Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

[PERSON] 02.11.2017р.подав до Суворовського районного суду м. Одеси позовну заяву до [PERSON] , діючого від свого імені та від імені неповнолітньої [PERSON] , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власником вказаної квартири, а відповідач, який є сином позивача, не проживає разом зі своєю донькою за вказаною адресою з 2012р.. В добровільному порядку відповідач разом з дитиною не знімається з реєстраційного обліку, не платить за комунальні послуги, не здійснює ремонти, їх місцезнаходження позивачу не відоме, а тому, як вважає позивач, вони втратили право користування житловим приміщенням в кв. [ADDRESS] . Наявність реєстрації [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] в квартирі приводить до додаткових витрат по сплаті комунальних платежів та порушує права позивача щодо розпорядження та користування належним майном на свій розсуд. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача [PERSON] 13.02.2019р. надав клопотання про розгляд справи у його відсутності, в якому не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , який є також законним представником неповнолітньої [PERSON] , в судове засідання не з`явився, викликався належним чином. В силу вимог ч.7 ст.128 та ч.10 ст.130 ЦПК України та неповідомлення відповідачем адреси фактичного місцезнаходження, суд прийшов до висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності відповідачів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивача справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна №2000-0019 від 29.01.2000р., укладеного на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» між [PERSON] , з одного буку, і [PERSON] , з іншого боку, позивач [PERSON] купив квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та з 04.02.2000 р. зареєстрував її на праві приватної власності в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації. Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №в4434 від 02.02.2017р. на житловій площі в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] -основний квартиронаймач, [PERSON] -син, [PERSON] -онука, [PERSON] -син, [PERSON] -дружина (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В силу ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України. В силу частин 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою другою ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу положень ст..76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу на те, що позивачем та його представником не заявлялись клопотання про витребування доказів та не було зазначено про неможливість отримати їх самостійно. Таким чином, враховуючи відсутність належних, допустимих та достовірних доказів (письмових актів про не проживання, показань свідків) на підтвердження доводів позивача про не проживання відповідачів за адресою реєстрації, тобто не доведеність з боку позивача того факту, що відповідачі по справі як члени сім`ї власника понад один рік не проживають на спірній житловій площі без поважних на те причин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed