Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], Жовтневого районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області про захист права власності, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є співласниками квартири [ADDRESS]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.09.2011 року шлюб [PERSON] з відповідачем був розірваний. Фактично з 2010 року [PERSON] не проживає за вказаною адресою. 18.09.2014 року відповідно договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зарестрованому в реєстрі за № 1726, відповідач продав [PERSON] 49/300 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із чим право користування зазначеним будинком у відповідача припинилось. Відповідно до умов договору купівлі-продажу відповідач мав знятися з реєстрації за вказаною адресою до 21.09.2014 року, однак умови договору в цій частині не виконав. Таким чином, відповідач не є співвласником вказаного нерухомого майна та його реєстрація за адресою: [ADDRESS]. порушує права позивачів, які є співвласниками вказаного будинку, оскільки збільшує витрати позивачів на оплату комунальних послуг, перешкоджає можливості вільно розпорядитись цим нерухомим майном. У зв'язку з чим позивачі просять суд захистити їх право власності на зазначений будинок шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В судовому засіданні позивачі підтримали позов, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві та на докази, що містяться в матеріалах справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України неодноразово повідомлявся про час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулась до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. У зв'язку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ч. 5 ст. 74 , ст. 224 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява) , вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд зі згоди позивачів ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачів, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права , свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.03.2000 року, виданого Харківською квартирно-експлуатаційною частиною району , записано у реєстрову книгу за № 3237, право власності зареєстровано КП «Харківське міське БТІ» 31.03.2000 року та записано в реєстрову книгу за № В-10319, сторонам по справі належало на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], що складає 49/100 частин від житлового будинку в цілому( а.с. 9). Відповідно договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності , посвідченого 18.09.2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зарестрованому в реєстрі за № 1722, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визначили розмір часток у спільній сумісній власності на майно у рівних частках кожному по 49/300 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 18.09.2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зарестрованому в реєстрі за № 1726, позивачка отримала у власність від відповідача 49/300 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 11-12). У зв'язку із чим право користування зазначеним нерухомим майном, а саме квартирою [ADDRESS] у відповідача припинилось. Відповідно до п.5 договору купівлі-продажу від 18.09.2014 року відповідач мав знятися з реєстрації за вказаною адресою до 21.09.2014 року, однак умови договору в цій частині не виконав. З довідки АД підрозділу ГУДМС України в Харківській області вбачається, що відповідач зареєстрований в належній позивачам на праві власності квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідач не є членом родини позивача, у зв'язку із чим право [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] припинилось на підставі закону у зв'язку із зміною власника будинку. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право на користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У відповідності до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вибір вільного місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений позивачкою судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved