Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

[PERSON] 19.08.2016 року звернулась до Київського районного суду міста [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь: борг за договором позики від 02.09.2015р. у розмірі 13785,00 гривень; проценти за користування грошовими коштами згідно договору позики від 02.09.2015р. у розмірі 2093,94 грн.; інфляційні витрати у розмірі 896,00 гривень; три проценти річних у розмірі 287,00 гривень; пеню у розмірі 4231,12 гривень та судові витрати в сумі 551 гривня 21 копійка. Позивач в позові в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02 вересня 2015 року між нею - [PERSON] та [PERSON] було укладено у письмовій формі договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 20700 гривень 00 копійок, договір позики є сплатним, за користування сумою позики відповідач зобов'язаний сплатити позивачу проценти від суми позики у розмірі 20 % річних. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на договорі позики, а також розпискою від 02 вересня 2015 року, яка була написана та підписана відповідачем у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідно п. 2 договору позики кінцевий строк повернення позики, а також процентів встановлений 19 вересня 2015 року. 03 вересня 2015 року відповідач повернув позивачу 3815,00 гривень, а 29 вересня 2015 року відповідач повернув позивачу 3100,00 гривень, що підтверджується відповідними відмітками позивача та відповідача у розписці. Решта суми позики у розмірі 13785,00 гривень, а також проценти за користування грошовими коштами у розмірі 20% річних від суми позики відповідачем не були повернуті. Як стверджує позивач починаючи з вересня 2015 року він в усній формі вимагала від відповідача повернення боргу, однак до теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав. Позивач зазначила, що оскільки відповідач суму позики не повернув, це дає підстави нарахувати проценти за користування сумою позики до дня написання позову - 02 червня 2016 року, тобто протягом 9 місяців, з 02.09.2015 року 02.06.2016 року, що складає 2093,94 грн. Інфляційні втрати позивача за період з 20.09.2015 року по квітень 2016 року через невиконання відповідачем своїх зобовязань склали 896,00 грн. Також позивач зазначила, що має право на одночасне стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048 ЦК України, і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Три проценти річних за період з 20.09.2015 року по 02.06.2016 року складають 287 грн. Пунктом 7 договору позики передбачено, що у випадку якщо відповідач не поверне грошові кошти у строк, передбачений договором, він зобов'язаний сплатити на вимогу позивача суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Пеня за несвоєчасне повернення позики за період з 20.09.2015 року по 02.06.2016 року складає 4231,12 грн. Оскільки звернення позивача до відповідача про повернення їй суми боргу виявились безрезультатними, а також відповідачем не сплачено процентів за користування коштами, позивач вимушена звернутись до суду за захистом порушеного права. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги та підтвердив, що дійсно між ним та позивачем 02.09.2015 року був укладений договір позики, за умовами якого він отримав грошові кошти, однак у звязку з матеріальним становищем немає можливості повернути отримані кошти. Вислухавши пояснення представника позивача та сторін по справі, вивчивши, дослідивши та проаналізувавши усі наявні документи в матеріалах справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані\~Цивільним Кодексом України. Як встановлено у судовому засіданні, 02 вересня 2015 року між [PERSON] (надалі позикодавець) та [PERSON] (надалі позичальник) був укладений договір, за умовами якого позикодавець передає, а позичальник приймає у власність 20700 гривень. Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно вписаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 20 % річних. У разі часткового повернення позики проценти нараховуються на неповернуту суму позики. Позику, а також проценти позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 19 вересня дві тисячі п'ятнадцятого року. У разі часткового повернення позики позикодавець на вимогу позичальника робить відмітку на розписці або видає розписку в одержанні грошей. Після повернення всієї суми позики позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Повернення позики має бути здійснено за адресою: м. Одеса, вул. Курська, буд.57. Позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов'язується прийняти позичену суму до настання строку, зазначеного в п. 2 цього договору. В разі, коли позичальник не поверне позику у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку. Документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобов'язання буде вважатися розписка позичальника, котра знаходиться у позиодавця. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, крім сплати процентів за весь час користування позиковими коштами відповідно до п.п. 1.2 договору, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Згідно з наданою розпискою від 02.09.2015 року, вбачається, що [PERSON] склав розписку в якій зазначив, що дійсно отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 20700 гривень згідно договору від 02.09.2015 року, яку зобовязався повернути в строк до 19.09.2015 року. У вказаній розписці також зазначено, що [PERSON] повернув [PERSON] 03.09.2015 року грошові кошти в сумі 3815 гривень 00 копійок, 29.09.2015 року 3100 гривень, 29.09.2015 року 3100 гривень. Вищевказані обставини були визнані сторонами по справі в судовому засіданні, у звязку з чим у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, додатковому доказування не підлягають. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України\~зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявність у позивача оригіналів договору та розписки свідчать про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі. Суд приймає вказані документи в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового зобовязання. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями\~глави 71 ЦК України. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~\~родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої\~статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій\~статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша\~статті 207 ЦК України). Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобовязань відповідача позивачем була надана боргова розписка. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, \~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.\~525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею\~526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ч. 1 ст. 530 ЦК України,\~якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1\~ст. 610 ЦК України,\~порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.\~ст. 58-59 ЦПК України\~докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2\~ст. 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що дійсно [PERSON] отримав від [PERSON] за договором позики від 02.09.2015 року грошові кошти в сумі 20700 гривень, строком до 19.09.2015 року, які в обумовлений термін повністю не повернув, а саме не повернув в сумі 13786 гривень 00 копійок, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів за договором позики від 02 вересня 2015 року в сумі 13786 гривень є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача суми процентів за користування грошовими коштами згідно договору позики від 02 вересня 2015 року за період з 02 вересня 2015 року по 02 червня 2016 року в сумі 2093 гривні 94 копійки, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 536 ЦК України, \~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вже зазначалось, згідно з п.1.2 договору позики від 02.09.2015 року сторонами було узгоджено, що [PERSON] передає [PERSON] грошові кошти, зі сплатою процентів у розмірі 20% річних, що було визнано сторонами по справі. Судом перевірена правильність нарахування позивачем суми процентів за користування грошовими коштами згідно договору позики від 02 вересня 2015 року за період з 02 вересня 2015 року по 02 червня 2016 року, та з урахуванням вищевикладеного суд вважає, що вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню, та позивачу присуджуються грошові кошти проценти за користування грошовими коштами згідно договору позики від 02 вересня 2015 року за період з 02 вересня 2015 року по 02 червня 2016 року в сумі 2093 гривні 94 копійки. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача: інфляційних витрат у розмірі 896,00 гривень; трьох процентів річних у розмірі 287,00 гривень; пені у розмірі 4231,12 гривень, суд зазначає наступне. За приписами ч.1 та ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому суд виходить з того, що нарахування двох різновидів процентів (за користування грошовими коштами у розмірі, та за прострочені виконання грошових зобовязань) здійснюється кумулятивно шляхом складання процентів за користування сумою позики та процентів від простроченої суми. Проценти від суми простроченої позики нараховуються від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики. Саме така правова позиція щодо нарахування відсотків викладена Верховним судом України в ухвалах від 02.09.2009р. від 10.02.2010р. та інших. За\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.\~ст. 58-59 ЦПК України\~докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що сторонами по справі в договорі від 02.09.2015 року було обумовлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, крім сплати процентів за весь час користування позиковими коштами відповідно до п.п. 1.2 договору, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Тобто сторонами по справі встановлено проценти (пеню) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за прострочені зобовязання за договором позики, у звязку з чим, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних у відповідності до вимог ст.625 ЦК України є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Судом була перевірена правильність нарахування позивачем інфляційних витрат за прострочені грошові зобовязання за договором позики від 02 вересня 2015 року за період з 20 вересня 2015 року по 30 квітня 2016 року в сумі 896 гривень 00 копійок, суми пені за прострочені грошові зобовязання за договором позики від 02 вересня 2015 року за період з 20 вересня 2015 року по 02 червня 2016 року в сумі 4231 гривня 12 копійок, та з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 551 гривня 21 копійка. Зазначаємо, що відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 8.07.2011 р., за подання фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру стягується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, яка складає 1378 грн. (1378,00х0,4=551,20). Враховуючи вищевикладене, у відповідності до\~ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial