Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

[PERSON] виклад позиції позивача та заперечень відповідача 1. Виклад позиції позивача [PERSON] 15.03.2018 року [PERSON]М звернувся до Шаргородського районного суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначив, що 04.08.2008 року померла [PERSON], котра на день смерті проживала і була зареєстрована в [INFO]. З [PERSON] він перебував у добрих стосунках, декілька років допомагав останній по господарству. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається, в тому числі, із земельної ділянки та земельної частки (паю), що розташовані на території [PERSON] сільської ради. Він є спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом від 10.02.2003 року. При зверненні до нотаріуса з метою оформлення спадщини після смерті [PERSON] йому відмовлено у оформленні у звязку із пропуском строків звернення з заявою про прийняття спадщини. Причиною пропуску строку звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини стало те, що він не знав про наявність заповіту та вважав, що спадщину після смерті останньої прийняла її дочка [PERSON] Про існування заповіту [PERSON] на своє імя він дізнався тільки в жовтні 2017 року, після чого звернувся у [PERSON] сільську раду з приводу видачі йому дублікату заповіту. Працівниками [PERSON] сільської ради про існування заповіту на його імя він повідомлений не був. Зазначену причину пропуску строку для прийняття спадщини вважає поважною. \~ \~ \~ \~Просить визначити йому додатковий строк для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті 04.08.2008 року [PERSON], в два місяці. Крім того, позивач [PERSON] 19.04.2018 року подав до суду заяву по суті відповідь на відзив, у якій зазначив, що відзив відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області є необґрунтованим і надуманим. Так, він, як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON], що сталася 04.08.2008 року, не звернувся вчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини через поважну причину, повязану з обєктивними, непереборними та істотними труднощами, оскільки із спадкодавцем він не проживав, про вчинення заповіту на своє імя спадкодавцем та посадовою особою органу місцевого самоврядування не повідомлявся, а про наявність заповіту дізнався від [PERSON], котра тричі приходила до нього із повідомленням про необхідність піти в [PERSON] сільську раду і відмовитися від спадкування за заповітом, тобто через понад 9 років після смерті спадкодавця. Відразу після цього 31.10.2017 року він звернувся у [PERSON] сільську раду із заявою про видачу йому дублікату заповіту на його імя. На даний час заповіт не змінений та не скасований і він є єдиним спадкоємцем майна померлої [PERSON] за заповітом. Так як посадові особи органу місцевого самоврядування не вчиняли жодних дій щодо розшуку його та повідомлення про існування заповіту [PERSON] на його імя відповідно до ст.63 ЗУ «Про нотаріат», то він пропустив шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини з поважної причини. Крім того, вважає необґрунтованим ствердження представника [PERSON] сільської ради про те, що був ще один спадкоємець після смерті [PERSON] донька останньої [PERSON]О, яка померла 31.07.2009 року, оскільки нотаріально завірена копія відповідної спадкової справи, відкритої за заявою [PERSON], до суду не надана. В судовому засіданні у вступному слові та в заключному слові позивач [PERSON] та його представники адвокат [PERSON] (а.с.130-132) та [PERSON] (а.с.133) підтримали позов, зсилаючись на ті самі доводи. Просили визначити позивачеві додатковий строк для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті 04.08.2008 року [PERSON], в два місяці. Також, позивач [PERSON] пояснив, що він та члени його сімї перебували у добрих стосунках з сімєю спадкодавця. Він, його дружина та батьки допомагали [PERSON] по господарству, обробляли город, сіяли та збирали сіно, також приносили куплені за власні кошти продукти: крупи, олію, хліб, молоко. Так, йому відомо від батьків, що [PERSON] була його далекою родичкою, але між ним та [PERSON] не було ніяких домовленостей щодо утримання останньої. Про смерть [PERSON] він дізнався зі слів своїх батьків, які були присутні на похороні, проте він не був на похороні. Також, йому відомо, що у [PERSON] була дочка [PERSON] Після смерті [PERSON] він не цікавився майном останньої. Також, йому не було відомо ні про який документ, в тому числі заповіт, який би складався [PERSON] на його імя. Про заповіт він дізнався лише у жовтні 2017 року від колишньої листоноші с. Хоменки [PERSON] В той час, як він знаходився на роботі, [PERSON] двічі приходила до нього додому, повідомляла рідним, щоб він прийшов у сільську раду і підписав там якісь документи. Коли листоноша прийшла втретє, вийшов його син, якого остання запитала, чому батько не йде до сільської ради, після чого син йому зателефонував і він по телефону поговорив із [PERSON] та дізнався від останньої, що існує заповіт на його імя і що [PERSON]Г просить відмовитися від заповіту. Ні працівники [PERSON] сільської ради, ні будь-які інші особи, в тому числі сама [PERSON] не повідомляли його про наявність заповіту. 