення його в дію. Оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купiвлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) i наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.». Виходячи з викладеного, позивач, як споживач послуги пасажирського перевезення у взаємовідносинах з відповідачем, має право на: захист своїх прав державою; належну якість послуг та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послуги; відшкодування шкоди, заподіяної послугами неналежної якості та інш.. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначив перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди. Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - ..Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Спричинена моральна шкода, полягає у наступному. В результаті даної пригоди було завдано нервовий стрес і переживання людині похилого віку у відповідь на його правомірне зауваження і звернення в письмовому вигляді в передбаченому законом порядку, відповідач в добровільному (поза судовому) порядку відразу відмовився визнати провину і компенсувати можливі збитки. Позивач змушений був за власні кошти (поштові витрати) вести переписку з відповідачем, на що витрачався час. Відповідач свідомо, безпідставно проігнорував обґрунтовані законні вимоги позивача, з метою захисту своїх порушених прав позивач змушений звернутись до суду із даним позовом. Усвідомлення того факту, що через нього (позивача) його близькі та рідні вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і відволікатися від інших справ, нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; позивач зазнав душевну біль; особиста вимушена бездіяльність та безпомічність також спричиняли моральні страждання позивачу, оскільки за складом характеру і стилем життя позивач активна людина, а в результаті завдання шкоди вимушений був на деякий час припинити своє спілкування із знайомими та друзями; відношення відповідача до скоєного ним, який не тільки не робить ні чого для відшкодування завданої шкоди, але й не визнає в повному обсязі своєї вини у скоєному і на протязі вже тривалого часу. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. З викладеного видно, що позивачу діями відповідача було завдано моральної шкоди. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позову, оскільки воно спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. За таких обставин суд вважає, що позивач довів вину відповідача в неправомірних діях стосовно нього. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити і визнати дії відповідача по невиконанню ним вимог законодавства стосовно прав позивача як споживача послуг пільгового перевезення пасажирів протиправними, стягнути з ТОВ «Автотранссервіс» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 300 грн., а також стягнути з ТОВ «Автотранссервіс» на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання дій протиправними, стягнення моральної шкоди в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved