Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

\~[PERSON] 27.12.2017 року (дата подачі документів на пошту) звернулася до суду з позовом до [PERSON]. Позивач просила суд, - визнати недійсним договір довічного утримання посвідчений нотаріусом [PERSON] та укладений 04.06.2013 між [PERSON] та [PERSON], а також припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги\~[PERSON]обґрунтовувала тим, що 23.08.2017 року померла її мати [PERSON], яка проживала, була зареєстрована та мала у своїй власності квартиру за адресою [ADDRESS]. Вона як спадкоємець першої черги за законом після смерті [PERSON], мала намір прийняти у спадщину вказану квартиру. Однак при зверненні до нотаріуса зясувалось, що на момент смерті [PERSON] вже не була власником квартири [ADDRESS], оскільки 04.06.2013 уклала зі [PERSON] договір довічного утримання. Вказаний договір було укладено в той період, коли позивачка на декілька місяців виїжджала за межі України на роботу, а тому фізично не могла навідувати свою матір. За таких обставин позивач вважала, що укладаючи договір довічного утримання, відповідач, не маючи на меті виконувати його умови, ввів [PERSON] в оману, запевнивши її, що [PERSON] виїхала з України на постійне місце проживання та ніколи не повернеться, навмисно залишила матір на самоті, а спілкування по телефону невдовзі припиниться. При цьому відповідач запевняв її матір, що доглядатиме за нею не гірше за доньку, а згодом і поховає. Враховуючи вік [PERSON], її хвороби та те, що вона була досить вразливою і довірливою людиною, позивачка вважала, що матір, через обман з боку відповідача та під впливом тяжких обставин цілком могла погодитись на укладення спірного договору, не розуміючи навіть до кінця наслідків такого укладення. Крім того, за твердженням [PERSON], відповідач жодного дня не виконував умови оспорюваного договору, що на її думку свідчить про укладення договору 04.06.2013 без наміру виконувати свої обовязки [PERSON]. Також [PERSON] зазначала, що вона з матірю з моменту свого відїзду закордон постійно підтримувала зв'язок, її чоловік та син часто навідували [PERSON], але ніхто навіть не міг уявити, що мати настільки перехвилювалася та злякалася за своє подальше життя без її присутності, що погодилася на пропозицію відповідача щодо укладення спірного договору. Ухвалою від 19.02.2018 року позов [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті спору. Ухвалою від 20.02.2018 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. 07.05.2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON]. 17.09.2018\~року до\~участі у\~справі в\~якості третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~залучено приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON]. Ухвалою суду від 10.10.2018 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про призначення по справі посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 10.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представники позивача, - [PERSON] і [PERSON] підтримали позовні вимоги та підтвердили обставини викладені у позові. Додатково просили врахувати, що [PERSON] боялася втратити свою квартиру у звязку із численними судовими процесами, які стосувалися її житла. [PERSON], який на той час був поряд із [PERSON] скористався її станом та ситуацією, що склалася. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилась. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що [PERSON] з 2009 року по 2013 рік не перебувала в Україні. Натомість син [PERSON], - [PERSON] влаштовував судові тяжби із [PERSON] з приводу квартири. Після укладення договору довічного утримання він належним чином виконував всі свої обовязки за договором та у [PERSON] не було до нього жодних претензій. Представник відповідача, - [PERSON] позов вважав необґрунтованим та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві представник відповідача [PERSON] заперечуючи проти задоволення позову вважав, що підстави для визнання правочину недійсним, на які посилався позивач відсутні. Зокрема щодо ст. 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В той же час за життя [PERSON] не оспорювала договір довічного утримання, не подавала позовів про його розірвання або визнання недійсним. Жодних доказів того, що обман насправді мав місце позивач суду не надав. Щодо ст. 233 ЦК України, - то позивачу необхідно було довести: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин. Позивач звертаючись до суду з вимогами визнати недійсним договір з підстав передбачених ст. 233 ЦК взагалі не вказує в чому саме полягають тяжкі обставини, в чому проявляється кабальність умов цього правочину, не обґрунтовує, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б учинено взагалі або вчинено не на таких умовах, не наводить доказів нерозривного причинно-наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину. Щодо ст. 234 ЦК України, - для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того представник відповідача заперечував проти доводів позивача, в частині того, що відповідач укладав договір довічного утримання без наміру виконувати обовязки. Насправді відповідач виконав всі передбачені договором довічного утримання обовязки перед [PERSON], у тому числі сплачував комунальні послуги та організував поховання. До своєї смерті [PERSON] безперешкодно проживала у квартирі, що була предметом договору довічного утримання. Відповідач мав добрі стосунки з [PERSON], що і пояснює її бажання укласти саме з ним договір довічного утримання. Крім того представник відповідача заперечував доводи позивача про те, що померла [PERSON] уклала оспорюваний договір оскільки злякалась за своє подальше життя через відсутність позивачки. Також неправдивим вважав твердження про те, що нібито син позивачки [PERSON] часто навідував [PERSON], чого не могло бути, так як через шахрайські дії [PERSON] з квартирою померлої, остання взагалі не бажала бачити [PERSON]. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] [PERSON] підтримав доводи відповідача і просив відмовити в задоволенні позову. У письмових поясненнях щодо позову представник третьої особи [PERSON], - [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що доводи позивачки є безпідставними, надуманими та не обґрунтованими. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] надала суду письмові пояснення, щодо позову, в яких посилалась на те, що 04.06.2013 року за №2215 нею було посвідчено договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], взамін чого останній зобовязувався надавати відчужувану довічне матеріальне забезпечення, в разі втрати здоровя довічно доглядати та поховати відчужувача у випадку його смерті. Договір був укладений з дотриманням всіх вимог законодавства та відповідав внутрішній волі сторін. У відповідності до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України сторонам договору були розяснені всі наслідки вчинюваної нотаріальної дії. При цьому сторонами нотаріусу були надані всі необхідні документи для посвідчення договору, а нотаріусом, проведені необхідні перевірки, в тому числі і щодо виявлення дійсного наміру сторін. З документів, наданих для посвідчення договору, вбачалося, що оцінка нерухомого майна, необхідна для оформлення договору відчуження, за особистою заявою [PERSON] була зроблена 15 квітня 2013 року. Довідка про зареєстрованих в зазначеній квартирі осіб видана Придніпровською СУБ 28 травня 2013 року. Враховуючи, що договір довічного утримання був посвідчений 04 червня 2013 року, нотаріус вважав, що у [PERSON] було достатньо часу для прийняття рішення щодо укладення оспорюваного договору. Крім того перед укладенням договору [PERSON] власноручно написала заяву з проханням посвідчити договір довічного утримання з племінником [PERSON]. Після укладення договору [PERSON] особисто питання про розірвання зазначеного договору чи визнання його недійсним не ставила, що свідчить про те, що на протязі всього часу дії договору довічного утримання (понад чотири роки) відчужувача повністю влаштовував укладений по її волі договір і підстав для визнання його недійсним чи для розірвання вона не вбачала. Суд заслухавши пояснення відповідача, представників сторін та третьої особи [PERSON], вивчивши заяви сторін та третіх осіб по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 744 ЦК України, - \~за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 745 ЦК України). 04.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання, згідно із яким [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], взамін чого останній зобовязувався надавати відчужувану довічне матеріальне забезпечення, в разі втрати здоровя довічно доглядати та поховати відчужувача у випадку його смерті. Договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та на підставі вказаного договору за [PERSON] 04.06.2013 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). [PERSON] 23.08.2017 року померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-СР №309990 (а.с. 7). 18.01.2018 [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріусом [PERSON] (а.с. 112-113). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач вважав, що договір довічного утримання має бути визнаний недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК України, як такий що вчинено під впливом обману, ст. 233 ЦК України, як такий що вчинено під впливом тяжкої обставини, та ст. 234 ЦК України, як такий, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (фіктивний правочин). Перевіряючи наявність зазначених позивачем правових підстав для визнання недійсним договору довічного утримання від 04.06.2013 року суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається\~вчиненим під\~впливом обману\~у випадку\~навмисного введення\~іншої \~сторони \~в \~оману \~щодо \~обставин,\~ які\~впливають на\~вчинення правочину.