31.10.2017 року він звернуся до секретаря Хоменківської сільської ради [PERSON] з метою зясувати, у звязку із чим його викликали у сільську раду, на що остання повідомила, що ніяких викликів йому не направляла. На своє запитання про те, чи є якісь документи у сільські раді на його імя, про які він не був повідомлений працівниками сільської ради та не обізнаний, секретар сільської ради повідомила, що наявний заповіт [PERSON] Того ж дня він написав заяву у [PERSON] сільську раду та отримав дублікат заповіту від секретаря сільської ради. Чи є спадкоємці на обовязкову частку у спадщині [PERSON] йому не відомо. Крім того, позивач зазначив, що два місяці після отримання ним дублікату заповіту, [PERSON] сільський голова [PERSON] не підписувала йому довідку про те, що [PERSON] проживала у с. Хоменки, яка була видана тільки на початку 2018 року, після чого він одразу звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадщини, але отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через пропуск строків для прийняття спадщини. Представник позивача адвокат [PERSON] суду пояснила, що 04.08.2008 року померла [PERSON], з якою сімя позивача перебувала у добрих відносинах, зокрема надавала останній продукти та іншу допомогу. Про наявність заповіту на імя позивача останній дізнався лише у кінці 2017 року, після чого звернувся до нотаріуса, де йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск строку прийняття спадщини. Спадкову справу після смерті [PERSON] відкрито за заявою позивача [PERSON], який є єдиним спадкоємцем після смерті останньої, інших спадкоємців немає, оскільки спадкова справа не відкрита за заявою інших осіб. Відомо, що у спадкодавця була дочка інвалід дитинства [PERSON] Вважає, що якби були інші спадкоємці, нотаріус не відкрив би спадкової справи за зверненням [PERSON], який пропустив строк звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Вказаний заповіт спадкодавцем не змінювався та не відмінювався, не скасовувався у судовому порядку, а тому є дійсним та відповідає дійсній волі спадкодавця. Так як заповіт є дійсним, то позивач бажає оформити спадщину після смерті [PERSON], але перешкодою цьому є пропуск ним строків для прийняття спадщини. Строк для прийняття спадщини [PERSON] пропустив з поважної причини, а саме через необізнаність про наявність заповіту, оскільки посадова особа [PERSON] сільської ради, відповідальна за вчинення нотаріальних дій, в порушення вимог ст.63 ЗУ «Про нотаріат», не здійснила повідомлення позивача про наявність заповіту, не викликала спадкоємця шляхом публічного оголошення в пресі. Просить суд застосувати правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі №6-496цс17 від 06.09.2017 року, відповідно до якої необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у випадку, якщо спадкоємець не був належним чином повідомлений нотаріусом про наявність заповіту і не був розшуканий у встановленому законом порядку. Жоден свідок, запрошений відповідачем, не повідомив суду про обставини обізнаності позивача із тим, що на його імя наявний заповіт [PERSON], оскільки свідки повідомили суду, що не були свідками ні посвідчення заповіту, ні передачі [PERSON] заповіту [PERSON] чи повідомлення йому іншим чином у шестимісячний строк після смерті [PERSON] про наявність заповіту. Представник позивача [PERSON] пояснила, що позивач довідався про наявність заповіту на його імя від імені [PERSON] від секретаря Хоменківської сільської ради [PERSON], яка на запитання позивача повідомила, що такий заповіт наявний. Вперше [PERSON] дізнався, що є заповіт, у жовтні 2017 року від [PERSON], яка кілька разів приходила та запрошувала позивача піти у сільську раду і відмовитися від заповіту, мотивуючи тим, що вона перед смертю доглядала [PERSON] та [PERSON] і саме вона бажає оформити спадщину після смерті [PERSON] Дізнавшись від [PERSON] про наявність заповіту та переконавшись у тому, що заповіт дійсно існує із слів секретаря сільської ради, позивач написав заяву про отримання дублікату заповіту, щоб ознайомитись із його змістом. Отримавши дублікат заповіту, позивач мав намір оформити спадщину, проте, нотаріусом було відмовлено у оформленні через пропуск строку для прийняття спадщини. Цей строк позивач пропустив з поважних причин, так як не був повідомлений жодним чином жодною особою, в тому числі і посадовою особою сільської ради, яка посвідчувала заповіт, що він є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. 2.\~Виклад заперечень відповідача Представник відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області сільський голова [PERSON] 11.04.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с.15-16). У поданій 11.04.2018 року заяві по суті (а.с.15-16) відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про невизнання позову [PERSON] та просить відмовити у позові з наступних підстав. Як відомо сільській раді, 10.02.2003 року батько позивача [PERSON] [PERSON] привіз до сільської ради [PERSON], де остання повідомила секретаря Німак О.В. про намір зробити заповіт на імя [PERSON], які пообіцяли доглядати за нею та її дочкою інвалідом дитинства [PERSON] При цьому догляд за ними мала здійснювати сімя [PERSON], тоді як заповіт [PERSON] зробила на позивача. Після посвідчення та отримання примірника заповіту [PERSON] забрав батько позивача. В подальшому, як сільській раді стало відомо, сімя позивача певний час допомагала сімї [PERSON], проте згодом батьки позивача приїхали до спадкодавця та повернули заповіт, зсилаючись на те, що не в змозі більше допомагати [PERSON], так як вони похилого віку та самі потребують допомоги від сина. При цьому матір позивача [PERSON] пропонувала сусідам [PERSON] взяти на себе обовязки щодо допомоги останній, про що дізналася листоноша [PERSON] та погодилася доглядати за [PERSON] та її дочкою [PERSON] При цьому, [PERSON] проживала з [PERSON] та її дочкою, здійснювала догляд за останніми, а після смерті здійснила їх поховання, на що отримувала кошти на поховання та продовжує доглядати за їх могилами. Вважає, що позивач [PERSON] знав про заповіт та смерть [PERSON] і її дочки, як і про те, що спадщину [PERSON] прийняла дочка останньої, котра проживала із спадкодавцем на час смерті та була особою з інвалідністю. Крім того, відповідачем [PERSON] сільською радою 25.04.2018 року подано до суду заперечення на відповідь на відзив [PERSON] у яких зазначено, що позовні вимоги [PERSON] сільська рада не визнає. Відповідно до вимог ст.ст.1241, 1261, 1268 ЦК України та з врахуванням відповідної довідки МСЕК, [PERSON] мала право щонайменше на обовязкову частку в спадщині матері [PERSON], незалежно від того чи заведена спадкова справа після смерті спадкодавця, а позивачу було достеменно відомо про заповіт та смерть спадкодавця [PERSON], на похоронах якої останній був присутній разом з своєю сімєю. У судовому засіданні у вступному слові та заключному слові представники відповідача [PERSON] сільський голова [PERSON] та [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.84), не визнали позовних вимог [PERSON], просили відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи щодо позову, [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] був обізнаний про існування заповіту. На її думку логічним було складання [PERSON] заповіту на члена сімї [PERSON], які доглядали сімю [PERSON], допомагали. Вважає, що той, на імя кого особа складає заповіт, повинен обходити заповідача, який залишає своє майно спадкоємцеві. Їй відомо зі слів працівників сільської ради, що [PERSON] примірник заповіту відразу віддала батькові позивача [PERSON] Батько позивача не міг не повідомити сина, з яким проживає у одному будинку, про наявність заповіту. Тому вважає, що [PERSON] був обізнаний про наявність заповіту і строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивач пропустив без поважних причин. Також вважає, що батьки позивача порядно поступили, коли повернули заповіт [PERSON], так як не могли більше обходити сімю останньої через похилий вік. До смерті [PERSON] та доньку останньої [PERSON] доглядала [PERSON], проживала з ними, надавала допомогу, але, на її думку, саме через необізнаність із законодавством [PERSON] не склала заповіт на імя [PERSON], так як вважала, що повернення батьками позивача заповіту свідчить про його скасування. Вважає, що з точки зору людської моральності, позивачеві потрібно відмовитися від спадщини [PERSON], яку до самої смерті доглядав не він, а [PERSON] Також [PERSON] зазначила, що із морально-етичних міркувань є несправедливим, якщо позивач успадкує майно [PERSON], оскільки на день смерті останньої з нею проживала донька [PERSON], яка прийняла спадщину, хоча не оформила. Спадщина після смерті [PERSON], на її думку, повинна перейти до територіальної громади. Крім того, [PERSON] пояснила, що ствердження позивача про те, що він два місяці не міг отримати довідку про місце проживання спадкодавця, не відповідає дійсності. Працівники сільської ради перевірили погосподарські книги і видали вказану довідку, проте [PERSON] вимагав, щоб у довідці не було зазначено про те, що у [PERSON] була дочка, з якою остання разом проживала на момент смерті, що відповідало дійсним обставинам. До того ж, [PERSON] пояснила, що всі свідки, які були викликані для допиту в судовому засіданні, залякані [PERSON], оскільки в судовому засіданні вони повідомили про інші обставини щодо обізнаності позивача із наявністю заповіту, ніж розповідали в селі Хоменки жителям села. Представник [PERSON] сільської ради [PERSON] просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що позивач, його дружина та батьки приблизно 15 років здійснювали догляд за [PERSON], у звязку із чим остання склала заповіт на імя позивача. Фактично, було укладено усний договір довічного утримання. Саме через недбалість секретаря Хоменківської сільської ради, яка не розяснила [PERSON] різниці між заповітом і договором довічного утримання та посвідчила заповіт, обмежено право іншої особи на оформлення спадщини. Позивач, на його думку, свідомо пропустив строк для прийняття спадщини, так як знав та міг знати про наявність заповіту. Про вказану обставину свідчить той факт, що доки батьки позивача не повернули заповіт [PERSON], то [PERSON] разом із дружиною та батьками допомагали [PERSON], а після повернення заповіту заповідачеві, перестав ходити до [PERSON] та надавати будь-яку допомогу. Батьки позивача не бажають давати показання в суді в якості свідків, проте саме їм було відомо про існування заповіту, який останні повернули [PERSON] Батько позивача підвозив спадкодавця [PERSON] у сільську раду, де вона склала заповіт на вимогу родини [PERSON] саме на позивача, після чого примірник заповіту віддала батькові позивача, який не міг не повідомити свого сина про наявність заповіту. Також вважає, що саме батьки позивача, про виклик яких в якості свідків заявляли клопотання представники відповідача, могли під присягою повідомити суду про обставини обізнаності позивача із тим, що наявний заповіт на його імя від імені [PERSON], але вказані особи відмовилися надавати показання суду, зсилаючись на вимоги ст.63 Конституції України і ця відмова прийнята судом, що є обмеженням прав відповідача. Крім того, на його думку, суд обмежив права відповідача, не давши змоги поставити свідкам запитання про те, чи впливав позивач та члени його сімї на надання ними показань. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача 1. 16.04.2018 року від представника позивача [PERSON] [PERSON] (а.с.50) надійшла до суду заява про допит її в якості свідка у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] сільської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.62). 19.04.2018 року позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив (а.с.69). 08.05.2018 року [PERSON] подано клопотання про залучення свідка та заяву про видачу справи для ознайомлення (а.с.86-87). 24.05.2018 року від позивача [PERSON] та його представника [PERSON] надійшли заяви про відкладення розгляду справи (а.с.107, 109). 13.06.2018 року представником позивача [PERSON] [PERSON] подано до суду заяву про видачу для ознайомлення справи (а.с.123). 27.06.2018 року надійшло клопотання від позивача про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с.142). 2. Відповідачем [PERSON] сільською радою Шаргородського району Вінницької області 11.04.2018 року подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.15-16). 13.04.2018 року представником відповідача [PERSON] сільським головою [PERSON] подано до суду заяву про поновлення строку для подання додаткових доказів, клопотання про витребування документів (доказів), а також клопотання про допит у якості свідка та про виклик та допит свідків (а.с.39, 44, 46). 13.04.2018 року представником відповідача [PERSON] сільської ради сільським головою [PERSON] подано клопотання про розгляд справи в підготовчому судовому засіданні у відсутності представника відповідача (а.с.48). 25.04.2018 року [PERSON] сільською радою подано до суду заперечення на відповідь на відзив [PERSON] (а.с.73-74). 04.05.2018 року від представника [PERSON] сільської ради [PERSON] надійшло до суду клопотання, у якому останній просить відкласти розгляд справи (а.с.83-84). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Ухвалою суду від 16.03.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та відкрито провадження у справі (а.с.11-12). \~ 2. 12.04.2018 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача та задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] сільського голови [PERSON] і відкладено розгляд підготовчого засідання, а також надано строк відповідачеві [PERSON] сільській раді подати до суду письмову заяву про поновлення строку для подання додаткових доказів (а.с.32-33). 3. 16.04.2018 року проведено підготовче судове засідання, закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с.56-58). 4. Ухвалою суду від 16.07.2018 року задоволено клопотання позивача [PERSON] та встановлено останньому додатковий строк для подання до суду доказів та приєднано до матеріалів цивільної справи докази (а.с.155-156). \~ \~ \~ \~5. Ухвалою суду від 16.07.2018 року частково задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та застосовано привід до свідків [PERSON], [PERSON] (а.с.162-163). 6. В судовому засіданні 28.08.2018 року без виходу до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.ч.4, 5 ст.259 ЦПК України, судом постановлено ухвали про приєднання до матеріалів справи доказів, наданих представником відповідача [PERSON] та про прийняття відмови свідків [PERSON] та [PERSON] від давання показань на підставі ст.63 Конституції України та ст.71 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, а також докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що виникають із спадкування, щодо порядку відкриття спадщини, прийняття спадщини та продовження строків для прийняття спадщини. Судом встановлено, що 04.08.2008 року померла [PERSON], яка по день смерті проживала та була зареєстрована в [INFO] на вул. Миру, буд.54. Вказані обставини підтверджуються повторним свідоцтвом про смерть серії І-АМ №391956 та довідкою, виданою виконкомом [PERSON] сільської ради 04.01.2018 року за №18 (а.с.5, 9). У звязку із смертю [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є позивач [PERSON], що підтверджується дублікатом заповіту, який має силу оригіналу і виданий секретарем виконкому [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] 31.10.2017 року та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій сільської ради за №87 (а.с.6). Із дублікату заповіту вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті 10.02.2003 року зробила заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла [PERSON]. Цей заповіт було посвідчено 10.02.2003 року секретарем виконкому [PERSON] сільської ради [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №18. Як вбачається із копій рішень [PERSON] сільської ради від 18.04.2002 року секретарем Хоменківської сільської ради Шаргородського району обрано [PERSON], на яку також покладено обовязки секретаря виконавчого комітету сільської ради (а.с.173-174). Відповідно до рішення виконкому [PERSON] сільської ради від 26.09.2002 року за №33 «Про затвердження відповідальної особи за здійснення нотаріальних дій по [PERSON] сільській раді», відповідальною особою за здійснення нотаріальних дій по [PERSON] сільській раді визначено секретаря сільської ради [PERSON], а на період відпустки останньої обовязки секретаря покладено на сільського голову [PERSON] (а.с.175). Таким чином, судом встановлено, що заповіт, складений [PERSON], 10.02.2003 року посвідчено уповноваженою на те особою органу місцевого самоврядування. Відповідно до рішення [PERSON] сільської ради від 06.11.2015 року «Про обрання секретаря Хоменківської сільської ради 7 скликання та покладення на нього обовязків секретаря виконавчого комітету», обрано секретарем Хоменківської сільської ради [PERSON], на яку покладено обовязки секретаря виконкому сільської ради (а.с.176). 16.12.2015 року виконкомом [PERSON] сільської ради за №52 «Про призначення відповідальної особи за вчинення нотаріальних дій у виконавчому комітеті [PERSON] сільської ради 7 скликання» призначено відповідальною особою за вчинення нотаріальних дій у виконавчому комітеті [PERSON] сільської ради 7 скликання секретаря Хоменківської сільської ради [PERSON] (а.с.177). Таким чином, судом встановлено, що дублікат заповіту, складеного [PERSON], видано 31.10.2017 року позивачеві [PERSON] уповноваженою на те особою органу місцевого самоврядування. Як повідомила суду під час її допиту в якості свідка секретар Хоменківської сільської ради [PERSON], заповіт [PERSON] на день смерті спадкодавця не змінено та не скасовано. Крім того, заповіт не скасований та не визнаний недійсним у судовому порядку, отже, відповідає дійсній волі заповідача. Позивач [PERSON] не проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, що стверджував у судовому засіданні позивач, не заперечували представники відповідача, а також вказаний факт підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради за №18 від 04.01.2018 року (а.с.9). Так, із вказаної довідки вбачається, що згідно із записами в погосподарській книзі №10 за 2006-2010 роки по особовому рахунку №730 на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем [PERSON] в с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області по вул. Миру, буд.54 проживала донька останньої [PERSON] (а.с.9). Спадкодавець [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження №ЯВ 774032 (а.с.67) була матірю [PERSON], котра була особою з ІІ групою інвалідності внаслідок встановленого діагнозу: олігофренія в стадії дебільності на межі імбецильності (а.с.68). [PERSON] померла 31.07.2009 року, що вбачається із довідки [PERSON] сільської ради за №18 від 04.01.2018 року та копії свідоцтва про смерть серії І-АМ №145876 (а.с.9, 21 на звороті). У період з 04 серпня до 04 жовтня 2008 року [PERSON] до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини після померлої [PERSON] та про відкриття спадкової справи і оформлення спадщини не зверталася особисто, а також не зверталися її опікуни чи уповноважені нею особи, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.02.2018 року, оскільки підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріус зазначає пропуск [PERSON] строків для прийняття спадщини, а не наявність спадкової справи, відкритої за заявою іншої особи, яка б оформила спадщину, що залишилася після смерті [PERSON], а також витягом із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), відповідно до якого станом на 16.04.2018 року спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] відсутні (а.с.70). Так як спадкоємець за заповітом [PERSON] не проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, то, в силу вимог ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України, повинен був протягом шести місяців з часу відкриття спадщини подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. [PERSON] не подав вчасно нотаріусу або уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини, у звязку із чим 15.02.2018 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку із пропуском строків прийняття спадщини, що підтверджується відповідною постановою (а.с.8). Як зазначив у позовній заяві та стверджував у судовому засіданні позивач [PERSON] строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини ним пропущено з поважної причини. Поважною причиною пропуску строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини [PERSON] зазначає свою необізнаність про наявність заповіту на його імя, складеного [PERSON], оскільки орган місцевого самоврядування [PERSON] сільська рада, посадова особа якої посвідчувала заповіт, не повідомила його ніяким чином після смерті [PERSON] і відкриття спадщини про наявність заповіту, що стало непереборною обєктивною обставиною, яка перешкодила позивачеві у своєчасному зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Виходячи з розяснень, що місяться в абз.6 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд вважає, що посилання позивача [PERSON] на те, що причиною пропуску строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] стало неповідомлення його протягом шести місяців відповідальною за це посадовою особою органу місцевого самоврядування [PERSON] сільської ради, не здійснення його розшуку, як спадкоємця, є переконливими, оскільки підтверджуються належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи на підтвердження своїх вимог або заперечень до заяв по суті позову, відзиву на позов, відповіді на відзив. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… [PERSON] за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак,\~суд,\~проаналізувавши та\~оцінивши кожний\~аргумент,\~наведений учасниками\~справи у\~заявах по\~суті та\~в судовому\~засіданні,\~а також\~представлені сторонами\~докази,\~констатує той\~факт,\~що позивачем\~надано належні,\~достовірні,\~достатні та\~допустимі докази\~на підтвердження\~того,\~що ним\~пропущено строки\~для прийняття\~спадщини з\~поважних причин,\~зокрема,\~через необізнаність\~про наявність\~заповіту [PERSON]\~на його\~імя,\~оскільки він\~ не проживав зі спадкодавцем за заповітом, а посадова особа [PERSON] сільської ради, уповноважена на вчинення нотаріальних дій не вчиняла дій щодо розшуку та повідомлення його як спадкоємця за заповітом, у звязку із чим про існування заповіту позивачеві стало відомо лише після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини, зокрема, 31.10.2017 року. Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, що діяла на момент відкриття спадщини, державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобовязаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Згідно з пунктами 2, 3, 26, 52 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, затвердженої наказом від 25.08.1994 року за №22/5, зареєстрованої в МЮ України 26.10.1994 року за №256/466, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій (п.2); у відповідності із статтею 7 Закону «Про нотаріат» посадові особи виконавчих комітетів, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (п.3); посадові особи виконавчих комітетів, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти і довіреності, щодо яких законодавством встановлено обовязкову нотаріальну форму (п.26); посадова особа виконавчого комітету, яка одержала від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобовязана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких їй відоме. Посадова особа виконавчого комітету може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі (п.52). Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] сільський голова [PERSON], ні нею, ні [PERSON], відповідальною посадовою особою за вчинення нотаріальних дій на території [PERSON] сільської ради, дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини не вчинялися, виклик позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця [PERSON] та з метою не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини позивачем, який не проживав із спадкодавцем, не здійснювався. Позивач та його представники під час судового розгляду пояснили, що [PERSON] в жовтні 2017 року зі слів колишньої листоноші [PERSON] стало відомо, що [PERSON] склала на його імя заповіт, проте, пересвідчився позивач у цьому тільки після особистого звернення до секретаря Хоменківської сільської ради [PERSON] 31.10.2017 року, котра на запитання позивача про те, чи дійсно наявні на його імя заповіти, про які він не повідомлявся сільською радою, повідомила, що наявний заповіт [PERSON] від 10.02.2003 року. Вказана обставина підтверджена в судовому засіданні заявою позивача [PERSON] від 31.10.2017 року до виконкому [PERSON] сільської ради про видачу дублікату заповіту, укладеного в його інтересах на його імя [PERSON], для здійснення відповідних нотаріальних дій, яка зареєстрована в сільській раді 31.10.2017 року за №02-28-220 (а.с.7). Крім того, вказана обставина підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працює секретарем Хоменківської сільської ради та виконкому на сьогоднішній день, а також працювала на вказаній посаді на час посвідчення заповіту [PERSON] та смерті і відкриття спадщини після смерті [PERSON], на час видачі дублікату заповіту [PERSON] [PERSON], так як була і є відповідальною посадовою особою [PERSON] сільської ради за вчинення нотаріальних дій. Їй достовірно відомо, що [PERSON] у лютому 2003 року приїздила в сільську раду разом із батьком позивача [PERSON], який привіз жінку власним автомобілем. Коли [PERSON] вийшов із приміщення сільської ради, то [PERSON] повідомила, що бажає скласти та посвідчити заповіт на імя [PERSON], так як сімя [PERSON] допомагає її сімї. [PERSON] посвідчила вказаний заповіт та передала один із примірників [PERSON] При посвідченні заповіту жодних осіб, у тому числі будь-яких свідків, у приміщенні її кабінету не було. Також, вона бачила, що [PERSON], вийшовши із приміщення сільської ради, передала примірник заповіту батькові позивача [PERSON] Заповіт [PERSON] не змінювався і не відмінювався. Після смерті [PERSON] у 2008 році за свідоцтвом про смерть у сільську раду звернулася [PERSON], яка здійснювала догляд за останньою. Протягом шести місяців після смерті [PERSON] вона, як посадова особа [PERSON] сільської ради, відповідальна за вчинення нотаріальних дій, не викликала [PERSON] для здійснення повідомлення останнього про те, що він є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, так як вважала, що позивач обізнаний про наявність заповіту, який [PERSON] передала його батькові після посвідчення у 2003 році. У 2009 році, після смерті дочки [PERSON] [PERSON] за видачею свідоцтва про смерть також зверталася [PERSON] З 2009 року до 2017 року [PERSON] не зверталася у сільську раду із заявами про видачу довідок для оформлення спадщини після смерті [PERSON] Проте, у 2017 році [PERSON] звернулася у сільську раду з метою отримати довідки, необхідні для оформлення спадщини після смерті свого чоловіка та [PERSON], за якою здійснювала догляд. Тоді ж вона повідомила [PERSON], що остання не зможе оформити спадщину після смерті [PERSON], оскільки наявний не змінений та не скасований заповіт, але не на її імя, а на імя [PERSON] Через певний час від сільського голови вона дізналася, що [PERSON] прийде в сільську раду з метою відмовитися від прийняття та оформлення спадщини за заповітом [PERSON] 31.10.2017 року позивач [PERSON], прийшовши у сільську раду, звернувся до неї із запитанням про те, чи існують заповіти на його імя, на що вона повідомила, що наявний заповіт 2003 року [PERSON] Того ж дня [PERSON] написав заяву про видачу йому дублікату заповіту [PERSON] для вчинення нотаріальних дій, який було видано 31.10.2017 року. Допитана під час судового розгляду в якості свідка, відповідно до вимог ст.92 ЦПК України, представник позивача [PERSON] показала, що приблизно у кінці вересня або на початку жовтня 2017 року до неї та позивача приходила [PERSON], щоб її чоловік [PERSON] пішов у сільську раду, так як необхідно підписати якісь документи щодо заповіту. В жовтні 2017 року вона та [PERSON] звернулися у сільську раду для оформлення доручення і тоді ж позивач запитав у секретаря сільської ради [PERSON], чи є складені заповіти на його імя, на що остання повідомила, що є заповіт [PERSON] Після цього позивач подав заяву про видачу дублікату цього заповіту, так як не був ніким повідомлений про його наявність, а також не мав примірника цього заповіту. 31.10.2017 року в сільській раді позивачеві було видано дублікат заповіту [PERSON] Ні батько позивача [PERSON], ні відповідальна посадова особа сільської ради, ні сама [PERSON] не повідомляла її чоловіка [PERSON] про складення та посвідчення на його імя заповіту. Сільська рада ніяким чином не сприяла прийняттю та оформленню спадщини [PERSON] у строки встановлені законодавством, оскільки секретар сільської ради повідомила [PERSON] про наявність заповіту тільки після його особистого звернення з цього приводу, коли він дізнався від [PERSON], що є якийсь заповіт на його імя. Відразу після отримання дублікату заповіту позивач разом із нею звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадщини, де нотаріус вимагав довідку про місце проживання спадкодавця. За цією довідкою вона та позивач зверталися у сільську раду кілька разів. Після отримання довідки про місце проживання спадкодавця нотаріус перевірив документи та відмовив у оформленні спадщини через пропуск строків для прийняття спадщини. Свідок [PERSON] суду показав, що у вересні-жовтні 2017 року здійснював будівельні роботи у домоволодінні, в якому проживає [PERSON], в с. Хоменки. Одного дня він працював із сином [PERSON], коли його покликала жінка, яка зайшла на подвіря, і попросила, аби останній повідомив свого батька [PERSON] про те, щоб той відмовився від заповіту, «бо вона хоронила бабку». Свідок [PERSON] суду показала, що восени 2017 року отримувала у сільськогосподарському підприємстві кошти за користування земельним паєм, де їй пояснили, що не будуть виплачувати орендну плату, оскільки нею не оформлена спадщина після смерті чоловіка. Після цього вона вирішила оформити спадщину і після смерті чоловіка, і після смерті [PERSON], за якою здійснювала догляд. При зверненні в сільську раду секретар Німак О.В. повідомила, що спадщину після смерті [PERSON] вона не зможе оформити, так як наявний заповіт на [PERSON] Проте, від [PERSON] вона дізналася, що батьки [PERSON] повернули їй заповіт, мотивуючи тим, що не зможуть обходити [PERSON] Так як [PERSON] була її хрещеною матірю, то вона здійснювала догляд за нею та її донькою до самої їх смерті. Також, їй відомо, що [PERSON] привозив [PERSON] своїм власним автомобілем, коли остання складала та посвідчувала заповіт. Коли [PERSON] пожалілася їй, що [PERSON] повернули заповіт, то вона його читала і бачила, що він складений на імя позивача [PERSON] Після повідомлення секретаря сільської ради про те, що заповіт на імя [PERSON] [PERSON] при житті не скасувала, не відмінила, не змінила, то вона звернулася до позивача, аби останній відмовився від спадкування за заповітом, так як вважає, що спадщину має оформити вона, оскільки здійснювала догляд за спадкодавцем. Тричі вона приходила вранці до позивача додому приблизно у жовтні 2017 року, але не застала жодного разу. Батько позивача [PERSON], якого вона зустріла, коли приходила до позивача, сказав, що йому нічого не відомо про заповіт. Іншого разу, приблизно в жовтні 2017 року, вона повторно приходила до позивача, якого не було вдома, але був син останнього, який подзвонив по мобільному телефону до [PERSON] і вона намагалася пояснити йому, що є заповіт на його імя та просила піти в сільську раду, відмовитися від спадщини за цим заповітом, але [PERSON] сказав їй, що нічого не розуміє. Після цього їй стало відомо, що [PERSON] ходив у сільську раду, але не було секретаря сільської ради. Потім вона ще раз зверталася до [PERSON], застала його вдома і повідомила про те, що є заповіт [PERSON] на його імя, але вона просить його відмовитися від спадщини, так як спадкодавця доглядала і хоронила вона, а не він. [PERSON] пообіцяв їй піти в сільську раду і все зясувати. Пізніше вона дізналася, що позивач має намір оформити спадщину [PERSON] за заповітом. Хоча вона і не є родичкою [PERSON], але доглядала її, здійснила поховання, до смерті доглядала доньку [PERSON] [PERSON], то вважала, що саме вона має право на оформлення спадщини. Таким чином, проаналізувавши вказані показання свідків, суд приходить до висновку, що вказані показання свідків у сукупності є належними, достатніми, достовірними допустимими доказами, які підтверджують наступні факти, зокрема, що позивач [PERSON] не був обізнаний про наявність заповіту, складеного [PERSON] на його імя, не мав примірника цього заповіту особисто, він не передавався йому ні спадкодавцем [PERSON], ні його батьком [PERSON]; що в межах шестимісячного строку для прийняття спадщини, тобто з 04.08.2008 року до 04.10.2008 року, посадова особа [PERSON] сільської ради, відповідальна за вчинення нотаріальних дій, в порушення вимог ст.63 ЗУ «Про нотаріат» та п.52 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, що були чинні на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], не вчинила дій для повідомлення позивача як спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини, не здійснила виклик позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця [PERSON] та з метою не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини позивачем, який не проживав із спадкодавцем. Відтак, суд вважає причини пропуску [PERSON] строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON], які полягають у необізнаності позивача про наявність заповіту [PERSON] та у не здійсненні посадовою особою [PERSON] сільської ради, відповідальною за вчинення нотаріальних дій, будь-яких дій, спрямованих на його виклик як спадкоємця за заповітом, поважними, такими, що були повязані для позивача з обєктивними, непереборними, істотними труднощами, як для спадкоємця за заповітом на вчинення дій щодо прийняття спадщини. Саме такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017 року у справі №6-496цс17. При цьому, судом перевірялися ствердження представників відповідача під час судового розгляду справи про те, що позивач був обізнаний про наявність заповіту [PERSON] на його імя, що підтвердженням цьому, на їх думку, є показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки вказані свідки викликалися в судове засідання, щодо свідків [PERSON], [PERSON] здійснювався привід. Разом з тим, під час безпосереднього допиту вказаних свідків під час судового розгляду, жоден з них не повідомив суду про те, що позивач [PERSON] був присутнім при складанні чи при посвідченні заповіту [PERSON], або що у їх присутності батько позивача [PERSON] передавав позивачеві заповіт чи повідомляв іншим чином про наявність заповіту, або що у їх присутності [PERSON] передавала заповіт [PERSON] чи повідомляла його особисто про своє заповітне розпорядження іншим чином. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] в сукупності показали, що їм відомі обставини, що батьки [PERSON] [PERSON], [PERSON], а також позивач із дружиною [PERSON] протягом тривалого часу допомагали сімї [PERSON], навідували під час хвороби, готували їжу. Про обставини складання заповіту [PERSON] на імя [PERSON] їм не відомо. Протягом тривалого часу до смерті [PERSON] здійснювала догляд за нею та донькою [PERSON] листоноша [PERSON], яка і поховала [PERSON] і [PERSON] Таким чином, суд відхиляє, як безпідставне, ствердження представника відповідача [PERSON] в судових дебатах під час проголошення заключного слова про те, що позивач [PERSON], який, на його думку, знав та міг знати про наявність заповіту [PERSON] на його імя, свідомо пропустив строк для прийняття спадщини. Також, суд відхиляє, як недостовірний та недостатній доказ довідку відповідача [PERSON] сільської ради від 12.04.2018 року за №02-26-50 (а.с.42) в частині ствердження відповідача на підставі погосподарської книги №10 за 2006-2010 роки про те, що зареєстрована із спадкодавцем [PERSON] донька [PERSON] мовою оригіналу «фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON], але не встигла за життя оформити своїх спадкових прав померла (А/з №26 від 03.08.2009 року)», оскільки матеріали погосподарської книги можуть свідчити лише про факт зареєстрованого проживання на день смерті із [PERSON] її доньки [PERSON], але в матеріалах погосподарської книги не зазначається інформація про фактичне прийняття спадщини особою та про причини не оформлення спадщини, в тому числі у звязку із смертю. Крім того, суд відхиляє, як безпідставне ствердження представників відповідача про те, що суд обмежив право відповідача, не давши змоги допитати свідків [PERSON] та [PERSON] Так, [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження останнього серії І-АМ №258103 (а.с.143) і викликалися до суду в якості свідків за клопотанням представників відповідача. Проте, в судовому засіданні 28.08.2018 року свідки [PERSON] та [PERSON] на підставі ст.63 Конституції України та ст.71 ЦПК України відмовилися давати показання щодо обставин справи, посилаючись на те, що позивач [PERSON] є їх сином. В силу вимог ч.4 ст.230 ЦПК України, судом прийнято відмову свідків від давання показань шляхом постановлення ухвали без виходу до нарадчої кімнати. Також, суд відхиляє, як безпідставне ствердження представника відповідача [PERSON] у судових дебатах під час проголошення заключного слова про те, що суд обмежив право відповідача, не надавши змоги опитати свідка [PERSON] про те, чи впливала на її покази сімя позивача, оскільки таке запитання не стосується предмету спору, який розглядається, а також суду не представлено доказів того, що свідок [PERSON] зверталася у правоохоронні органи із заявами щодо чинення тиску на неї з боку членів сімї позивача. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановленим судом фактам відповідають цивільно-правові відносини, що виникають із спадкування, щодо порядку відкриття спадщини, прийняття спадщини та продовження строків для прийняття спадщини, які регулюються Конституцією України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. \~ \~ \~ \~Тобто, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. \~ \~ \~ \~ VІ. Висновки суду Виходячи з системного аналізу наведених вище норм законодавства та доказів, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON], спадкоємець майна померлої [PERSON] за заповітом, своєчасно не прийняв спадщину через те, що не знав про наявність заповіту на його імя, що є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, у звязку із чим є підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст.1272 ЦК України, тобто для визначення додаткового строку для подання позивачем заяви про прийняття спадщини. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи із того, що, відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є, на думку суду, перешкодою для подання заяви про прийняття спадщини, а отже, поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. При цьому, суд встановив, що за даними Спадкового реєстру не заведено спадкової справи до майна померлої [PERSON], що вбачається із постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та із витягу із Спадкового реєстру. До того ж, докази того, що посадовою особою виконкому [PERSON] сільської ради, яка посвідчувала заповіт [PERSON], після смерті останньої здійснювався виклик позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця відсутні. Навпаки секретар Хоменківської сільської ради [PERSON] в судовому засіданні стверджувала про те, що не здійснювала виклик чи повідомлення позивача як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] про наявність заповіту. Вказані обставини свідчать про поважність пропуску позивачем строків звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, правила ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними. \~ \~ \~ \~За таких обставин, суд вважає, що є підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст.1272 ЦК України, тобто для визначення додаткового строку в два місяці для подання позивачем заяви про прийняття спадщини. Отже, суд вважає, що позов підлягає\~ задоволенню.

Outcome: approved