Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

[PERSON] 11.09.2013 року звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» про визнання незаконним та скасування рішення Профспілкової організації Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» від 05.08.2013 року про надання згоди на його звільнення з роботи, про поновлення його на роботі на посаді експерта технічного з промислової безпеки лабораторії діагностики Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України», стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. в зв'язку з незаконним звільненням з роботи. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов повністю з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю, оскільки звільнення позивача було проведено у відповідності до вимог діючого законодавства України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає позов таким, що підлягає до задоволення частково, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 11.02.2011 року був прийнятий на посаду експерта технічного з промислової безпеки лабораторії діагностики Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України». Наказом відповідача № 151 від 03.06.2013 року [PERSON] був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани. За наказом № 121-к від 13.08.2013 року [PERSON] був звільнений 13.08.2013 року з роботи на підставі п.3 ч.1ст.40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором відповідно до рішення профспілкової організації Житомирського експертно-технічного центру за № 7 від 05.08.2013 року. Звільнення [PERSON] з роботи було проведено із порушенням законодавства про працю України. Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. З урахуванням положень ст.147 КЗпП України, звільнення за передбаченими п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, підставами є заходами стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни. Таким чином, працівник може бути звільнений з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, за систематичне невиконання своїх трудових обов'язків, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не знято достроково (ст.151 КЗпП України), він знов вчинив проступок на роботі. При цьому враховується дисциплінарні стягнення за рік роботи перед звільненням. В порушення вимог вищевказаних норм відповідач в наказі № 121-к від 13.08.2013 року про звільнення [PERSON] не зазначив у чому конкретно виявилось порушення, яке стало приводом до звільнення позивача, та коли мали місце таке порушення. Не надано та не ознайомлено позивача з документами, що стали підставою для його звільнення. Службове розслідування від 08.07.2013 року щодо неналежного виконання [PERSON] своїх посадових обов'язків - складання неналежних експертних висновків, яке було оформлено актом від 08.07.2013 року і було покладено в основу наказу про звільнення позивача, було проведено без залучення експертів, а в складі головного інженера підприємства, начальника лабораторії, юрисконсульта та голови профкомітету підприємства, що не може бути об'єктивним. Окрім того, відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання без поважних причин позивачем трудових обов'язків та не врахував положення ч.3 ст.149 КЗпП України, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. В судовому засіданні також встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 13.11.2013 року було визнано незаконним та скасовано наказ № 151 від 03.06.2013 року про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON], яке вступило в законну силу. Оскільки звільнення [PERSON] було проведене з порушенням діючого трудового законодавства України, то вищевказаний наказ № 121-к від 13.08.2013 року є незаконним і підлягає скасуванню. Також є незаконним і підлягає скасуванню рішення Профспілкової організації Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» від 05.08.2013 року про надання згоди на звільнення [PERSON] з роботи, оскільки при прийняті такого рішення профспілковий орган не врахував вищевикладені вимоги діючого законодавства та дійсних обставин справи. На підставі наведеного [PERSON] має бути поновлений на роботі на посаді експерта технічного з промислової безпеки лабораторії діагностики Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» з 13.08.2013 року та йому має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно довідки Територіальної державної інспекції з питань праці у Житомирській області за № 1146 від 17.04.2013 року [PERSON] встановлений Державним підприємством «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» оклад в розмірі 3441 грн. З урахуванням викладеного середньомісячна заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу становить 41 292 грн. (3441 грн. х 12 місяців (час вимушеного прогулу ) = 41 292 грн.). При визначенні середньомісячного заробітку премія судом не враховується, оскільки остання нараховується за результатами роботи працівника підприємства, а позивач не працював. Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України, відповідач має також відшкодувати позивачу 1000 грн. моральної шкоди, оскільки неправомірним звільненням позивачу були спричиненні моральні страждання, змусило останнього застосовувати зусилля до організації свого життя та своєї родини. При визначні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги, що від дій відповідача не настали тяжкі наслідки для позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави 656,52 грн. судового збору.

Outcome: partial