Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

[PERSON] , в жовтні 2020 року звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 16.07.2005 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який 24.10.2020 року був розірваний. Від даного шлюбу у них народився син- [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] придбано майно, що належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1193 га; автомобіль марки CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . В добровільному порядку дійти згоди щодо поділу набутого у шлюбі майна сторони не можуть. Зазначає, що після розірвання шлюбу малолітній син подружжя проживає разом з позивачем, відповідач кошти на утримання сина не надає, а тому вважає, що має право на збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. На підставі викладеного, позивач просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем право власності на майно: 2/3 частини житлового будинку; 2/3 частини земельної ділянки та 2/3 частини автомобіля та стягнути витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 08.01.2021 року до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] на позовну заяву, мотивуючи тим, що відповідач визнає позовні вимоги частково, а саме визнання за позивачем права власності на Ѕ частину житлового будинку та на Ѕ частину автомобіля, в іншій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки вважає, що земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] була набута внаслідок приватизації на підставі рішення сільської ради в 2006 році, а тому не може бути об`єктом права спільної сумісної власності. Що стосується збільшення частки при поділі майна подружжя заперечив, зазначає, що дійсно спільний син подружжя проживає разом з матір`ю, але він постійно надає кошти на утримання дитини, що підтверджується банківськими квитанціями за період 2017-2020 років. Звертає увагу суду, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні відповідача з сином, що підтверджується рішенням Вишгородського районного суду Київської області та Апеляційного суду Київської області від 19.10.2017 року. Тому просить суд визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку та на Ѕ частину автомобіля, а в задоволенні інших позовних вимог відмовити. 21.09.2021 року, суду надана представником позивача - адвокатом Криворучко Л.С. відповідь на відзив, в якій зазначає, що позивач не змінює свою позицію щодо земельної ділянки, враховуючи практику Верховного суду (Постанова КЦС ВС від 25.02.2019 року № 199/2099/17, від 24.05.2017 року № 6-843 цс17, 09.12.2015 року № 6-814 цс15, зокрема, те що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, а тому просить задовольнити позов в повному обсязі. 21.09.2021 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Криворучко Л.С. підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Просила суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, та відповіді на відзив. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Проскурня О.І. частково заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов та просить суд задовольнити позов частково, а саме визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку та на Ѕ частину автомобіля, а в задоволенні інших позовних вимог відмовити. Заслухавши представника позивача та представника відповідача, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статті 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 16.07.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Козелецького районного управління юстиції в Чернігівській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 49, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 24.10.2017 року вказаний шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24.10.2017 року. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Як встановлено під час розгляду справи та не заперечується сторонами по справі, що подружжям у період перебування у шлюбі було придбано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 276,4 кв.м, житлова площа 101, кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.10.2013 року, індексний номер 11896112 та автомобіль марки CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації 07.05.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Отже, спірний житловий будинок та автомобіль є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по Ѕ його частині. Крім того, земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1193 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку набута відповідачем [PERSON] на підставі рішення Синяківської сільської ради Вишгородського району Київської області 4 сесії V скликання від 01.11.2006 року № 53, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 721289 від 19.10.2007 року. В період шлюбу на спірній земельній ділянці сторони побудували новий житловий будинок [ADDRESS] . Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 року № 6-814цс15. Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ частини спірної земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] просила збільшити її частку у майні подружжя, оскільки на момент подання позову з нею проживає спільний від шлюбу малолітній син, піклується про дитину самостійно без будь-якої допомоги з боку відповідача. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Із роз`яснень, викладених у п. 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 статті 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Згідно матеріалів справи спільний від шлюбу позивача та відповідача малолітній син [PERSON] , 2011 року народження проживає із позивачем. Посилання про необхідність відступлення від засад рівності обґрунтовується тим, що позивач піклується про спільного сина самостійно без допомоги відповідача, проте всупереч вимогам ст.ст. 12, 13, 76, 81, 83 ЦПК України, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. Проживання сина з матір`ю само собою не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживає дитина. Таким чином, підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не встановив. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що в порядку поділу спільного майна подружжя необхідно визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку, на Ѕ частину земельної ділянки та на Ѕ частину автомобіля, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial