Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19.07.2002 року. У вказаному будинку зареєстрований відповідач - [PERSON] . Проте Відповідач з 2019 року не проживає в квартирі, витрат на утримання квартири не несе. Посилаючись на приписи ст.ст.386, 450 ЦК України Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Оскільки дана справа є малозначною, ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 18.03.2021 року постановлено провести її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання Позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його присутності, заяву підтримав у повному обсязі, судові витрати по справі залишив за собою (а.с.33). В судове засідання Відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. (а.с.34). В зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно з ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19.07.2002 року (а.с.7). Згідно витягу з реєстру територіальної громади м.Біла Церква від 11.02.2021 року індексний номер витягу 15.2-03/4406, виданого центром надання адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, в квартирі [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Проте, як убачається із акту №178/5, виданого КП БМР ЖЕК №1, Відповідач у вказаній квартирі не проживає з 2019 року по теперішній час (а.с.9). Таким чином, відповідач у вказаній квартирі не проживає більше одного року та витрат на утримання будинку не несе. При цьому, він не є ані власником, ані співвласником цього нерухомого майна. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з вимогами ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи наведені вище норми, суд зауважує, що право користування членів сім`ї власника належним йому житлом, визначене в ст.405 ЦК України є правом користування чужим майном, оскільки вказана стаття міститься в Главі 32 Розділу ІІ Книги третьої ЦК України «Право користування чужим майном». Тому таке право користування чужим майном не зумовлює виникнення у особи, яка користується таким правом, прав власності на таке майно або на будь-яку його частину. Більше того, з вказаних вище підстав за своєю сутністю передбачене ст.405 ЦК України право користування чужим майном є спеціальним різновидом сервітуту, а тому на таке право користування відповідачем спірним житлом поширюються положення ст.406 ЦК України, в тому числі п.5 ч.1 ст.406 ЦК України, відповідно до якого сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Аналіз положень ст.405 ЦК України через призму положень п.5 ч.1 ст.406 ЦК України вказує на те, що факт непроживання у спірному житлі понад три роки підряд незалежно від підстав такого не проживання, не звільняє особу від правових наслідків, передбачених п.5 ч.1 ст.406 ЦК України щодо припинення сервітуту, яка передбачає припинення сервітуту через його невикористання протягом трьох років підряд незалежно від причин такого невикористання. В даному випадку положення п.5 ч.1 ст.406 ЦК України, з одного боку, забезпечують особі, яка користується відповідним сервітутом, можливість судового захисту свого права від порушень в межах строків позовної давності, з іншого боку, в разі невикористання особою права на такий захист - передбачає припинення вказаних правовідносин, що, в свою чергу, забезпечує реалізацію принципу правової визначеності правового статусу майна, оскільки ситуація, коли сервітут не використовується більше трьох років підряд, а користувач сервітуту не звертається за захистом своїх прав і через сплив вказаного строку фактично вже не може захистити свого права в суді, але сервітут при цьому зберігає свою дію лише формально, обмежуючи права власника, - очевидно суперечитиме принципу правової визначеності та без достатніх підстав і законної мети обмежуватиме права власника майна. У зв`язку з наведеним, відповідач [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved