Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

[PERSON] 23.06.2017р. звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: визнати його таким, що має право на обовязкову частку у спадщині після смерті батька [PERSON], померлого 18.01.2016р.; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.06.2017р. на житловий будинок № 70 по вулиці Фланговій у місті Дніпро, яке посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 803, в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частину зазначеного будинку; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на обовязкову частку у спадщині після смерті його батька на 1/6 частину спірного домоволодіння. Позовна заява мотивована тим, що після смерті батька позивача відкрилась спадщина, зокрема, на домоволодіння № 70, розташоване в м. Дніпро, вул. Флангова. За своє життя спадкодавець розпорядився своїм майном шляхом складання заповіту на свою дружину та брата позивача. [PERSON] є одночасно громадянином [PERSON] федерації та Королівства Нідарландів. Враховуючи, що позивач отримує страхові виплати у звязку з втратою працездатності від страхової компанії, яка зареєстрована в Королівстві Нідарландів, на думку позивача він відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадщині. Відповідач надав суду відзив на уточнену позовну заяву, в якому посилаючись на безпідставність заявлених вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову. Позивач у судове засідання не зявився, проте його представник позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені у відзиві на уточнену позовну заяву, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Друга ДДНК явку свого представника у судове засідання не забезпечила, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином. Приватний нотаріус ДМНО [PERSON] у судове засідання не зявилась, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином. [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, матеріали справи містять від нього заяву, у якій він просить справу розглядати за його відсутності, заявлені вимоги підтримує та підтверджує факт непрацездатності брата. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Матеріалами справи встановлено, що домоволодіння № 70 по вул. Флангова в м. Дніпро належало на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.11.1990р., виданого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 1-6216 (а.с.9). 18.01.2016р. помер [PERSON] (а.с.7)., Після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене домоволодіння. За життя [PERSON]С склав заповіт, посвідчений 25 січня 2013 року державним нотаріусом Першої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], в якому належну йому частину квартири № 81 , розташованої в буд. № 9 по вул.. Рогальова в м .[PERSON] заповідав [PERSON], , а все інше належне йому рухоме та нерухоме майно , де б воно не було і з чого б воно не складалось, заповів [PERSON]. [PERSON] , [INFO] є рідним сином [PERSON], згідно копії свідоцтва про народження дитини, актовий запис № 219, виданий 17 липня 1962 року відділом ЗАГС Радянського райвідділу м. Москви. [PERSON], який діє як представник на підставі довіреності від імені [PERSON] звернувся до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті його батька [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м.\~Дніпропетровськ, вул. Флангова, 70, що належав померлому [PERSON], у звязку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (а.с.6). 28.05.2016р. [PERSON] померла. Спадкоємцем за заповітом після її смерті є [PERSON], який прийняв спадщину у вигляді спірного домоволодіння, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке посвідчено 08.06.2017 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON]А (а.с.112). Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] час відкриття спадщини був непрацездатним, що на його думку підтверджується укладеним зі страховою компанією «Реал» (Голландія) страховим полісом від 08.01.2014р., відповідно до якого позивач отримував та продовжує отримувати допомогу по непрацездатності (пенсію у звязку з інвалідністю) у розмірі 75 %. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ст.. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом , а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статті 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 ст.1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з роз»ясненнями , наданими у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов»язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна , не охопленого заповітом.У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов»язкову частку, що визначений ст.. 1241 ЦК України, є вичерпним, і розширеного тлумачення не потребує. Судом встановлено, що [PERSON] 01.12.2016р. звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON] дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на обовязкову частку. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.01.2017р., залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.05.2017р., у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Вищевказаними рішеннями судів, зокрема, встановлено відсутність у позивача достатніх доказів, які б підтверджували те, що на момент відкриття спадщини він дійсно був непрацездатним та мав право встановлене ч.1 ст.1241 ЦК України на обовязкову частку у спадщині, оскільки відповідно до діючого законодавства України висновок страхової компанії зареєстрованої в м. Зутермер не є доказом втрати позивачем на момент відкриття спадщини своєї працездатності. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтями 70, 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Звертаючись з даним позовом до суду позивач посилається на відповіді отримані з Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» від 13.02.17р. № 09-б, КЗ «Обласний клінічний заклад Медико-соціальної експертизи» ДОР» від 23.01.2018р. № 5/69 та з ДУ «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України» від 05.07.2017р. № 21-Б, які не були предметом розгляду у попередній справі та з яких вбачається, що «медико-соціальна експертиза проводиться медико-соціальними експертними комісіями повнолітнім громадянам України, а відтак враховуючи, що [PERSON] не є громадянином України йому відмовлено у її проведенні та зазначено, що з урахуванням вказаних у звіті страхової компанії «Реалл» обставин з великою часткою вірогідності можливо зробити висновок, що як би [PERSON] проходив огляд на медико-експертній комісії в Україні, йому імовірно було б встановлено групу інвалідності. Однак, відповідно до ст.. 2 Закону України « Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» , непрацездатні громадяни- особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами,у тому числі діти інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв»язку з втратою годувальника відповідно до цього закону. Відповідно до вимог ст.. 2 Закону України « Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життедіяяльності, внаслідок чого держава зобов»язана створити умовить для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Відповідно до статті 3 вищевказаного закону, інвалідність , як міра втрати здоров»я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров»я. В Україні процедура проведення медико- соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття визначається Положенням про медико-соціальну експертизу , затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, відповідно до якого органом, який здійснює медико-соціальну експертизу, є медико-соціальні експертні комісії(МСЕК). Не громадяни України медико-соціальними експертними комісіями не оглядаються . [PERSON] не є громадянином України , а тому він не міг бути оглянутим медико-соціальною експертною комісією в Україні. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч.ч.6, 7 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а також ненадання суду достатніх доказів встановлення саме в Україні спеціальними медичним закладами обмежень працездатності та непрацездатності позивача на момент відкриття спадщини, суд доходить висновку про достатність правових підстав для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Суд не бере до уваги посилання відповідача на неправомірність набуття позивачем громадянства Королівства Нідарландів, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки питання правомірності набуття такого громадянства не є предметом розгляду даної справи. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: dismissed