Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

[PERSON] 13 вересня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Базилєв С.П., про визнання договору довічного утримання недійсним. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково і заборонено проведення будь-яких реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року було витребувано: у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Базилєва С.П. копії матеріалів нотаріальної справи щодо оформлення договору довічного утримання від 18 березня 2006 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] ; у Другої дніпровської держнотконтори - копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради - матеріали інвентаризаційної справи квартири [ADDRESS] , а саме: копії правовстановлюючих документів та довідки кооперативу від 22 вересня 1992 року про сплату пайового внеску. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2020 року заяву [PERSON] про допит свідків було задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач у своєму уточненому позові та відповіді на відзив посилалася на те, що [PERSON] з 27 квітня 1952 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка померла [INFO] . Від даного шлюбу у них народилися [PERSON] - батько позивача, та відповідач [PERSON] . За час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям [PERSON] було придбано кооперативну квартиру [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ), про що 29 вересня 1992 року було видано довідку кооперативу про сплату пайового внеску, право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в МБТІ м. Дніпропетровська за [PERSON] [INFO] помер син [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] - батько позивача. [INFO] помер її дід, [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на квартиру [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в порядку спадкування за представленням. Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 02 липня 2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті діда, [PERSON] у зв`язку із відсутністю права власності на квартиру [ADDRESS] . Із зазначеної постанови позивачеві стало відомо, що 18 березня 2006 року [PERSON] уклав договір довічного утримання (догляду) на користь відповідача [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 963. Зазначила, що договір довічного утримання є недійсним, оскільки частка співвласників у спільному майні не визначалася перед його укладенням. Спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] [PERSON] помела [INFO] . Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину на належну їй частку квартири у праві спільної сумісної власності був її чоловік [PERSON] , який був зареєстрований та проживав з померлою дружиною на день її смерті. Таким чином, оскільки договір довічного утримання є недійсним в силу того, що при його укладенні не було визначено частки подружжя у праві спільної сумісної власності, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , він був власником квартири в цілому. Проте, оскільки право власності на нерухоме майно не було зареєстровано за померлим спадкодавцем у зв`язку з укладенням ним спірного договору довічного утримання, позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті діда, [PERSON] , померлого [INFO] , у позасудовому порядку. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його донька, відповідач [PERSON] , і позивач, як донька померлого сина [PERSON] , [PERSON] . Зауважила, що підставою позовних вимог є не його невиконання набувачем, а саме порушення вимог про визначення частки співвласників у спільному майні або визначення порядку користування майном. Таким чином, спірна квартира була придбана подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі та пайовий внесок було сплачено за спільні кошти подружжя. Згідно з вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами № 20/5 від 03 березня 2004 року, а саме п. 83 Інструкції встановлено, що якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути посвідчений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення порядку користування цим майном між співвласниками. Аналогічні приписи містить ст. 67 СК України. Питання про спадкування після смерті [PERSON] не виникало, оскільки [PERSON] пережив свою дружину, проживав з нею, був зареєстрований та був спадкоємцем першої черги, тобто, фактично прийняв спадщину. Просила суд визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 18 березня 2006 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 963; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті діда, [PERSON] , померлого [INFO] . У своїй заяві до суду представник позивача просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві та заперечення на відповідь на відзив, а її представник у ході судового розгляду посилалися на те, що 18 березня 2006 року між відповідачем [PERSON] і її дідом, [PERSON] , було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 963, на умовах якого [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ), яка належала [PERSON] , померлому [INFO] , на підставі реєстраційного посвідчення, виданого 13 жовтня 1992 року МБТІ м. Дніпропетровська. При укладенні спірного договору дружиною [PERSON] [PERSON] було надано згоду на його укладення, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстровану в реєстрі за № 961. [INFO] [PERSON] померла. [INFO] [PERSON] помер. Спірний договір довічного утримання сумлінно виконувався відповідачем. З 2006 року по 2012 рік вона проживала з дідом, доглядала його, у 2012 році з [PERSON] почала проживати відповідач [PERSON] , яка є його донькою та матір`ю відповідача [PERSON] . При укладенні спірного договору довічного утримання [PERSON] повністю усвідомлював природу правочину і значення своїх дій, за письмової нотаріально посвідченої згоди своєї дружини [PERSON] передавши у власність [PERSON] належну йому квартиру на умовах, визначених договором, які відповідали його волі. Крім цього, до суду з вимогами про розірвання договору довічного утримання має право звернутися лише відчужувач. Померлий [PERSON] за життя з позовом про розірвання договору не звертався. Таким чином, відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним, оскільки відчужувач не звертався з позовом до суду, а дані правовідносини не допускають правонаступництва. Заперечували проти твердження позивача, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] , оскільки остання членом кооперативу не була, пайові внески не сплачувала, а згідно з реєстраційним посвідченням, виданим 13 жовтня 1992 року МБТІ м. Дніпропетровська, квартира [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) є особистою приватною власністю [PERSON] , померлого [INFO] . Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. При посвідченні договору нотаріусом було отримано письмову згоду від дружини відчужувача - [PERSON] , після смерті якої ніхто прав на її частку квартири не заявляв, із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , до нотаріальної контори не звертався. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] з нею проживав і був зареєстрований її чоловік, [PERSON] , був єдиним спадкоємцем за законом і прийняв спадщину після її смерті. Оскільки, крім позивача і відповідача [PERSON] , є інші спадкоємці першої черги: сестра позивача [PERSON] , відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності саме на Ѕ частину квартири. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача у своїй заяві до суду просила справу розглядати у її відсутність, проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на уточнену позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив та судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син, [PERSON] , і донька, [PERSON] [PERSON] , померлий [INFO] , є її батьком, відповідач [PERSON] - її донька і онука померлого [PERSON] , якому на праві власності належала квартира [ADDRESS] на підставі реєстраційного посвідчення від 13 жовтня 1992 року. 18 березня 2006 року між відповідачем [PERSON] і [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 963. При укладення спірного договору, дружина [PERSON] , [PERSON] надала письмову згоду на його укладення, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстровану в реєстрі за № 961. [INFO] [PERSON] померла. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] із позовом про розірвання договору до суду не звертався. Син [PERSON] , [PERSON] помер у 1996 році. У березні 2020 року стало відомо, що [PERSON] , яка є донькою померлого [PERSON] , звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого діда, [PERSON] , померлого [INFO] . У своїй заяві позивач зазначила іншого спадкоємця - відповідача [PERSON] . Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 02 липня 2019 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Відповідач [PERSON] спірний договір сумлінно виконувала особисто, у період з 2006 року по 2012 рік проживала разом з [PERSON] , а згодом його виконання здійснювалося відповідачем [PERSON] , яка з 2012 року почала постійно проживати з батьком, при цьому [PERSON] сумлінно здійснювала матеріальне забезпечення щомісячно. Похованням [PERSON] і [PERSON] займалися виключно відповідачі. Право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач, оскільки позивач не є відчужувачем, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним у зв`язку із його неналежним виконанням. Спірна квартира належала [PERSON] та є особистою приватною власністю [PERSON] , який був членом кооперативу і виплатив пайовий внесок. Дружина [PERSON] , [PERSON] , не була членом кооперативу, участі у виплаті пайового внеску не брала. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для визначення майна спільною сумісною власністю подружжя. При посвідченні спірного договору довічного утримання від 18 березня 2006 року, приватним нотаріусом була отримана згода дружини відчужувача, як того вимагає чинне законодавство. З моменту укладення договору і до дня своєї смерті [PERSON] договір довічного утримання не оспорювала, з позовом про його оспорювання не зверталася. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] була членом кооперативу і приймала участь у виплаті пайового внеску. [PERSON] , померлий [INFO] , мав право на укладення договору довічного утримання, отримавши письмову згоду своєї дружини. Також зазначила, що позивач посилається на порядок вчинення нотаріальних дій від 22 лютого 2012 року, який на день укладення спірного договору довічного утримання не був чинним. Позовні вимоги про визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки, окрім [PERSON] і [PERSON] , є інший спадкоємець першої черги - рідна сестра позивача, тому відсутні правові підстави для визнання права власності на Ѕ частину квартири за позивачем. При вирішенні правовідносин, які виникли між сторонами, підлягає до застосування ст. 65 СК України, яка надає подружжю право на розпорядження спільним майном за взаємною згодою, а не ст. 67 СК України. Спорів між подружжям [PERSON] і [PERSON] відносно квартири [ADDRESS] не існувало, за їх спільною згодою і спільним рішенням було укладено договір довічного утримання від 18 березня 2006 року. [PERSON] і [PERSON] доглядали і лікували виключно відповідачі [PERSON] і [PERSON] . Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Базилєв С.П. у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності у зв`язку із зайнятістю, рішення просив ухвалити відповідно до норм чинного законодавства. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 27 квітня 1952 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 73). Від шлюбу у них народився син, [PERSON] (т. 1 а.с. 21), і донька [PERSON] (т. 1 а.с. 68). 21 липня 1984 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] (т. 1 а.с. 68). [PERSON] є батьком [PERSON] (т. 1 а.с. 71). [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 70 оберт). 19 серпня 2000 року [PERSON] зареєструвала шлюбу з [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] (т. 1 а.с. 71). Згідно з реєстраційним посвідченням від 13 жовтня 1992 року, виданим на підставі довідки ЖБК, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 83), право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (т. 1 а.с. 82). Відповідно до членської книжки ЖБК № 187 квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] із сім`єю [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька, і [PERSON] - син (т. 1 а.с. 128-130). 18 березня 2006 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований у реєстрі за № 963 (т. 1 а.с. 78-79). [PERSON] надала письмову заяву, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстровану в реєстрі за № 961, якою надала згоду своєму чоловікові, [PERSON] , на укладання договору довічного утримання з [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка придбана ними у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с. 80). [INFO] [PERSON] померла (т. 1 а.с. 154). [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 61). 26 лютого 2019 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] (т. 1 а.с. 60 оберт). 27 червня 2019 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] (т. 1 а.с. 71 оберт). Згідно з довідкою ЖБК № 187 від 02 квітня 2020 року, [PERSON] був членом ЖБК № 187 «Петровець» і ним було сплачено пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] . [PERSON] проживав і вів сумісне господарство зі своєю дружиною, [PERSON] , до її смерті, після продовжував проживати у даній квартирі до своєї смерті (т. 1 а.с. 201). Відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, наданих Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 24 липня 2019 року, [PERSON] , померла [INFO] , з 08 липня 1997 року і подень смерті ( [INFO] ) була зареєстрована за адресою: м. [ADDRESS] , з реєстраційного обліку не знята; склад зареєстрованих осіб на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) становить дві особи [PERSON] , з 08 липня 1997 року і по день смерті ( [INFO] ); [PERSON] , зареєстрована з 26 червня 2002 року і по теперішній час; склад зареєстрованих осіб на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) становить дві особи: [PERSON] , зареєстрована з 08 липня 1997 року і до дня смерті ( [INFO] ), з реєстраційного обліку не знята; [PERSON] , зареєстрована з 26 червня 2002 року і по теперішній час (т. 1 а.с. 76-76 оберт). Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, відомості у Спадковому реєстрі відсутні (т. 1 а.с. 153). Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 02 липня 2019 року [PERSON] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її діда, [PERSON] , померлого [INFO] (т. 1 а.с. 72). Підставою нотаріус вказав відсутність права власності на зазначене квартиру за спадкодавцем. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру за [PERSON] було зареєстровано у 1992 році, під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . На час виникнення права власності на спірну квартиру до правовідносин правового майна подружжя [PERSON] і [PERSON] слід застосувати закон, який був чинний на день виникнення правовідносин, а саме: Кодекс про шлюб та сім`ю України. Відповідно до приписів ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Частиною 1 статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] . Сам факт не звернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність подружжя. Таким чином, подружжю [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] , і частка кожного із подружжя в якій становила по Ѕ частині спірного об`єкта нерухомого майна. При цьому суд приходить до висновку, що у даному випадку укладенню спірного договору довічного утримання (догляду) від 18 березня 2006 року мало передувати виділення часток у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] , оскільки відчужувачем був один із подружжя, а саме [PERSON] , а не подружжя разом. В даному випадку має бути застосовано положення ч. 1 ст. 67 СК України, відповідно до присів якої дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном, а не положення ст. 65 СК України. Судом не приймаються до уваги твердження сторони відповідача, що квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю [PERSON] , померлого [INFO] , а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки належних доказів зазначеному відповідачами судові надано не було, а сам по собі факт того, що членом кооперативу був [PERSON] , не спростовує ту обставину, що спірну квартиру було надано на сім`ю з чотирьох осіб: чоловіка, дружину та двох дітей, а також те, що пайові внески сплачувалися за рахунок сумісних коштів подружжя [PERSON] . Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (колишня назва Дніпропетровська. Відповідно до матеріалів справи, на день відкриття спадщини з нею проживав і був зареєстрований її чоловік, [PERSON] , який і був титульним власником квартири. Із заявою про виділ частки померлої дружини і прийняття спадщини після її смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звертався. Оскільки він як спадкоємець першої черги проживав і був зареєстрованим із [PERSON] , померлою [INFO] , то фактично прийняв спадщину після її смерті. Відповідно до положень ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Статтею 747 ЦК України встановлено, що майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Таким чином, [PERSON] надала згоду на укладення своєму чоловікові, [PERSON] , договору довічного утримання з [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка була набута ними у зареєстрованому шлюбі, про що зазначено у нотаріально посвідченій заяві від 18 березня 2006 року, проте, вона не була стороною спірного договору довічного утримання від 18 березня 2006 року, договорів на користь інших осіб щодо відчуження своєї частки квартири нею укладено не було, як і не було у встановленому порядку виділено її частку зі спільної сумісної власності подружжя. Тобто, Ѕ частина спірної квартири, яка належала [PERSON] , померлій [INFO] , була успадкована [PERSON] , який фактично прийняв спадщину після смерті дружини, та оскільки набуття права на спірний об`єкт нерухомого майна відбулося вже після укладення договору довічного утримання (догляду) від 18 березня 2006 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , успадкована померлим Ѕ частина квартири після смерті [PERSON] не увійшла до обсягу майна, яке набуває сторона за договором довічного утримання, і має спадкуватися на загальних підставах спадкоємцями. Тобто, договір довічного утримання (догляду) від 18 березня 2006 року є недійсним в частині набуття права власності на квартиру в цілому, оскільки при укладенні договору відчужувач - [PERSON] не мав права розпоряджатися Ѕ частиною квартири, яка належала його дружині, [PERSON] , на праві спільної сумісної власності подружжя. Частино 1 статті 753 ЦК України встановлено, що набувач та відчужувач можуть домовитися про заміну речі, яка була передана за договором довічного утримання (догляду), на іншу річ. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 213 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст 203 цього Кодексу. Зокрема, ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. При цьому суд не погоджується із твердженнями позивача, що спірний договір довічного утримання має бути визнаним недійсним в цілому, оскільки власник розпорядився належною йому власністю на власний розсуд, тому відсутні правові підстави для визнання договору недійсним, у тому числі і на частину квартири, яка належала [PERSON] . За таких обставин, позовні вимоги про визнання договору довічного утримання (догляду) від 18 березня 2006 року підлягають частковому задоволенню і зазначений договір підлягає визнанню недійсним в частині Ѕ частини спірної квартири, яка на час його нотаріального посвідчення належала на праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , померлій [INFO] . З урахуванням зазначених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] належало Ѕ частина спірної квартири, тому договором довічного утримання мала охоплюватися лише та частина майна, на яке відчужувач мав право на момент укладення договору від 18 березня 2006 року. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті діда, [PERSON] , померлого [INFO] , то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). На підставі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 1 статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. При цьому, положеннями ч. 1 ст. 1266 ЦК України встановлено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Оскільки спадкоємець першої черги, син спадкодавця [PERSON] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , помер до відкриття спадщини, позивач, яка є його донькою, має право на спадкування частини спадщини, яка належала б за законом її батькові. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивачем і відповідачем [PERSON] протягом строку, встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України, було у встановленому порядку подано заяви про прийняття спадщини. Таким чином, оскільки до спадщини за законом увійшла Ѕ частина квартири [ADDRESS] , згідно з матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , спадкоємцями, які у встановлений законом шестимісячний строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, є [PERSON] і [PERSON] , то враховуючи приписи ч. 1 ст. 1267 ЦК України, їх частки є рівними, тобто, по ј частині вказаної квартири. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності підлягають задоволенню в частині визнання за позивачем права власності на ј частину квартири [ADDRESS] , у задоволенні інших позовним вимог в цій частині позивачеві слід відмовити. Суд не приймає до уваги доводи відповідачів, викладені у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив, зокрема, що право на частину спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , має сестра [PERSON] , оскільки зазначена особа не проживала і не була зареєстрована з померлим спадкодавцем, тобто фактично не прийняла спадщину, із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася, що підтверджується копією спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , позовні вимоги про визнання за нею права на спадщину нею заявлено не було. За таких обставин, суд позбавлений законних підстав вирішувати права особи, яка не зверталася із позовом до суду з метою їх захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до було сплачено судовий збір у загальному розмірі 5 918 гривень 92 коп. (т. 1 а.с. 1, 23, 137). Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1 767 гривень 88 коп. з кожної (768 гривень 40 коп. судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру + 384 гривні 20 коп. судовий збір за заяву про забезпечення позову + 2 383 гривні 16 коп. судовий збір за позовну вимогу майнового характеру (ринкова вартість квартири 953 265 гривень /4 - 238 316 гривень 25 коп.) = 3 535 гривень 76 коп. / 2 = 1 767 гривень 88 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial