Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачка є власником квартири №29, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Познанська, буд. 2. У належній їй кватирі зареєстровані її син [PERSON], 14.05.1991р.н., та донька [PERSON], 02.12.1984р.н., яка на теперішній час вже знята з реєстрації за вказаною адресою. Її син, [PERSON] з літа 2014 року не мешкає у квартирі, місце його проживання чи перебування їй не відомо, стосунків жодних вони не підтримуємо. Оскільки відповідачь зареєстрований у квартирі, то на позивачку, як на власниці квартири, лежить відповідальність по сплаті житлового-комунальних послуг, які на даний час коштують дуже дорого. Ніякої домовленості про мешкання чи користування спірним жилим приміщенням між ними не існує. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини, що зазначені у ньому, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Належним чином повідомлений відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову не подавав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі статтею 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд не має відомостей про причину неявки відповідачки [PERSON], повідомленого належним чином, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири №29, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Познанська, буд. 2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.03.2010р. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку №176 від 17.01.2017р., виданої КП «Жилкомсервіс» дільниця №33, у квартирі №29, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Познанська, буд. 2, зареєстровані: [PERSON], її син [PERSON], 14.05.1991р.н., та донька [PERSON], 02.12.1984р.н. Згідно акту, складеного мешканцями будинку №2 по вул. Познанській у м. Харкові [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] у квартирі №29, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Познанська, буд. 2, не мешкає з літа 2014 року та жодних його речей у квартирі немає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт непроживання відповідача за вказаною адресою з літа 2014 року. За положеннями ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою ст. 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383, 405 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року розглянув справу № 6-92 цс 15, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2011 року у справі про усунення перешкод у користуванні власністю вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України). Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, добровільно залишив квартиру, де фактично мешкає на даний час невідомо, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним. За таких обставин, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved