Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

[PERSON] 07 березня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що 11 липня 1998 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, вид цього шлюбу і спільного мешкання в них 28 липня 1999 року народилася їх спільна дитина син [PERSON]. Згодом їх довготривалі шлюбні відносини з відповідачем стали погіршуватися у звязку із різними поглядами на сімейне життя, взаємовідносини як між жінкою та чоловіком, різні життєві принципи та цінності. Являючись цивілізованими людьми, вони періодично з відповідачем намагалися знайти спільну мову та прикладали певних зусиль для зміцнення подружнього життя, але з часом становилося зрозумілим що ці зусилля були марними та вони з відповідачем, як жінка та чоловік, віддалилися один від одного. У певний момент позивачу стало відомо, що відповідач вагітна, але він не являвся біологічним батьком цієї зачатої дитини. Подати заяву про розірвання шлюбу із відповідачем не дозволяв йому той факт, що їх спільна з відповідачем дитина - [PERSON], була невиліковно хворий, що затверджує висновок молекуряно-генетичного обстеження, виданого Інститутом молекулярної біології і генетики НАН України від 23 лютого 2004 року. До того ж стан здоровя вказаної спільної із відповідачем дитини значно погіршився та невдовзі вона померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, виданого Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального правління юстиції у Дніпропетровській області 01 серпня 2016 року, актовий запис № 1615. З етичних міркувань та з метою не погіршувати емоційний стан відповідача ще більше, позивач також не став подавати заяву про розірвання шлюбу із відповідачем, при цьому вже біля року вони з відповідачем не проживають разом та не ведуть спільного господарства. 10 вересня 2016 року у їхньому спільному подружжі з відповідачем була народжена дитина - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження, видане Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1527, складений 20 вересня 2016 року. Заяву в органи державної реєстрації актів цивільного стану про державну реєстрацію дитини [PERSON] подала відповідач, зазначивши при цьому позивача у якості батька вказаної дитини. Але він не являється біологічним батьком вказаної дитини - [PERSON] [INFO], та державна реєстрація народження зазначеної особи була проведена без його згоди і присутності, він не надавав згоди а ні відповідачу, а ні будь-якій іншій особі, на зазначення його як батька вказаної дитини у будь-яких заявах або інших документах. В дійсності батьком дитини є інша особа. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Відповідач не заперечує проти позову. Просив виключити з актового запису № 1527 від 20 вересня 2016року виданого Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про народження дитини [PERSON], [INFO], запис про батька [PERSON], [INFO], як батька цієї дитини, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнала, погодившись з обставинами і доводами цього позову і додатків до нього. Саме вона реєструвала вказану дитину без згоди позивача, зроблено все згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавав. Просила винесення рішення за наявними матеріалами справи на розсуд суду і справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні зясовано, що дійсно 11 липня 1998 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, вид цього шлюбу і спільного мешкання в них 28 липня 1999 року народилася їх спільна дитина син [PERSON]. Згодом їх довготривалі шлюбні відносини з відповідачем стали погіршуватися у звязку із різними поглядами на сімейне життя, взаємовідносини як між жінкою та чоловіком, різні життєві принципи та цінності. У певний момент позивачу стало відомо, що відповідач вагітна, але він не являвся біологічним батьком цієї зачатої дитини. Подати заяву про розірвання шлюбу із відповідачем не дозволяв йому той факт, що їх спільна з відповідачем дитина - [PERSON], була невиліковно хворий, що затверджує висновок молекуряно - генетичного обстеження, виданого Інститутом молекулярної біології і генетики НАН України від 23 лютого 2004 року. До того ж стан здоровя вказаної спільної із відповідачем дитини значно погіршився та невдовзі вона померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, виданого Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального правління юстиції у Дніпропетровській області 01 серпня 2016 року, актовий запис № 1615. З етичних міркувань та з метою не погіршувати емоційний стан відповідача ще більше, позивач також не став подавати заяву про розірвання шлюбу із відповідачем, при цьому вже біля року вони з відповідачем не проживають разом та не ведуть спільного господарства. 10 вересня 2016 року у їхньому спільному подружжі з відповідачем була народжена дитина - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження, видане Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1527, складений 20 вересня 2016 року. Заяву в органи державної реєстрації актів цивільного стану про державну реєстрацію дитини [PERSON] подала відповідач, зазначивши при цьому позивача у якості батька вказаної дитини. Але він не являється біологічним батьком вказаної дитини - [PERSON] [INFO], та державна реєстрація народження зазначеної особи була проведена без його згоди і присутності, він не надавав згоди а ні відповідачу, а ні будь-якій іншій особі, на зазначення його як батька вказаної дитини у будь-яких заявах або інших документах. В дійсності батьком дитини є інша особа. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Фактично виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позов підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 128 Сімейного Кодексу України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Згідно ст. 136 Сімейного Кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, предявивши позов про виключення запису про нього як про батька з актового запису про народження дитини. Судом встановлено, що дійсно 11 липня 1998 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, вид цього шлюбу і спільного мешкання в них 28 липня 1999 року народилася їх спільна дитина син [PERSON]. Згодом їх довготривалі шлюбні відносини з відповідачем стали погіршуватися у звязку із різними поглядами на сімейне життя, взаємовідносини як між жінкою та чоловіком, різні життєві принципи та цінності. Позивачу стало відомо, що відповідач вагітна, але він не являвся біологічним батьком цієї зачатої дитини. Подати заяву про розірвання шлюбу із відповідачем не дозволяв йому той факт, що їх спільна з відповідачем дитина - [PERSON], була невиліковно хворий, що затверджує висновок молекуряно - генетичного обстеження, виданого Інститутом молекулярної біології і генетики НАН України від 23 лютого 2004 року. До того ж стан здоровя вказаної спільної із відповідачем дитини значно погіршився та невдовзі вона померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, виданого Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального правління юстиції у Дніпропетровській області 01 серпня 2016 року, актовий запис № 1615. З етичних міркувань та з метою не погіршувати емоційний стан відповідача ще більше, позивач також не став подавати заяву про розірвання шлюбу із відповідачем, при цьому вже біля року вони з відповідачем не проживають разом та не ведуть спільного господарства. 10 вересня 2016 року у їхньому спільному подружжі з відповідачем була народжена дитина - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження, видане Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1527, складений 20 вересня 2016 року. Заяву в органи державної реєстрації актів цивільного стану про державну реєстрацію дитини [PERSON] подала відповідач, зазначивши при цьому позивача у якості батька вказаної дитини. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів неповнолітньої дитини на той час позивачка вирішила питання про батьківські права сторін, про що видано було офіційні документи (актовий запис про народження, свідоцтво про народження та інш.). Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред'явивши позов про виключення запису про нього, як батька дитини, з актового запису про народження дитини, частина друга цієї статті передбачає, що вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. Відповідно до п. 11 постанови № 3 Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК (2947-14), - шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. При цьому відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство. Але позивач не являється біологічним батьком вказаної дитини - [PERSON] [INFO], та державна реєстрація народження зазначеної особи була проведена без його згоди і присутності, він не надавав згоди а ні відповідачу, а ні будь-якій іншій особі, на зазначення його як батька вказаної дитини у будь-яких заявах або інших документах. В дійсності батьком дитини є інша особа. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Відповідно до п. п. 2.13.1 п. 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження. Згідно ч. 2 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01 липня 2010 року державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органами державної реєстрації актів цивільного стану є відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної соби та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. У разі смерті батьків або в разі якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження дитини, державна реєстрація проводиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина чи в якому вона перебуває. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Відповідно до ч. 3 ст. 136 СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 12З цього Кодексу. Відповідно до ч. 6 ст. 136 СК України до вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Згідно п. 10 постанови № 3 Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам розясняється, що в судовому порядку батьківство може бути оспорено яку випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір ю дитини (статті 126, 127 СК). У п. 11 вказаної постанови № 3 Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року зазначається, що судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК) шляхом предявлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей: актового запису про народження дитини. При цьому відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство. Особа, яка в момент реєстрації її батьком дитини знала, що не є таким, а також особа, котра дала згоду на штучне запліднення своєї оружини, не мають права оспорювати батьківство. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка як батька позовна давність становить один рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до ч. З ст. 138 СК України, до вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини. Оскільки реєстрація народження дитини була здійснена 20 вересня 2016 року, то строк позовної давності пропущено не було. Відповідно до висновку експерта № 227 від 23 травня 2017 року громадянин [PERSON] не може бути біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO], народженої [PERSON], [INFO], тобто батьківство позивача по відношенню до вказаної дитини виключається. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до і в період шлюбу, виховання та утримання неповнолітньої дитини, спірного питання, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження позову, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у звязку із чим доходить висновку про відсутність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Права сторін в судовому процесі відповідно до закону рівні і суд не має права надавати переваги будь-якій з сторін, визначивши її слабшою чи сильнішою, правішою чи інш.. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього по оформленню запису про батьківство позивача в свідоцтві про народження дитини, предмета спору, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням, зустрічні позовні вимоги не заявлено, позов відповідачем (а отже і всі викладені в ньому обставини) визнано в повному обсязі. При таких обставинах суд вважає доведеними ті обставини, що відповідач не є батьком народженої позивачем дитини, а тому можливо позовну заяву задовольнити та виключити з актового запису № 1527 від 20 вересня 2016 року виданого Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про народження дитини [PERSON], [INFO], запис про батька [PERSON], [INFO], як батька цієї дитини. Таким чином, позовні вимоги знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved