Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

[PERSON] 17 листопада 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], що діє в інтересах недієздатної [PERSON], приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Прокофєвої О.Ю. і Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про визнання правочинів: довіреностей та заяви недійсними, застосування реституційних наслідків, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що [PERSON] тривалий час хворіє психічним захворюванням і не розуміє значення своїх дій. Рішенням суду в квітні 2016 року її визнано недієздатною через її психічний стан і призначено опікуном її брата [PERSON]. Але до цього [PERSON] у нотаріуса посвідчила і видала довіреності, на підставі яких від її імені до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська підписано та подано позовну заяву про визнання заповіту недійсним та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] та здійснюється представництво інтересів [PERSON] в судах та інших органах та подано заяву [PERSON] про прийняття спадщини, до складу якої входить квартира [ADDRESS]. Позивач вважає вказане незаконним, довіреності і заяви [PERSON] оформлені з порушенням закону, оскільки [PERSON] є жінкою похилого віку, тяжко хворіє, в тому числі і психічно, не розуміє і не розуміла значення своїх дій та не могла ними належним чином керувати, а її опікун [PERSON], відповідач, веде себе не добросовісно і не на корись [PERSON]. Позивач стверджує, що ці довіреності і заява не відповідають внутрішній волі [PERSON], тому повинні бути визнані недійсними. На їх звернення до відповідачів про з'ясування обставин вказаного та укладання таких довіреностей і заяви, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, оскільки вона також претендує на вказане житло, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Просили визнання правочинів: довіреностей та заяви недійсними, застосувати реституційні наслідки, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що довіреності і заву [PERSON] посвідчила і видала правильно і законно, що оформлено це було в передбаченому законом порядку належним чином і посвідчено нотаріусом. Рішення суду набрало законної сили. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Прокофєва О.Ю. в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнала, пояснивши, що довіреності від імені [PERSON] було належним чином укладено і посвідчено нею як нотаріусом, реєстрація власності відбулася законно, дієздатність і правоздатність були перевірені, обмеження були відсутні. Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно сторін на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі та справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду просили розглянути справу за наявними матеріалами справи по закону і справу розгляду справи без участі їх представника. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що як вбачається з пояснень позивача і її представника та позовної заяви [PERSON], остання просить суд визнати недійсними: довіреності на підставі яких від імені [PERSON] до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська підписано та подано позовну заяву про визнання заповіту недійсним та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] та здійснюється представництво інтересів [PERSON] в судах та інших органах; заяву [PERSON] про прийняття спадщини, до складу якої входить квартира [ADDRESS]. Позивач посилалася на те, що [PERSON] тривалий час хворіє психічним захворюванням і не розуміє значення своїх дій. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року її визнано недієздатною через її психічний стан і призначено опікуном її брата [PERSON]. Але до цього [PERSON] у нотаріуса посвідчила і видала довіреності, на підставі яких від її імені до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська підписано та подано позовну заяву про визнання заповіту недійсним та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] та здійснюється представництво інтересів [PERSON] в судах та інших органах та подано заяву [PERSON] про прийняття спадщини, до складу якої входить квартира [ADDRESS]. Позивач вважає вказане незаконним, довіреності і заяви [PERSON] оформлені з порушенням закону, оскільки [PERSON] є жінкою похилого віку, тяжко хворіє, в тому числі і психічно, не розуміє і не розуміла значення своїх дій та не могла ними належним чином керувати, а її опікун [PERSON], відповідач, веде себе не добросовісно і не на корись [PERSON]. Позивач стверджує, що ці довіреності і заява не відповідають внутрішній волі [PERSON], тому повинні бути визнані недійсними. На їх звернення до відповідачів про з'ясування обставин вказаного та укладання таких довіреностей і заяви, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, оскільки вона також претендує на вказане житло, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 202 ЦК України передбачено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання і про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно під час укладання і посвідчення довіреностей необхідно дотримуватись загальних вимог необхідних для чинності правочину, визначених ст. 203 ЦК України. До таких вимог зокрема належать наступні: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Законом встановлено, що у разі ж, якщо фізична особа внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, така фізична особа може бути визнана судом недієздатною (ч. 1 ст. 39 ЦК України). Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішення суду про це (ч. 1 ст. 40 ЦК України). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року № 201/18206/15-ц, яке набуло чинності 05 травня 2016 року, [PERSON] була визнана недієздатною. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Довіреності (від 22 жовтня 2015 року, від 04 листопада 2015 року, від 16 грудня 2015 року, від 15 лютого 2016 року, від 03 березня 2016 року) та заява про прийняття спадщини (від 15 грудня 2015 року) були складені до 05 травня 2016 року - дати набрання чинності рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року № 201/18206/15-ц про визнання [PERSON] недієздатною, тобто є такими, що складені у відповідності до вимог діючого законодавства. Згідно ст. 202 ЦК України правочин цє дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Заяву [PERSON] від 15 грудня 2015 року про прийняття спадщини не можна вважати правочином в розумінні положень цивільного законодавства України; оспорювана позивачкою заява лише свідчить про волевиявлення заявниці в подальшому прийняти спадщину після померлого родича, і є незаперечним доказом намірів спадкоємця стати власником спадкового майна. Що стосується права позивача на звернення до суду, то за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті З ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. 45, 46 ЦПК України). В абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті З ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, зміст позовної заяви, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідачі на момент укладання в 2015 році оспорюваних правочинів порушили права позивачки - [PERSON]. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. 225 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12 дійшов до такого правового висновку: «відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені». Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються лише на припущеннях та зводяться до невизнання позивачкою права [PERSON] на прийняття спадщини за померлим братом, а тому у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України право [PERSON] на звернення до [PERSON], який з 05 травня 2016 року є опікуном та діє в інтересах недієздатної [PERSON], не підлягає судовому захисту. Оцінюючи дії відповідачів (нотаріусів) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Посвідчені нотаріусом спірні довіреності і заява законні, при їх посвідченні не були порушені вимоги закону, або що довіритель не бажав цього, не розумів значення своїх дій, або діяв під впливом омани немає, а отже немає і підстав для визнання вказаних правочинів недійсним. Відповідно до ст. 1 Закону України № 3425 від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат» - нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до ст. 26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Відповідно до ч. І ст. 30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. Суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред'явивши позов щодо предмета спору з метою захисту своїх особистих суб'єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК України). А згідно ст. 35 ЦПК України третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільно-процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні позивача або відповідача з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] в неї існує спір із [PERSON] щодо оскарження заповіту від 04 вересня 2015 року, складеного її братом на користь позивачки, для вирішення якого було подано позовну заяву від імені та в інтересах [PERSON] її представником [PERSON] на підставі довіреності від 04 листопада 2015 року, виданою відповідачем: нотаріусов Прокофєвою О.Ю. в порядку передоручення. Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій посвідчення договорів, угод, довіреностей, які є видом правочинів, згідно ст. 202 ЦК України (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову у їх вчиненні), нотаріуси в розумінні ст. 30, 34, 35 ЦПК України не є особами, прав і обов'язків, яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. Про це свідчить і правовий висновок в ухвалі Верховного Суду України від 05 грудня 2007 року у справі № 6-16344св07. У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Позивачка в позовній заяві не обґрунтовує недійсність правочинів неправомірними діями приватного нотаріуса та держаної нотаріальної контори. Враховуючи вищевикладене, позивачем до позову не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому, позовні вимоги є не обгрунтованими, не доведеними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. З ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначали момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Вважаючи себе потенційним (єдиним і беззаперечним) власником вищезазначеної квартири, позивач звернулася до суду з питанням про визнання правочинів недійсними. Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, виходячи і з наступного. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги [PERSON] нічим не підтверджені і не підлягають задоволенню, спростовуються матеріалами справи. Позивач не зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій відповідачів до або в момент вчинення спірних правочинів, з цього приводу не було винесено будь-якої постанови про порушення або відмову в порушенні кримінальної справи, а отже встановленим є факт того, що відповідачі жодних злочинів щодо позивача та його майна не вчиняли. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України (ЦК України) правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. У свою чергу, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим іктам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, до обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлючами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз'яснено у Пленумі Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст. 203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, яким має бути прямо передбачені випадки нечинності правочину. Згідно з п. 24 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», - для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Конкретних обставин та норм закону, що тягнуть за собою визнання спірних довіреностей і заяви недійсними позивачем не вказано, доказів на їх підтвердження - не надано. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин які мають істотне значення такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотні значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Відповідно до пункту 19 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторони правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнанню закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. До того ж, згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» № 3425-12 під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Згідно ч. 1 ст. 45 вищезазначеного Закону України, при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчинення нотаріальної дії. Зазначені вимоги названих норм нотаріусом були виконані в повному обсязі. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного су\-дочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під\-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім пере\-конанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому до\-слідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнят\-ті. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорювані правочини відповідають переліченим вимогам закону, вчинені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу, однак позивач та його представник підстави позову не уточнював і не змінював. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правомірну, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад договір купівлі-продажу квартири приховує договір застави в забезпечення повернення позики). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою і довести, який правочин приховує укладений правочин. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що спірні довіреності, заява є недійсними чи удаваними, та не довів який саме правочин приховали відповідачі, та з яких підстав, в чому полягає порушення законодавства і його особистих прав до чи після підписання довіреностей. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші (крім законних) домовленості і зобов'язання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації довіреностей, заяви, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON], що діє в інтересах недієздатної [PERSON], приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Прокофєвої О.Ю. і Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про визнання правочинів: довіреностей та заяви недійсними, застосування реституційних наслідків відмовити. Таким чином суд вважає, що позовна заява про визнання правочинів: довіреностей та заяви недійсними, застосування реституційних наслідків в такому вигляді не ґрунтується на вимогах закону і не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed