Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS], оскільки останній зареєстрований у вказаній квартирі, однак не проживає більше 8 років, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, його особистих речей у квартирі немає. Судові витрати просять покласти на відповідача. Ухвалою суду від 08.11.2018 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін на 04.12.2018, сторонам встановлено строки подання заяв по суті. 04.12.2018 судове засідання відкладено, у зв'язку з неявкою відповідача. В судовому засіданні 17.12.2018 позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали заявлений позов, на його задоволенні наполягають. Позивач [PERSON] подав заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує. За клопотанням позивачів допитано свідка [PERSON], яка дала покази про обставини справи. Відповідач до суду не з'явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 21.02.2003, що видане Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією згідно з розпорядженням № 58-1175 від 21.02.2003, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON] в рівних долях, квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» /а.с.15, 16/. Відповідач [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с. 43/, перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем [PERSON], який розірвано 17.05.2011, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві /а.с. 14/. За даними акту від 21.09.2018, складених мешканцями будинку [ADDRESS], підтверджується, що у квартирі [ADDRESS] дійсно зареєстрований, однак з 2010 року фактично не проживає [PERSON], 1978 .р.н., за житлово-комунальні послуги не сплачує /а.с. 17, 33/. Свідок [PERSON], яка була допитана у судовому засіданні, дала покази про те, що у вказаній квартирі приблизно 2-3 роки після весілля проживав колишній чоловік позивачки [PERSON], за останні 8-10 років свідок його не бачила. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], більше 10 років, не несе витрат по утриманню житла, не здійснює оплату наданих комунальних послуг. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про намір вселення відповідача до квартири [ADDRESS], чи вчинення власником квартири перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням. За таких обставин, враховуючи, що права власника порушені, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно вимагають усунення будь-яких порушень їх прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], тобто позовні вимоги підлягають задоволенню. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Також відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) «житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦП України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, ухвалюючи рішення про задоволення позову є наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн на користь кожного із позивачів, які сплачено позивачами при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved