Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за договором позики від 17 вересня 2010 року в сумі 43 433, 00 дол. США, яка складається з: суми боргу - 32 500,00 грн., процентів за користування позиченими коштами - 9 123,00 грн., трьох відсотків річних - 1810,00 дол. США; а також просив стягнути з відповідачів неустойку у вигляді штрафу за неналежне виконання зобов'язання з повернення позики за період з 23 червня 2011 року по 03 червня 2014 року в сумі 1 048 024, 50 грн. Ухвалою суду від 13 жовтня 2014 року провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] закрито у зв'язку зі смертю останньої. В обґрунтування позову зазначено, що 17 вересня 2010 року Відповідачі солідарно позичили у Позивача валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 36 500 (тридцять шість тисяч п'ятсот) доларів США. На підтвердження цього факту та на виконання вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України, Сторонами в той же день в письмовій формі укладено Договір позики, 17 вересня 2010 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований нею в реєстрі за № 2924. Виходячи зі змісту гіпотези норми ч. 2 ст. 1050 ЦК України, відповідачі домовились із позивачем про повернення позичених у нього коштів частинами (з розстроченням) у визначені пунктом 1 Договору порядку та строки: по 500 доларів США не пізніше 17 числа кожного місяця в період до 17 серпня 2013 року та здійснити остаточне повернення боргу в сумі 19 000 доларів США не пізніше 17 вересня 2013 року. В забезпечення виконання відповідачами їхніх зобов'язань з повернення позивачеві боргу за Договором позики від 17 вересня 2010 року, того ж дня [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали в іпотеку позивачеві належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS], про що між ними був укладений Іпотечний договір, 17 вересня 2010 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2926. Проте відповідачі грубо порушили взяті на себе за умовами Договору позики зобов'язання, і замість 11 000 дол. США, що мали бути повернуті ними позивачеві станом на 06 серпня 2012 року, повернули позивачу та його представникові - [PERSON] в лише 4 000 дол. США. Про те саме Сторони домовилися і в п. 2 Договору позики від 17 вересня 2010 року, відповідно до якого Позикодавець має право дострокового витребування всієї неповернутої суми цієї позики при простроченні Позичальниками будь-якого з поточних повернень більш ніж на п'ять днів. У зв'язку з порушенням відповідачами умов договору та взятих ними на себе відповідно до цих умов зобов'язань, [PERSON] було прийняте рішення про дострокове витребування у боржників всієї неповернутої частини позичених ними у коштів в сумі, еквівалентній 32 500 дол. США за курсом на дату сплати, процентів за користування позиченими у Позивача коштами в сумі, еквівалентній 4 840 дол. США, а також передбаченої умовами Договору неустойки у вигляді штрафу (пені) в сумі 689 000,00 грн. 06 серпня 2012 року позивачем на адресу відповідачів було направлено вимоги про дострокове повернення всієї суми боргу згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України у зв'язку з простроченням боржниками поточних повернень, а також про сплату процентів і штрафу (пені). Проте, після отримання відповідачами вказаних вимог заборгованість в повному обсязі сплачена не була, а відповідачі сплатили представнику позивача 1 000 дол. США, 01 листопада 2012 року - 1 000 дол. США та 31 грудня 2012 року - 1 000 дол. США в рахунок нарахованої їм неустойки за неналежне виконання їхніх зобов'язань з повернення позики і після цього остаточно припинили повертати свій борг. На підставі вимог ст.ст. 530, 533, 534, 536, 546, 549-551, 625, 1048, 1049 ЦК України позивач звернувся до суду із даним позовом. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики від 17 вересня 2010 року недійсним, укладеним під впливом обману та тяжкої обставини. В обґрунтування позову зазначено, що протягом 2009-2010р.р матері [PERSON] - [PERSON] було діагностовано рак і для лікування знадобилися гроші. Через посередника [PERSON] познайомилася з [PERSON], який на той час займався наданням фінансових послуг громадянам. Останній запропонував [PERSON] та [PERSON] позичити гроші у сумі 19 000,00 дол. США, проте не уточнив розмір відсотків, а лише вказав, що все буде прописано в договорі. [PERSON] була вимушена погодитися на умови [PERSON], оскільки розуміла, що іншого кредитора за короткий час вона знайти не зможе, а гроші на лікування матері були потрібні як найшвидше, погодилася на умови [PERSON] Останній повідомив [PERSON] про те, що сума позики буде складати 19 000,00 дол. США зі строком повернення не пізніше 17 вересня 2013т року, а 500 дол. США на місяць будуть складати проценти, на що [PERSON] погодилася. У нотаріуса [PERSON] наполіг, щоб [PERSON] та [PERSON] не читали договір позики, оскільки у нього мало часу. В зв'язку із тим, що [PERSON] в зв'язку із хворобою матері знаходилася у важкому психологічному стані, вона лише глянула на договір і побачила, що він складений дуже мілким шрифтом, і сума позики складає 36 000,00 грн. При цьому, нотаріус не роз'яснила сторонам умови договору та його суть, не зачитувала договір вголос. Після укладення договору, [PERSON] почала виплачувати [PERSON], усього на даний час виплативши 7500,00 грн. Фактично, на думку [PERSON]., [PERSON] використав вкрай тяжку обставину її сім'ї та змусив обманом у класти договір позики від 17 вересня 2010 року. Також, [PERSON] вважає, що [PERSON] прострочено прийняття належного виконання, оскільки після січня 2001 року останній пропав та перестав виходити на зв'язок, а пізніше з [PERSON] зв'язався брат позивача - [PERSON], якому в подальшому [PERSON] сплачувала відсотки за договором позики. Також, з посиланням на положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» [PERSON] вважає, що [PERSON] не мав права надавати фінансові послуги. Представник позивача - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов [PERSON] задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі в зв'язку із необґрунтованістю позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, зазначивши, що його довірителька та її померла мати отримали від позивача лише 19 000,00 дол. США, до того ж договір був укладений впливом обману та тяжкої обставини. Зустрічні позовні вимоги представник просив суд задовольнити в повному обсязі. Третя особа - [PERSON] будучи допитана за її згодою в якості свідка повідомила суду, що гроші їх сім'ї були потрібні для лікування [PERSON], яка хворіла на рак. В день укладення договору позики та іпотечного договору - 17 вересня 2010 року, вона, її мати [PERSON] та бабуся [PERSON] приїхали до нотаріальної контори, розташованої на вул. Плеханівській в м. Харкові, де близько трьох годин прочекали [PERSON] Коли позивач приїхав, то [PERSON] і [PERSON] пішли з ним до нотаріальної контори, а [PERSON] залишилася на вулиці з дитиною. До нотаріальної кантори вона зайшла лише щоб підписати іпотечний договір. Договори вголос не зачитувалися. [PERSON] передавав гроші в сумі 19 000,00 дол. США і одразу забрав 500 дол. США в якості відсотків. Умови повернення боргу їй та [PERSON] були зрозумілі, борг вони сплачували своєчасно, про що [PERSON] були складені розписки. Восени 2011 року [PERSON] перестав виходити на зв'язок, в зв'язку із чим [PERSON] не мала можливості виконувати зобов'язання за договором. Письмових претензій [PERSON] щодо неприйняття виконання зобов'язання вони не направляли. Пізніше їм зателефонував [PERSON] - брат позивача та повідомив, що кошти за договором вони тепер будуть сплачувати йому. В цілому [PERSON] повернуто 7 500,00 дол. США. Суд, заслухавши пояснення та покази учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що 17 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований нею в реєстрі за № 2924 (а.с. 13-14). Згідно п. 1 вказаного договору позикодавець, яким за договором є [PERSON], передав у власність позичальника, якими за договором є [PERSON] і [PERSON], а позичальник прийняв у рівних частинах валютні цінності в натурі на суму 36 500, 00 дол. США., які позичальник зобов'язувався повернути не пізніше 17 вересня 2013 року в порядку та в строки визначені даний пунктом договору, а саме: по 500 дол. США не пізніше 17 числа кожного місяця в період до 17 серпня 2013 року та здійснити остаточне повернення боргу в сумі 19 000,00 дол. США не пізніше 17 вересня 2013 року. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Станом на 06 серпня 2012 року за вказаним договором позики позикодавцю [PERSON] та його представнику - [PERSON], відповідачами було повернуто 4 000,00 дол. США,, що підтверджується також і відповідними розписками, тоді, як за договором позики на вказану дату борг повинен був бути повернутим на суму 11 000,00 дол. США. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таке право позикодавця закріплено і в п. 2 договору позики від 17 вересня 2010 року, відповідно до якого позикодавець має право дострокового витребування всієї неповернутої суми цієї позики при простроченні позичальниками будь-якого з поточних повернень більш ніж на п'ять днів. Прийнявши рішення про дострокове витребування у позичальників суми неповернутої частини позичених ними у позикодавця коштів в сумі, еквівалентній 32 500 дол. США за курсом на дату сплати, процентів за користування позиченими у позивача коштами в сумі, еквівалентній 4 840 дол. США, а також передбаченої умовами договору неустойки у вигляді штрафу (пені) в сумі 689 000, 00 грн., позивач, в особі свого представника [PERSON], 06 серпня 2012 року звернувся до відповідачів з письмовою вимогою про дострокове повернення всієї суми боргу, в зв'язку із простроченням боржником поточних повернень, а також про сплату процентів і штрафу. Дані вимоги були отримані відповідачами 15 серпня 2012 року, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення (а.с. 38). Після отримання відповідачами листів від представника позивача з вимогою дострокового погашення боргу, заборгованість у повному обсязі сплачена не була. Лише 29 вересня 2012 року відповідачі сплатили представникові позивача 1 000,00 дол. США, 01 листопада 2012 року - 1 000,00 дол. США, 31 грудня 2012 року - 1 000 дол. США, які позикодавцем були зараховані в рахунок нарахованої їм неустойки за неналежне виконання відповідачами зобов'язань з повернення позики. Суду не надано доказів повернення боргу і відповідно виконання відповідачами свого зобов'язання за договором позики після 31 грудня 2012 року. Таким чином позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] боргу за договором позики від 17 вересня 2010 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У позовній заяві представником позивача надано детальний розрахунок суми заборгованості, з яким суд погоджується з наступних підстав. Так, за договором позики від 17 вересня 2010 року відповідачі отримали від позивача 36 500,00 дол. США, з яких відповідно до наданих суду розписок було повернуто 4 000,00 дол. США, що відповідає сумі перших восьми, передбачених п. 1 договору позики часткових повернень. На час вирішення спору по суті неповернутою лишається частина боргу у сумі 32 500,00 дол. США, що станом на час ухвалення рішення, згідно офіційного курсу НБУ станом на 14.00 год. 02 грудня 2014 року, складає 490 945,00 грн. Окрім того, відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Стаття 1048 ЦК України зазначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України». У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Умови договору позики від 17 вересня 2010 року не містять домовленості сторін щодо іншого розміру процентів за користування позичальниками позиченими у позивача коштами. Сума належних до стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позиченими у нього коштами за час з моменту укладення 17 вересня 2010 року договору позики по день звернення 03 червня 2014 року в суд із вказаним позовом розрахована позивачем за періодами в залежності від залишку суми неповернутих коштів та рівні встановленої Національним банком України у відповідних періодах облікової ставки, що відповідає вимогам закону. Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду - 03 червня 2014 року, загальна сума належних до стягнення з відповідача процентів за користування позиченими у позивача коштами в період з 17 вересня 2010 року складає 9 123 дол. США., що станом на час ухвалення рішення, згідно офіційного курсу НБУ станом на 14.00 год. 02 грудня 2014 року, складає 137 812, 03 грн. Відповідно до вимог ст. ст. 530, 1046, 1049 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. У п. 1 договору позики від 17 вересня 2010 року сторонами визначений порядок і строки повернення позичальниками позичених у позивача коштів. У п. 4 договору позики зазначено, що позичальники погодилися з тим, що простроченням виконання ними їхніх зобов'язань за цим договором буде як недотримання строку остаточного повернення, так і прострочка будь-якого з поточних повернень, більш ніж на п'ять днів. Згідно матеріалів справи, станом на 17 червня 2011 року на виконання умов договору позики відповідачем повернуто позивачеві 4 000 дол. США, що відповідає першим восьми передбаченим умовами договору частковим поверненням. Доказів того, що дев'яте часткове повернення відповідачем позичених у позивача коштів було здійснено ним своєчасно, без прострочення більш ніж на п'ять днів, суду не надано. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, зважаючи на положення п. 4 договору позики, відповідач [PERSON] є такою, що прострочила виконання своїх зобов'язань з 23 червня 2011 року. В силу положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України, прострочення зі сплати відповідачем неповернутої частини позичених коштів в сумі 32 500, 00 дол. США розпочалося із закінченням тридцятиденного строку від моменту отримання [PERSON], та [PERSON] - тобто з 15 вересня 2012 року. Виходячи з викладеного, нарахування трьох процентів річних від простроченого поверненням Відповідачами боргу за період з 23 червня 2011 року по 15 вересня 2012 року здійснене позивачем на поточні повернення згідно п. 1 Договору позики від 17 вересня 2010 року, а в період прострочення з 15 вересня 2012 року по день звернення позивача в суд із цим позовом 03 червня 2014 року - на увесь залишок неповернутої суми позичених коштів і складає 1810,00 дол. США, що станом на час ухвалення рішення, згідно офіційного курсу НБУ станом на 14.00 год. 02 грудня 2014 року, складає 137 812, 03 грн. Окрім того, згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. З положень ст. 546 ЦК України слідує, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно ст. 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) визначена як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст. 550 ЦК України). Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У п. 7 договору позики від 17 вересня 2010 року сторони домовилися, що за прострочення виконання своїх зобов'язань відповідачі (в договорі - «Позичальник») повинні сплатити на користь позивача (в договорі - «Позикодавця») штраф (пеню) в розмірі 1 000, 00 грн. за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Оскільки судом встановлено, що порушення відповідачем [PERSON] виконання зобов'язань триває з 23 червня 2011 року і станом на момент звернення позивача до суду із позовом - 03 червня 2014 року, складає 1 076 днів, у зв'язку із чим розмір неустойки дорівнює - 1 076 000,00 грн. (1 076 днів х 1000,00 грн.). Однак, як вже було зазначено вище у даному рішенні, після отамання 15 серпня 2012 року [PERSON] вимоги представника позивача від 06 серпня 2012 року про дострокове повернення всієї суми боргу відповідачем було сплачено 3 500,00 дол. США, які представником позивача були зараховані в рахунок нарахованої неустойки у вигляді штрафу (пені) за неналежне виконання зобов'язань з повернення позики. При визначенні розміру пені, позивачем були враховані 1 000, 00 дол. США, отримані його представником 29 вересня 2012 року, а також 1 000, 00 дол. США та 1 500, 00 дол. США, отримані відповідно 01 листопада 2012 року та 31 грудня 2012 року, гривневий еквівалент суми яких згідно офіційного курсу Національного банку України складав на той час 27 975, 50 грн. Таким чином, загальний розмір належної до стягнення з відповідача на користь позивача передбаченої договором позики неустойки у вигляді штрафу (пені) розраховується як різниця між нарахованою відповідачам неустойкою у вигляді штрафу (пені) за період з 23 червня 2011 року по 03 червня 2014 року та гривневим еквівалентом сплачених 29 вересня 2012 року, 01 листопада 2012 року та 31 грудня 2012 року в рахунок цієї неустойки коштів і складає : 1 048 024, 50 грн. (1 076 000,00 грн. - 27 975, 50 грн.). При вирішенні зустрічних позовних вимог [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивачка. Посилання [PERSON] на те, що договір позики на суму 36 000, 00 дол. США від 17 вересня 2010 року, укладений нею та її померлою матір'ю під впливом обману, належними та достовірними доказами по справі не доведені, як того вимагають приписи ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України. Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій частині, ніж встановлено договором. До тверджень [PERSON] про те, що в дійсності за договором позики вона отримала лише 19 000,00 дол. США, а не 36 500,00, як зазначено в договорі, не підтверджені жодним доказом, окрім свідчень дочки відповідача [PERSON], проте письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Таким чином, для визнання правочину недійсним з підстав передбачених ст. 233 ЦК України необхідно встановити наявність в сукупності двох умов: 1) тяжкої обставини; 2) вкрай невигідних умов правочину. Наявність тяжкої обставини - це факт, який перед усім має доводитися, оскільки особа. яка оспорює правочин з цих підстав, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] стверджували, що договір позики від 17 вересня 2010 року було укладено [PERSON] і [PERSON] під впливом тяжкої обставини, а саме тяжкої хвороби - [PERSON] Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] в період часу з 01 березня 2010 року по 24 березня 2010 року знаходилася на лікуванні в КЗОЗ Міська клінічна лікарня № 2 з діагнозом: рак прямої кишки., який відповідно до довідки № 226 від 23 червня 2013 року став причиною смерті [PERSON].(а.с. 86). Відповідно до п. 13 договору позики від 17 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого нею в реєстрі за № 2924, сторони уклали вказаний договір, діючи свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, а саме: такий майновий або особистий стан сторін договору чи їх близьких (крайня нужденність, хвороба тощо), які примусили укласти договір на вкрай невигідних для нього умовах, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених вище, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених вище, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, у тому числі з вимогами щодо недійсності договору. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підписавши спірний договір сторони погодилися і з тим, що на час укладення договору були відсутні тяжкі обставини, що обумовили його укладення, та договір вчинений без впливу обману. Окрім того, суду не надано доказів того, що отримані відповідачами за договором позики від 17 вересня 2010 року від [PERSON] грошові кошти пішли на лікування [PERSON], як і не надано доказів неправомірної поведінки нотаріуса під час укладення спірного договору. У зустрічному позові [PERSON] з посиланням на положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» наполягала на тому, що [PERSON], являючись фізичною особою, не мав права надавати фінансові послуги громадянами України. Проте, з такими висновками відповідача суд не може погодитися, виходячи з того, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг і не поширюється на всіх інших як фізичних, так і юридичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046-1048 ЦК України. Таким чином, якщо Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, а [PERSON] не відноситься до таких суб'єктів, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, регулюється нормами ЦК України. Відповідач [PERSON] в зустрічному позові та представник відповідача в судовому засіданні стверджували, що позивачем було допущено прострочення боржника. Згідно ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Відповідно до положень ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником. Проте, в судовому засіданні, допитана в якості свідка [PERSON] - дочка відповідача, повідомила суд про те, що коли [PERSON] перестав виходити з відповідачкою на зв'язок, вони були позбавлені можливості своєчасно виконати зобов'язання. При цьому, жодних дій, направлених на запропонування позивачу прийняти належне виконання [PERSON] вчинено не було, оскільки на питання суду свідок повідомила, що на адресу позивача з боку позивача не були направлені відповідні письмові вимоги про прийняття зобов'язання. Таким чином, суду не доведено, що відповідач пропонувала позивачу прийняти належне виконання і отримала з цього приводу відмову від [PERSON] або його представника. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги належними та достовірними доказами по справі не доведені, як того вимагають приписи ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, в зв'язку із чим у задоволенні позову [PERSON]. відмовляє в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 88 ЦПК України, а саме: стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, судові витрати у сумі 3 654, 00 грн., сплачені представником позивача за подання до суду позову, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] в повному обсязі. На підставі ст.ст. 230, 233, 530, 533, 534, 536, 546, 549-551, 553, 625, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: approved