Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

[PERSON] 25 червня 2013 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 24.12.2010 року, укладений між відповідачками, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 2153; визнати за нею право власності на вищевказану квартиру; витребувати вищевказану квартиру з чужого незаконного володіння. В позові [PERSON] вказала, що їй на праві власності спільної сумісної власності разом з [PERSON] належала квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті, вона, як єдиний спадкоємиць прийняла спадщину. Їй стало випадково відомо, що відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.10.2010 року, за позовом [PERSON] до неї про визнання права власності та визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], право власності на квартиру було оформлено за відповідачкою [PERSON], яка уклала угоду купівлі-продажу квартири від 24.12.2010 року з відповідачкою [PERSON] Ці обставини не були їй відомі, оскільки участі ні в судовому засіданні, ні в здійсненні угод вона не брала. Ухвалами Московського районного суду м. Харкова від 25.06.2012 року та 06.02.2013 року відповідно заочне рішення було скасовано та цивільний позов залишено без розгляду. Вважала, що за вказаних обставин договір купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні наполягали на задоволенні позову, посилаючись на обставини, що зазначені у ньому. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 25.07.2013 року, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову заперечувала, вважала, що її довірительницею квартиру було придбано відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з'являлася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, заперечень проти позову не надала. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступного. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.10.2010 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], укладений 11.12.2009 року, та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. /а.с. 45/ 24.12.2010 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] /а.с. 44/ 24.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №2153. /а.с. 34/ Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.06.2012 року заочне рішення від 19.10.2010 року за позовом [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа Харківська міська рада про визнання права власності та визнання договору купівлі-продажу дійсним скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. /а.с. 8/ Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.02.2013 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа Харківська міська рада про визнання права власності та визнання договору купівлі-продажу дійсним - залишено без розгляду. /а.с. 9/ Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Положеннями ст. 215 ЦК України встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. На угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] був укладений з додержанням у момент його вчинення сторонами загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Як встановлено судом, [PERSON], яка придбала квартиру у [PERSON], є особою, яка не знала і не могла знати про те, що особа, у якої придбано квартиру, не мала права її відчужувати, тобто є добросовісним набувачем у силу частини 1 статі 388 ЦК України. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16 квітня 2014 року, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Згідно із частиною 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1. було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2. було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3. вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Таким чином, колегія суддів врахувавши, що власниками спірного нерухомого майна є позивачка [PERSON] і воно вибуло з її володіння не з її волі, а у зв'язку з прийняттям Московським районним судом м. Харкова рішення, яке в подальшому було скасовано судом, а також встановивши, що [PERSON] не була належним власником спірного нерухомого майна і не мала права його відчужувати, вважає, що позовні вимоги позивачки про визнання за нею права власності на квартиру та витребування її з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню.

Outcome: partial