Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

[PERSON] 21.06.2016 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та її виселення. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами. 27.02.2015 року між позивач за договором купівлі-продажу придбала у відповідача житловий будинок, розташований за адресою Донецька область, м. Красний Лиман (теперішні назва м. Лиман), пров. Ворошилова (теперішні назва - пров. Ринковий), буд.1. [PERSON] як попередній власник житла була зареєстрована у цьому будинку і під час укладення угоди зобовязувалась знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. [PERSON] з часу укладення договору купівлі-продажу в будинку за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, пров. Ворошилова, буд.1, фактично не проживає, але залишається зареєстрованою, хоча виїхала за межі м. Красний Лиман, місце проживання її на сьогодні позивачеві невідоме. Вказані обставини, на думку позивача, порушують її право на володіння, користування і розпорядження придбаним житловим будинком, перешкоджають оформити житлову субсидію на користування послугами електро- та газопостачання. З огляду на це, [PERSON] звернулась до суду із позовом, просить визнати попередню власницю житлового будинку, [PERSON]. такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та виселити її. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, навела доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи судом шляхом розміщення оголошення відповідного змісту в газеті «Урядовий курєр» , № 124(5744) від 06.07.2016 року (а.с. 22,23), проте для участі в судовому засіданні не прибула, про наявність поважних для цього причин суд не повідомила, заперечень проти вимог позивачів не висунула. З огляду на це та з урахуванням висловленої в судовому засіданні згоди позивача [PERSON] на заочний розгляд справи, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. Позивач [PERSON], 19.04.1951 р. н., є громадянкою України, внесена до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, зареєстрована за адресою [INFO](а.с.13-14), з жовтня 2014 року взята на облік як особа, тимчасово переміщена з окупованої території України/районів проведення АТО, за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Леніна, буд.188( довідка від 16.10.2014 року № 1442/39, а.с.5-6). 27.02.2015 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, пров. Ворошилова, буд.1, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON] 27.02.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 795 (а.с.3-4). За вказаним договором продавець [PERSON] зобовязалась передати у власність покупця [PERSON] нерухоме майно, а покупець зобовязалась прийняти майно та сплатити за нього обумовлену суму грошових коштів. Право власності на вказаний житловий будинок на підставі правочину від 27.02.2015 року було зареєстроване за [PERSON], що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2015 року № 34285310 (а.с.11-12). Незважаючи на здійснення купівлі-продажу будинку в лютому 2015 року і перехід права власності на нерухоме майно до позивача [PERSON], відповідач [PERSON] на теперішній час залишається зареєстрованою за адресою [INFO], хоча виїхала за межі м. Красний Лиман, місце проживання її на сьогодні позивачеві невідоме. Ці обставини підтверджуються оглянутими в судовому засіданні записами у домовій книзі домоволодіння № 1 по пров. Ворошилова в м. Красний Лиман (а.с.9-10), актом, складеним представниками місцевого самоврядування Лиманської міської ради від 16.05.2016 року (а.с.15). Крім того, обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], що тривалий час мешкають по пров. Ворошилова в м. Красний Лиман, знають особисто і відповідача, і позивача як колишню і теперішню власницю будинку. Позивач з лютого 2015 року і дотепер здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані та сплати комунальних платежів, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст. 41 [PERSON] України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950)). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «[PERSON] проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 27.02.2015 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, пров. Ворошилова, буд.1, на підставі договору купівлі-продажу, що є чинним і сторонами не оспорюється, перейшло від [PERSON] до [PERSON]. Відповідач не є членом сім'ї позивача, протягом тривалого часу користувалася вказаним житловим приміщенням, але вже більше року відсутня за адресою своєї реєстрації, з матеріалів справи не вбачається наявної домовленості між нею та позивачем про збереження за нею права користування житлом. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З лютого 2015 року [PERSON] не є власником зазначеного обєкта нерухомого майна, а отже, припинились її правомочності щодо володіння, користування, розпорядження житловим будинком. Таким чином, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. Водночас в судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила, що відповідач [PERSON] відразу ж після укладення договору купівлі-продажу будинку виїхала за невідомою позивачеві адресою, звільнила вказане житло від своїх речей, на теперішній час у вказаному будинку не проживає, належного їй майна в будинку немає. Як вбачається зі змісту ч.4 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», листа Міністерства юстиції України від 28.03.2005року № 25-32/642 «Стосовно виконання рішень про виселення боржника», виселення полягає у звільненні приміщення від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Таким чином, в судовому засіданні зясована відсутність правових підстав для виселення відповідача [PERSON] з житлового будинку, розташованого за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, пров. Ворошилова, буд.1,оскільки ні сама відповідач, ні члени родини відповідача, ні майно відповідача в житловому приміщенні на теперішній час не знаходяться, що підтверджує сама позивач. Відтак, суд відмовляє у задоволенні вимог [PERSON] в частині виселення відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч.2 ст. 88 ЦПК України). Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання, на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» її звільнено від сплати судового збору. Законом визначена ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви не майнового характеру 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Позивачем було заявлено дві вимоги немайнового характеру стосовно визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та щодо виселення відповідача. Судом частково задоволено позов в частині вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, виходячи з критеріїв пропорційності, в даному випадку сума судового збору, який підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави, становить 0,4 х 1378 грн. = 551,20 грн. Крім того, суд стягує з [PERSON] на користь держави витрати, повязані з публікацією в засобах масової інформації оголошення про виклик відповідача, з урахуванням критеріїв пропорційності, в розмірі 210,00 грн..

Outcome: partial