Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача суми 76863,15 гривень (в т.ч. 15364,35 грн - грошова компенсація за невикористану основну оплачувану відпустку тривалістю 20 календарних днів за 2020 рік; 61498,80 грн - грошова компенсація за невикористані додаткові відпустки по догляду за дітьми до 15 років за період з 2005 по 2016 роки). Як на підставу для задоволення позову позивач посилається на те, що 31.12.2020 вона була звільнена з посади заступника директора школи з виховної роботи та вчителя французької та англійської мови Горондівської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Поряд з цим, за період своєї роботи у навчальному закладі не використала додаткові оплачувані відпустки за період з 2005 по 2016 роки на двох дітей до 15 років, а також 20 днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік. У зв`язку з невиплатою грошової компенсації за невикористанні дні відпустки, змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловив. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. На підставі частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує таке. Дані трудової книжки серії [NUMBER] свідчать про те, що [PERSON] 01.09.2000 була призначена на посаду вчителя французької мови Горондівської ЗОШ І-ІІІ ступенів, а з 01.09.2011 - на посаду заступника директора з виховної роботи. На підставі наказу Горондівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Мукачівської районної ради Закарпатської області від 31.12.2020 №112-к позивач звільнена з посади заступника директора з виховної роботи та вчителя французької і англійської мови за власним бажанням. Поряд з цим, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26 жовтня 2000 року) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). [PERSON] 02.08.2021 звернулася до начальника відділу освіти Мукачівської РДА із заявою про виплату компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток. З листа відповідача від 27.04.2021 №02-06/347 вбачається, що позивач має 20 днів невикористаної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік та в період з 2005 по 2016 роки не використовувала відпустки по догляду за дітьми до 15 років. Разом з тим, з відповідей відділу освіти Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05.05.2021 №01-16/69 та від 05.08.2021 №01-16/21 вбачається, що в [PERSON] є 19 днів не використаної основної щорічної відпустки за період з 01.09.2020 до 31.12.2020. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористанні дні відпусток. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано, що суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Частинами четвертою та сьомою ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 2 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), якою передбачено, що право громадян України на працю - це право на одержання роботи з оплатою праці. Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Закон України «Про відпустку» (надалі - Закон) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі статтею 4 Закону установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону). Аналогічні за змістом положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статей 4, 6 Закону щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Фактичний аналіз змісту позовних вимог свідчить про те, що позивач на день звільнення мав 19 днів невикористаної основної щорічної відпустки та невикористані дні додаткової відпустки на двох дітей віком до 15 років за період з 2005 по 2016 р.р. Враховуючи викладене, позивач має право на компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки тривалістю 19 календарних днів та додаткової відпустки тривалістю 110 календарних днів. Слід зазначити, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо не проведення з нею розрахунку за 19 календарних дні невикористаної щорічної відпустки та 110 днів не використаної додаткової щорічної відпустки за період з 2005 року по 2016 рік. При цьому, саме на відповідача покладається обов`язок надання доказів щодо використання/невикористання позивачем відпустки, оскільки у його розпорядженні, як роботодавця мають знаходитися відповідні документи, (накази про надання відпустки). Однак матеріали справи не містять таких доказів. Приймаючи вищевказані фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням чинного законодавства, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Так, у відповідності зі ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. За змістом пункту 7 Порядку Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. З наданої позивачем довідки про середню заробітну плату за 2020 рік (для розрахунку компенсацій) судом встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 559,47 гривень, тобто позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки в межах заявлених позовних вимог в сумі 61498,80 грн. Крім того, [PERSON] з урахуванням встановлених судом обставин має право на грошову компенсацію щорічної основної відпустки тривалістю 19 календарних днів (а не 20 днів) в сумі 14596,18 грн, яка розрахована відповідно до п. 7 Порядку (93722,26 грн (сумарний заробіток за фактично відпрацьований період (з 01.09.2020 по 31.12.2020) / 122(календарних дні за розрахунковий період) х 19 (невикористані календарні дні щорічної основної відпустки). Відповідачем вищевказані фактичні дані щодо суми та періоду розрахунку не спростовані. В свою чергу, наведений позивачем розрахунок компенсації за невикористанні дні щорічної основної відпустки та невикористанні дні додаткової відпустки, суд приймає до уваги, оскільки такий проведений у відповідності до Порядку. Таким чином, враховуючи, що при звільнення [PERSON] не було проведено розрахунку за невикористані дні відпусток, приймаючи до уваги регламентовані законодавством України положення щодо необхідності захисту трудових прав громадян, з урахуванням встановлених судом обставин, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. На підставі наведеного та

Outcome: approved