\~На відміну\~від помилки,\~ ознакою\~обману є\~умисел у\~діях однієї\~зі сторін\~правочину. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України, - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. \~ \~ \~ \~ \~ Тяжкими\~обставинами можуть\~бути тяжка\~ хвороба\~ особи,\~ членів\~ її\~ сім'ї\~ \~чи \~ родичів,\~ \~смерть годувальника,\~ загроза\~ втратити\~ житло\~ чи\~загроза банкрутства\~та інші\~обставини,\~ для\~усунення або\~зменшення яких\~необхідно укласти\~такий правочин. Особа\~(фізична\~ чи\~ юридична)\~має вчиняти\~такий правочин\~добровільно,\~без наявності\~насильства,\~обману чи\~помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України, - \~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Для визнання\~ правочину\~ фіктивним\~ необхідно\~ встановити\~наявність умислу\~всіх сторін\~правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Суд вважає, що позивачем не доведено наявність жодної із зазначених у позові правових підстав для визнання недійсним договору довічного утримання. При цьому суд враховує, що відповідно до заяви [PERSON] нотаріусу [PERSON] від 04.06.2013 року (а.с. 200), [PERSON] просить посвідчити саме договір довічного утримання, вірно зазначаючи його правову природу та наслідки у виді переходу права власності на квартиру до [PERSON] взамін утримання. Докази наявності станом на 04.06.2013 року у [PERSON] тяжких хвороб суду не надано. Натомість за результатами огляду судом медичної картки [PERSON] із КНП «Третій Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» встановлено, що у період із січня 2008 по грудень 2013 року записи про звернення [PERSON] за медичною допомогою відсутні. На виконання договору довічного утримання від 04.06.2018 було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Доводи позивача про те, що [PERSON] не мав наміру виконувати свої зобовязання за оспорюваним договором нічим не підтверджені. Натомість відповідач надав суду копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за місцем проживання [PERSON], документи щодо організації та оплати поховання [PERSON] (а.с. 51-65). Крім того відсутні відомості про те, що за життя [PERSON] ставила питання щодо розірвання договору довічного утримання у звязку з його невиконанням [PERSON]. \~ \~ \~ \~ Також суд не погоджується із доводами позивача про те, що [PERSON] уклала оспорюваний договір у звязку із загрозою втратити житло. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Дійсно між [PERSON], з однієї сторони і [PERSON] (сином позивачки) та його дружиною [PERSON], з іншої сторони, існували численні судові спори повязані із правом власності на квартиру [ADDRESS], зокрема справа №2-4962/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] ВАТ «Ерсте Банк» про визнання недійсним договорів дарування та іпотеки; справа №2-6998/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним; справа №2-1925/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], ВАТ «Ерсте Банк» про виключення записів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна; справа №2324/3831/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів; справа №2314/9010/12 за позовом [PERSON] до ПАТ «Ерсте Банк» про виключення записів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна (а.с. 41-60). Однак у всіх вищезазначених справах остаточні судові рішення були ухвалені на користь [PERSON], останнє із яких 28.01.2013 року, тобто більш ніж за чотири місяці до укладення оспорюваного договору довічного утримання. Таким чином на момент укладення договору довічного утримання 04.06.2013 року [PERSON] не перебувала під загрозою втрати своєї квартири. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним Договору довічного утримання від 04.06.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] задоволенню не підлягають. \~ \~ \~ \~Крім того необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на квартиру [ADDRESS], тим більше, що на момент ухвалення рішення у розглядуваній справі [PERSON] і не є власником вказаної квартири. У звязку із відмовою у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. Інші учасники справи клопотань про відшкодування судових витрат не подавали. За змістом\~ч.9\~ст.\~158\~ЦПК України,\~-\~у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то необхідно скасувати заходи забезпечення позову у виді арешту та заборони будь-яких дій по відчуженню квартири [ADDRESS], застосовані в даній справі ухвалою суду від 20.02.2018 року. \~ \~ \~ \~ На підставі ст. 202, 203, 204, 215, 230, 233, 234 ЦК України,

Outcome: dismissed