Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

[PERSON] 15.08.2018 звернулася з позовом про виселення з квартири свого сина [PERSON] , мотивуючи тим, що він будучи зареєстрованим і проживаючим за вказаною адресою систематично порушує правила суспільного співжиття, вчиняє відносно неї протиправні дії, застосовує фізичне насильство, спричиняє їй тілесні ушкодження та побої, що підтверджується численними зверненнями в поліцію, а також нищить майно в квартирі у зв`язку з чим вона вимушена покинути свою квартиру та винаймати інше житло. Позивачка зазначає, що у вересні 2016 року вона зверталася до суду з позовною заявою про виселення [PERSON] , із належної їй квартири, однак рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 24.11.2016 в задоволенні позову їй було відмовлено через відсутність належних та допустимих доказів перешкоджання їй вільно володіти та користуватися своєю квартирою. Відповідач не дивлячись на неодноразові попередження надалі продовжує створювати їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, вжиті до [PERSON] заходи попередження і громадського впливу не дали позитивних результатів, що робить неможливим для неї проживання з ним в одній квартирі, тому вона знову змушена звернутись з позовом до суду. 18.09.2018 із зустрічним позовом до суду звернувся [PERSON] до [PERSON] та просив встановити порядок користування квартирою у якій просить виділити йому у користування кімнату площею 7,6 кв.м., а [PERSON] кімнату площею 17,1 кв.м., кухню, коридор та кладову залишити у їх спільному користуванні (а.с.127-131) Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 20.09.2018 справи об`єднано в одно провадження. В суді позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав наведених у ньому, пояснивши, що позивачка [PERSON] отримала дану квартиру в дарунок від [PERSON] , просять про виселення відповідача з квартири [ADDRESS] , мотивуючи тим, що вона є власницею спірного жилого приміщення, а відповідач без достатніх правових підстав не впускає її у власну квартиру, закриває вхідні двері на замок із середини умисно залишає ключі у серцевині вхідного замка, тим самим перешкоджаючи законному власнику користуватися житлом, на неодноразові попередження суду та працівників поліції не реагує, таким чином відповідач своїми вчинками порушує її права, як власника. Відповідач за первісним позовом [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнав. Крім того, пояснив, що вони з позивачкою фактично не спілкуються, кожен живе своїм життям, між ними не виникало конфліктів, які б вказували на чиюсь протиправну поведінку, а тому позов про його виселення є безпідставним і надуманим. В первісному позові просив відмовити, а його зустрічний позов задовольнити. Заслухавши позивачку - відповідачку, її представника, відповідача - позивача, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. За положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно вимог ст.ст. 383, 386 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї тощо. У випадку порушення свого права власності, власник може звернутись до суду за захистом свого права власності. За ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так, із пояснень сторін та матеріалів цивільної справи видно, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 30.10.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 2375, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3324344 від 13.04.2004 (а.с.11-13) Із долученої копії будинкової книги (а.с.14-16) видно, що у спірній квартирі [ADDRESS] крім позивачки - відповідачки з 09.04.2010 зареєстрований відповідач - позивач [PERSON] . Факт неправомірної поведінки відповідача - позивача щодо своєї матері підтверджується офіційними попередженнями, застереженнями працівників поліції згідно неодноразових письмових звернень [PERSON] (а.с.17-21, 45-92) Згідно копій актів комісії КП «МКГ» від 22.08.2016, 26.06.2018 (а.с.24-25) в багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] проведено огляд квартири [PERSON] та встановлено те, що син [PERSON] наніс матеріальної шкоди своїй матері [PERSON] , а саме розбив скло в міжкімнатних дверях, поламав дверну ручку, пошкоджене в середині дверне полотно. Також комісією було виявлено вм`ятини на вхідних дверях та виламана дверна ручка, висвердлені діри в дверях з коридору до кухні. Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 01.02.2018 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. Вирок набрав законної сили (а.с.31-32) Згідно копії технічного паспорта (а.с.135-136) видно, що квартира [ADDRESS] розташована на другому поверсі двоповерхового будинку та складається з двох кімнат, житловою площею - 24,7 кв.м., загальна площа квартири - 41,5 кв.м. Отже, в суді доведено, що спірна квартира [ADDRESS] належить позивачці - відповідачці на праві приватної власності, що вона натепер згоди на проживання відповідача - позивача у житлі не дає, з огляду на те, що останній систематично чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні такою, вона, щоб уникнути непередбачуваних наслідків вимушено винаймає окремо житло, а отже порушене право позивача на користування та розпорядженням належним їй майном підлягає захисту, тому в частині первісного позову суд вважає позов підлягаючим задоволенню (а.с.42-98) Суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову, оскільки власниця квартири не бажає спільно проживати з відповідачем, хоч він є її сином, з пояснень [PERSON] він має окремий будинок в якому проживає її колишній чоловік і батько відповідача, про наявність будинку не заперечував і сам відповідач [PERSON] , тобто він має інше житло в [ADDRESS] (а.с.111) Ту обставину, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] сплачував комунальні послуги за квартиру суд приймає до уваги, однак таке не є підставою для задоволення зустрічного позову, оскільки, як доведено в суді, протягом останніх років у квартирі проживав сам [PERSON] , користувався комунальними послугами, тому його обов`язок був належним чином сплачувати всі витрати за надання послуг. Згідно вимог ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача - позивача [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved