Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON], [PERSON] подали позов до Подільського районного суду м.Києва до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.01.2016р. о 10 год. 40хв. на перехресті вул. Оболонська та Межигірська в м. Києві сталось ДТП з вини відповідача. Внаслідок ДТП автомобіль, що належить [PERSON] було пошкоджено, а [PERSON] завдано шкоду здоров'ю. Страхова компанія ПрАТ «СК «Україна», в якій було застраховано цивільно-правову відповідальність [PERSON] як стверджують позивачі жодних страхових виплат на їхню користь не здійснює. Відповідач в свою чергу компенсувати заподіяну шкоду позивачам в добровільному порядку відмовляється. За таких обставин позивачі були змушені звернутись до суду, за захистом своїх порушених прав та законних інтересів, пред'явивши позов, в якому просили стягнути з відповідача на користь [PERSON] розмір матеріальної шкоди - 113374,39 грн., моральної шкоди - 5000,00 грн., сплаченого судового збору - 1684,94 грн., а на користь [PERSON] розмір витрат на проведення оцінки транспортного засобу - 808,00 грн., моральної шкоди - 10000,00 грн., витрат на правову допомогу - 4950,00 грн., сплаченого судового збору - 1102,40 грн. В судовому засіданні позивачі позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував в повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Як вбачається з постанови Подільського районного суду м. Києва від 19.02.2016р. [PERSON] було визнано винним у вчиненні ДТП, що сталось 25.01.2016р. близько 10 год. 40 хв. на перехресті вулиць Оболонської та Межигірської. Згідно вказаної постанови [PERSON], керуючи автомобілем Mazda 3 д.н.з. [NUMBER], рухаючись по другорядній дорозі, не виконав вимогу дорожнього знаку «Дати дорогу», внаслідок чого не надав перевагу в русі автомобілю Toyota Yaris д.н.з. [NUMBER], який рухався по головній дорозі, що призвело до зіткнення транспортних засобів, спричинило матеріальні збитки (а.с. 15). Як вбачається зі Звіту № 5171/02/16 про оцінку транспортного засобу від 02.02.2016р., виконаного ТОВ «Сател Груп» на замовлення [PERSON], вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників, що підлягають заміні легкового автомобіля Toyota Yaris д.н.з. [NUMBER] складає 44555,70 грн. (а.с. 26) Експерт, за результатами проведеного експертного дослідження, зробив висновок, що вартість матеріального збитку, завданого власнику легкового автомобіля Toyota Yaris д.н.з. [NUMBER] складає 44555,70 грн. (а.с. 27) Розрахунок вказаної суми матеріального збитку підтверджено ремонтною калькуляцією № 5171/02/16 від 01.02.2016р., що є додатком до Звіту № 5171/02/16 про оцінку транспортного засобу (а.с. 28 з.в. - 31). Попередньо, а саме 01.02.2016р., було проведено огляд транспортного засобу Toyota Yaris д.н.з. [NUMBER], та встановлено перелік деталей автомобіля, що потребують заміни, що відповідно підтверджується Протоколом огляду транспортного засобу № 5171 від 01.02.2016р., складеного експертом [PERSON] (а.с. 32) Право власності [PERSON] на автомобіль Toyota Yaris сірого кольору, 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] підтверджено Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 33). Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача в добровільному порядку відшкодувати позивачам заподіяну матеріальну та моральну шкоду. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Ст. 1192 ЦКУ визначає, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо), як це зазначено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1996 року. Позивачі звернулись з позовом безпосередньо до особи, яка завдала їм майнової шкоди, хоча цивільно-правова відповідальність відповідача, як вони стверджують, застрахована у страховій компанії, на основі відповідного договору. Згідно Постанови ВСУ від 20.01.2016р. у справі 6-2808цс15 право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому, як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на вищевикладене, вважаю, що вимога [PERSON] до відповідача про відшкодування на її користь завданої матеріальної шкоди ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Проте, розмір такої шкоди на суму 113374,39 грн. є недоведеним, та не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. Як вбачається зі Звіту № 5171/02/16 про оцінку транспортного засобу від 02.02.2016р., виконаного ТОВ «Сател Груп» на замовлення [PERSON], вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників, що підлягають заміні легкового автомобіля Toyota Yaris д.н.з. [NUMBER] складає 44555,70 грн. Відтак, вимога [PERSON] до відповідача про відшкодування завданої матеріальної шкоди підлягає задоволенню в межах суми 44555,70 грн. На підставі ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. П.2 ч. 3 цієї статті вказує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. П.4 вказаної Постанови, свідчить, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Вважаю, що факт заподіяння моральної шкоди позивачам протиправними діями відповідача був доведений у судовому засіданні. Суд, оцінивши в сукупності, подані докази, на підтвердження цього факту, зокрема, медичну документацію щодо стану здоров'я позивача, дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь [PERSON] заподіяної моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., та на користь [PERSON] також в розмірі 2000,00 грн. [PERSON] у позовній заяві просив суд стягнути на свою користь суму витрат на проведення оцінки транспортного засобу Toyota Yaris д.н.з. [NUMBER], а саме 808,00 грн. На підтвердження цього [PERSON] було надано до суду копію квитанції № 04022016092640 від 04.02.2016р. на суму в 808,00 грн., в якій призначенням платежу вказано оплату послуг за Звітом № 5171/02/16. Вважаю, що [PERSON] було доведено позовну вимогу щодо стягнення з відповідача 808,00 грн., що сплачені [PERSON] за проведення оцінки матеріального збитку внаслідок спірного ДTП, а тому суд дійшов висновку про задоволення цієї позовної вимоги в повному обсязі. [PERSON] також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в межах суми - 4950,00 грн. Ст. 79 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу (п.2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п.48 Постанови пленуму ВССУ №10 від 17.10.14р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З положень договору № 26/01-16 про надання правової допомоги від 26.01.2016р., що укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] вбачається, що ФОП [PERSON] бере на себе договірні зобов'язання щодо, зокрема, усного/письмового консультування, складання проектів необхідних документів, скарг, претензій та позовних заяв. Проте, з поданих доказів неможливо встановити за який саме вид наданих послуг [PERSON] сплачено на користь виконавця за договором грошову суму в розмірі 4950,00 грн. Позивач також не довів, що саме правова допомога на вказану суму була надана в межах спору, що виник між сторонами. А також, [PERSON] не було надано детального розрахунку витрат на правову допомогу, не надано підтвердження щодо видів наданих послуг виконавцем, а тому ця позовна вимога задоволенню не підлягає. Суд, у відповідності до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору - 1102,40 грн. за вимогами майнового та немайнового характеру та на користь [PERSON] - 1102,40 грн. суму сплаченого судового збору за вимогами майнового та немайнового характеру.

Outcome: partial