Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

[PERSON] 30 березня 2016 року звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що в період 2004-2007 років він тяжко хворів на компресійний перелом хребта та інші терапевтичні захворювання, у звязку з чим був обмежений у пересуванні і за ним доглядала його дочка [PERSON] Остання вмовила його переписати на неї квартиру [ADDRESS]. Він погодився на умовах догляду та переходу права власності його квартири після його смерті. 12 травня 2005 року у приватного нотаріуса [PERSON], вважаючи, що підписує спадковий договір, фактично підписав договір дарування, оскільки на той час не розумів його природу і це не відповідало його справжньої волі та наміру. Про вказаний факт він дізнався на початку 2016 року, коли донька повідомила про наміри продати вказану квартиру та вигнала його з неї. Тому просить визнати договір дарування недійсним та визнати за ним право власності на вказану квартиру. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не надала, про час та місце судового розгляду повідомлена у тому числі телефонограмами (а.с.19, 45,49, 55, 58-59), тому суд вважає за необхідне справу розглянути за її відсутністю заочно. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявився, в заяві на імя суду просить розглянути справу за його відсутністю. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, свідків, суд вважає за необхідне\~ вимоги [PERSON] задовольнити. \~ \~ \~ \~ Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу). З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. При зверненні до суду особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість спадкового договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. (Постанова ВСУ від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 ц.с. 16). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину… Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне. Відповідно до договору дарування (а.с.11) [PERSON] 12 травня 2005 року подарував [PERSON] квартиру 21, яка знаходиться у місті Кремінна Луганської області, вул. Шевченка, буд. 25. Наступного дня відбулося реєстрації цього договору. [PERSON] прийняття рішення про реєстрацію право власності за обдарованою відбулося 03 січня 2007 року. (а.с.12). Згідно домової книги (а.с.8-9) в спірній квартирі зареєстровано лише позивача, відповідачка там була зареєстрована 12 вересня 2006 року, а 07 вересня 2010 року знялася з реєстрації. Відповідно до характеристики умов проживання, підписаної свідками [PERSON], [PERSON] та депутатом [PERSON] (а.с.61) відповідачка не проживає у [INFO] з 07 вересня 2010 року. Згідно до довідки головного лікаря КУ «Кремінське РТМО» [PERSON] (а.с. 10) позивач з 2005-2007 років проходив стаціонарне лікування у терапевтичному відділенні з неврологічними койками, з 2006 року він є інвалідом другої групи. Позивач з 01 листопада 2013 року є інвалідом другої групи безстроково (а.с.13). Із пояснень свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що позивач у 2004 року отримав травму, довго хворів під час чого на випадок своєї смерті зробив відчуження квартири [ADDRESS] на ім'я дочки [PERSON], але продовжував там проживати, вони допомагали йому, сплачували комунальні послуги. Десь у вересні 2015 року відповідачка викрала коштовності у позивача, потім забрала свою доньку, яку він виховував, та кудись поїхала. Відповідно до квитанцій, комунальні платежі за останні 10 років було сплачено як на ім'я позивача так і на ім'я відповідача. Суд приходить до висновку, що позивач укладаючи договір дарування помилявся щодо мотивів цього правочину, дійсно мав намір на укладання спадкового договору. Вказана помилка має істотне значення, тому що не відповідає його справжній волі, іншого житла [PERSON] не має, тому вимоги його є такими, що заслуговують на увагу. Оскільки спірна квартира залишається у користуванні позивача, то суд визнає за ним право власності на неї.

Outcome: approved