Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до ПАТ АБ «Порто-Франко», за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], в подальшому уточнивши його, та просять визнати недійсним кредитний договір №2047/2-07 від 14 серпня 2007 року, укладений між [PERSON] та АКБ «Порто-Франко»; визнати недійсним договір іпотеки від 31 серпня 2007 року, укладений між [PERSON] та «Порто-Франко»; зобовязати відповідача в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АБ «Порто-Франко» [PERSON] прийняти від [PERSON] різницю між виданими коштами за кредитом (по курсу за 1 дол. США 5, 05 грн.) та вже сплаченою сумою кредиту (з урахуванням курсу іноземної валюти до національної валюти, відповідно до часу здійснення кожного з платежів); надати [PERSON] розстрочку з погашення залишку тіла кредиту строком на 50 календарних місяців. В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що 14 серпня 2007 року між [PERSON] та Банком був укладений кредитний договір №2047/2-07, за яким банк надав їй грошові кошти у розмірі 49\~000, 00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % річних, строком до 13 серпня 2017 року. У забезпечення цього договору між [PERSON] та АКБ «Порто-Франко» був укладений Іпотечний договір від 31 серпня 2008 року, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру №28 по вул. Ак. Заболотного, 66, корп. 1 в м. Одесі. Також позивачі зазначили, що [PERSON] сплачено на рахунок Банку в погашення кредиту значну суму. Вищевказані договори позивачі вважають недійсними, оскільки Банк не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті [PERSON], як резиденту України, без індивідуальної ліцензії НБУ. Також вважає, що при наданні кредиту банком були порушені норми\~Конституції України та ЦК України, ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», \~\~декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». В судовому засіданні представник [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник ПАТ АБ «Порто-Франко» позов не визнав, просив суд у його\~\~задоволенні відмовити, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки сторін, суд вважає, що позов [PERSON] та [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що 14 серпня 2007 року між [PERSON] та АКБ «Порто-Франко» був укладений кредитний договір №2047/2-07, за яким банк надав їй грошові кошти у розмірі 49\~000, 00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % річних, строком до 13 серпня 2017 року (а. с. 8). 08 квітня 2010 року між [PERSON] та АКБ «Порто-Франко» була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №2047/2-07, а 05 лютого 2014 року додаткова угода №2, за якими були змінені порядок нарахування процентів та сума щомісячна погашення кредиту (а. с. 11, 15). У забезпечення вищевказаного договору між [PERSON] та АКБ «Порто-Франко» був укладений Іпотечний договір від 31 серпня 2008 року, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру №28 по вул. Ак. Заболотного, 66, корп. 1 в м. Одесі (а. с. 18). Твердження позивачів про те, що Банк не попередив їх про валютні ризики, порушуючи при цьому вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», спростовуються тим, що на час укладення кредитного договору, а також договору іпотеки позивачі були ознайомлені з змістом вказаних договорів і наслідками порушення зобов'язань за цими договорами. Вказане підтверджується також підписами як [PERSON] у кредитному договорі (а. с. 8-10), так і підписами [PERSON] в іпотечному договорі (а. с. 18-22). В матеріалах справи є також копія додаткової угоди №1 до кредитного договору разом з графіком платежів (а. с. 11-14), та додаткової угоди №2 з графіком платежів (а. с.15-17), які підписані [PERSON] Підпис позичальника у цих документах дає підставу для висновку, що вона була ознайомлена зі всіма умовами договорів, і погодилася з ними шляхом вчинення свого підпису. Крім того, в п. 8.1 кредитного договору передбачено, що [PERSON] ознайомилась з нормативними актами (в тому числі і локального характеру), які регулюють кредитування, розрахунки та застосовуються Банком, а також з методикою нарахування, списання та обчислення процентів за користування кредитом, яка використовується Банком та підтвердила, що вони є для неї обовязковими. Посилання позивачів на відсутність в Банку права надавати кредит і іноземній валюті спростовуються наступним. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі\~статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей\~11,\~18,\~21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), у п. 3.4 якого зазначено що, згідно ч.1\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Основним законодавчим актом, що регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет КМУ №15-93 від 19.02.1993 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 р., за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, Банк мав право видавати позичальнику [PERSON] кредит в іноземній валюті, при тому, що вона сама висловила таке бажання. Тому, вимоги позивачів щодо визнання кредитного договору недійсним є безпідставними і такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає також безпідставними вимоги позивачів щодо визнання недійсним договору іпотеки та зобовязання відповідача прийняти від [PERSON] різницю між виданими коштами за кредитом та вже сплаченою сумою кредиту, оскільки вони є похідними від вимог позивачів про визнання недійсним кредитного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON], [PERSON] необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: dismissed