Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

[PERSON] 11 травня 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що він, позивач, є сином [PERSON], [INFO], який помер 14 червня 2007 року (про що в Книзі реєстрації смертей 2007 року червня місяця 19 числа зроблено відповідний актовий запис за № 4945). 10 листопада 2006 року його батько [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповіт, відповідно до якого домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 26 заповідав сину - позивачу. 51/100 частини домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 26 належить батькові позивача на праві приватної власності на підставі договору дарування від 07 квітня 1999 року. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0364 га, кадастровий номер 1210100000:03:204:0043 з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яке належить також [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 20 липня 2000 року. Після смерті батька позивач 20 червня 2007 року звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на вказані домоволодіння та земельну ділянку відповідно до цього заповіту. Із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька 25 вересня 2007 року звернулась також колишня дружина мого батька [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України як непрацездатна за віком. Із заявою про прийняття спадщини після смерті батька позивача 26 жовтня 2007 року також звернувся брат позивача [PERSON]. 30 липня 2014 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті 14 червня 2007 року [PERSON] у звязку з тим, що [PERSON] була подана заява про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, яка передбачає, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Однак, ще 19 березня 2004 року рішенням Дільничного суду Дессау, № справи: З F 507/02 шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 27 вересня 1980 року службовцем загсу міста Дніпродзержинськ було розірвано. Після розлучення батько позивача - [PERSON] переїхав до України і почав проживати за адресою: [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 липня 2015 року по справі № 209/2833/15-ц було встановлено факт розірвання шлюбу між [PERSON], який помер 14 червня 2007 року та [PERSON] 19 березня 2004 року у Дессау, Федеративна Республіка Німеччина. Вказане рішення набрало законної сили. Таким чином, на думку позивача, колишня дружина батька позивача [PERSON] не може претендувати на обовязкову частку у спадщині як непрацездатна вдова, оскільки шлюб між його батьком на [PERSON] було розірвано ще у 2004 році, про що судовим рішенням було встановлено факт розірвання шлюбу. Отже, на думку позивача, саме за ним, [PERSON], має бути визнане право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на 51/100 частину домоволодіння загальною житловою площею 60.3 кв. м., загальною площею 100.1 кв. м., та земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:204:0043, загальною площею 0.0364 га, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 26. Він користується вказаним майном, сплачує необхідні платежі, використовує його (вказане спадкове майно) для своєї сімї. Позивач фактично прийняв спадщину. Вважаючи, що спадщину вже прийняла і для прийняття та оформлення спадщини звернулася до нотаріуса і 30 липня 2014 року отримав відмову, була відмова в реєстрації і він (позивач) вимушений був звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на вказане спадкове майно. Позивач є спадкоємцем після смерті батька. Інших спадкоємців немає і ніхто більше із заявами про прийняття спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, брат відмовився від своєї частки спадщини на користь позивача, позивач фактично прийняв вказану спадщину, оскільки весь тривалий час користується ним і просив суд визнати за нею право власності вказані частки власності, які належали померлому батьку. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на цю земельну ділянку і домоволодіння в цілому. Раніше не мав можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність документів на спадкове майно та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просив фактично встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька, але по позову визнати за ним право власності на 51/100 частку домоволодіння № 26 по вул. Полковій у м. Дніпропетровську, яке складається з: 1 коридору площею 4.8 кв. м., 2 - кухні площею 16.4 кв. м., 3 - коридору площею 5.9 кв. м., 4 санвузлу площею 3.8 кв. м., 5 - житлової кімнати площею 14.7 кв. м., 6 коридору площею 6.6 кв. м., 7 житлової кімнати площею 11.1 кв. м, 8 житлової кімнати площею 20.2 кв. м., 9 коридору площею 2.3 кв. м., 10 житлової кімнати площею 14.3 кв. м., загальною житловою площею - 60.3 кв. м., загальною площею приміщень 100.1 кв. м. та визнати за ним право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:204:0043, загальною площею 0.0364 га, що знаходиться за цією ж адресою в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]І, померлого 14 червня 2007 року, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що згодні, що дійсно після смерті [PERSON] відкрилася спадщина в вигляді частин вказаного будинку і земельної ділянки, але вони не порушували права позивача, останній до них не звертався з питання визнання права власності на вказане спадкове майно, в передбаченому законом порядку право власності позивача чи брата позивача на це майно в таких частинах зареєстровано не було, між ними фактично спору немає, тому позов до них безпідставний. Вважали за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Представник третьої особи: Першої [PERSON] державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог фактично не заперечував, вважав за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду, просив справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Треті особи [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог фактично не заперечували, вважали за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], [INFO], який помер 14 червня 2007 року (про що в Книзі реєстрації смертей 2007 року червня місяця 19 числа зроблено відповідний актовий запис за № 4945). 10 листопада 2006 року батько позивача - [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 26 заповідав своєму сину - позивачу. Даний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1- 3203. 51/100 частина домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 26 належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 07 квітня 1999 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого завідуючим Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1587. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0.0364 га, кадастровий номер 1210100000:03:204:0043 з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яке належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 20 липня 2000 року. Після смерті батька позивача 20 червня 2007 року звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 26 відповідно до заповіту, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 листопада 2006 року за реєстровим № 1-3203. Із заявою про прийняття спадщини після смерті батька позивача 25 вересня 2007 року звернулась також його колишня дружина [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України як непрацездатна за віком. Із заявою про прийняття спадщини після смерті батька позивача 26 жовтня 2007 року також звернувся його брат [PERSON]. 30 липня 2014 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті 14 червня 2007 року [PERSON] у звязку з тим, що [PERSON] була подана заява про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, яка передбачає, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Однак, ще 19 березня 2004 року рішенням Дільничного суду Дессау, № справи: З F 507/02 шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 27 вересня 1980 року службовцем загсу міста Дніпродзержинськ було розірвано. Після розлучення батько позивача - [PERSON] переїхав до України і почав проживати за адресою: [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 липня 2015 року по справі № 209/2833/15-ц було встановлено факт розірвання шлюбу між [PERSON], який помер 14 червня 2007 року та [PERSON] 19 березня 2004 року у Дессау, Федеративна Республіка Німеччина. Вказане рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, колишня дружина батька позивача [PERSON] не може претендувати на обовязкову частку у спадщині як непрацездатна вдова, оскільки шлюб між батьком позивача та [PERSON] було розірвано ще у 2004 році, про що судовим рішенням було встановлено факт розірвання шлюбу. Отже, на думку позивача, саме за ним, [PERSON], має бути визнане право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на 51/100 частину домоволодіння загальною житловою площею 60.3 кв. м., загальною площею 100.1 кв. м., та земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:204:0043, загальною площею 0.0364 га, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 26. Він користується вказаним майном, сплачує необхідні платежі, використовує його (вказане спадкове майно) для своєї сімї. Позивач фактично прийняв спадщину. Вважаючи, що спадщину вже прийняла і для прийняття та оформлення спадщини звернулася до нотаріуса і 30 липня 2014 року отримав відмову, була відмова в реєстрації і він (позивач) вимушений був звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на вказане спадкове майно. Позивач є спадкоємцем після смерті батька. Інших спадкоємців немає і ніхто більше із заявами про прийняття спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, брат відмовився від своєї частки спадщини на користь позивача, позивач фактично прийняв вказану спадщину, оскільки весь тривалий час користується ним і просив суд визнати за нею право власності вказані частки власності, які належали померлому батьку. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на цю земельну ділянку і домоволодіння в цілому. Раніше не мав можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність документів на спадкове майно та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просив захистити його законні права. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], [INFO], який помер 14 червня 2007 року (про що в Книзі реєстрації смертей 2007 року червня місяця 19 числа зроблено відповідний актовий запис за № 4945). 10 листопада 2006 року батько позивача - [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 26 заповідав своєму сину - позивачу. Даний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1- 3203. 51/100 частина домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 26 належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 07 квітня 1999 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого завідуючим Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1587. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0.0364 га, кадастровий номер 1210100000:03:204:0043 з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яке належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 20 липня 2000 року. Позивач на тепер є єдиним спадкоємцем на вказане майно, брат позивача підтримав позов і таким чином відмовився від своєї спадщини. 30 липня 2014 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті 14 червня 2007 року [PERSON] у звязку з тим, що [PERSON] була подана заява про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України. Відповідно до вимог\~ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно до п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 12 постанови № 7 Верховного суду України від 30 травня 2008 року у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. З ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже позивач прийняв спадщину. Інших спадкоємців немає. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» розірвання шлюбу припиняє статус подружжя. Постановою № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, з положень листа ВССУ від 16 травня 2013\~року № 24-753/0/4-13 випливає, що належним відповідачем у справі про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності (статті 8 - 12\~Земельного кодексу України), оскільки згідно із\~ч. 1 ст. 13 Конституції України\~та ст. 20\~Земельного кодексу України\~органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі тощо. З зазначеного випливає, що залучення [PERSON] міської ради до участі у справі відповідачем не потребує наявності порушень з її боку прав позивача або звернення останнього із питанням визнання права власності на спадкове майно, існування фактичного спору між ними також не вимагається. Враховуючи наведені положення закону, за позовом, якщо окрім особи, яка подає цей позов і бажає визнання судом права власності на майно в порядку спадкування, немає інших спадкоємців (за законом чи за заповітом), відповідачем слід притягнути відповідну селищну, сільську, районну або міську раду, які і будуть представляти інтереси територіальної громади. З огляду на те, що [PERSON] міська рада не порушувала прав позивача, проте в силу наданих ч. 1 ст. 13 Конституції України\~та ст. 20\~Земельного кодексу України повноважень, а також згідно розяснень Верховного суду України та Вищого спеціалізованого суду України є належним відповідачем у даній категорії справ, позивач просить суд залишити судові витрати за собою, не покладаючи тягар їх сплати на відповідача. Статтею 114 Цивільного процесуального кодексу встановлено, що позови по спорах з приводу нерухомого майна предявляються за місцезнаходженням такого майна. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07 лютого 2014 року зазначає, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори, тому в якості третьої особи зазначена Перша [PERSON] державна нотаріальна контора, а не особисто державного нотаріуса, якою було винесено постанову про відмову. Суд приймає до уваги і ті обставини, що спадщина, яка відкрилася після смерті батька позивача, не є відумерлою, оскільки позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, надав всі необхідні документи, які підтверджують його права спадкоємця, відмови від спадщини не заявляв, не був усунений від права на спадкування, а тому залучення до участі у справі будь-яких органів місцевого самоврядування, що займаються відшукуванням та набуттям права власності на відумерлу спадщину є таким, що протирічить чинному законодавству. Статтею 1216 ЦК України\~встановлено, що однією із підстав набуття права власності є спадкування, яке визначається законом як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. З\~ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Таким чином, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, але нотаріус не має можливості оформити в установленому порядку спадщину та видати йому свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, якими є вказані домоволодіння і земельна ділянка позивач і звертається з позовом до суду. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на 51/100 частку домоволодіння № 26 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську, яке складається з: 1 коридору площею 4.8 кв. м., 2 - кухні площею 16.4 кв. м., 3 - коридору площею 5.9 кв. м., 4 санвузлу площею 3.8 кв. м., 5 - житлової кімнати площею 14.7 кв. м., 6 коридору площею 6.6 кв. м., 7 житлової кімнати площею 11.1 кв. м, 8 житлової кімнати площею 20.2 кв. м., 9 коридору площею 2.3 кв. м., 10 житлової кімнати площею 14.3 кв. м., загальною житловою площею - 60.3 кв. м., загальною площею приміщень 100.1 кв. м. в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 14 червня 2007 року і визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:204:0043, загальною площею 0.0364 га, що знаходиться за адресою - м. Дніпропетровськ, вул.. Полкова, буд. 26 в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 14 червня 2007 року. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved