Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] 01 квітня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання двох їх малолітніх дітей з матір`ю, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох малолітніх спільних дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] , уродженців міста Дніпропетровська, Україна, громадян України. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, шлюб рішенням суду розірвано, відповідач покинув їх. Після цього вона з дітьми мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дітей не приймає, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дітьми не надає. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дітей з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своїх малолітніх дітей, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цих дітей, забезпечить належну реалізацію їх прав і свобод. Крім того, нормальні відносини з відповідачем припинені, мешкають окремо і діти залишилися мешкати з позивачкою. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні їх неповнолітніх дітей участі зараз не приймає, коштів на утримання дітей не надає, офіційно працює, має підробітки, стосунки у них з відповідачем не склалися. Вона (позивачка) зараз офіційно працює, доглядає неповнолітніх дітей, займається вихованням та утриманням своїх дітей, їх лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цих їх дітей. Матеріально погано забезпечена. Отже, просила визначити місце мешкання вказаних дітей з нею, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги визнав частково, фактично погодився з ними та викладеними в них обставинами і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі управління-служби в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в письмовому зверненні на адресу суду позовні вимоги визнали, погодилися з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечували проти задоволення позову і розгляду справи за їх відсутності; надали письмові пояснення та висновок про доцільність мешкання дітей сторін з позивачкою, вважають обставини позовних вимог правильними і доведеними, підтримавши висновок органу опіки та піклування про можливість задоволення цього позову. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 20 листопада 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох малолітніх спільних дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] , уродженців міста Дніпропетровська, Україна, громадян України. Такі сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2018 року їх шлюб розірвано. Після цього позивач з дітьми мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дітей не приймає, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їй з дітьми не надає. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дітей з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в м. Дніпрі. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своїх малолітніх дітей, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цих дітей, забезпечить належну реалізацію їх прав і свобод. А оскільки нормальні відносини з відповідачем припинені, мешкають окремо і діти залишилися мешкати з позивачкою, відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні їх неповнолітніх дітей участі не приймає, коштів на утримання дітей не надає, офіційно працює, має підробітки, стосунки у них з відповідачем не склалися, то стоїть питання про визначення місця мешкання дітей і їх утримання. Позивачка офіційно працює, доглядає неповнолітніх дітей, займається вихованням та утриманням своїх дітей, їх лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цих їх дітей. Матеріально погано забезпечена. Є спір стосовно виховання та утримання малолітніх дітей, місця їх мешкання, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і мати цих дітей звернулася з позовом до суду про визначення місця мешкання дітей з матір`ю. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 20 листопада 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох малолітніх спільних дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] , уродженців міста Дніпропетровська, Україна, громадян України. Такі сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2018 року їх шлюб розірвано. Після цього позивач з дітьми мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дітей не приймає, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їй з дітьми не надає. Відповідно до висновку виконкому Соборної районної в місті Дніпрі ради № 131/05-38 від 05 червня 2019 року вважається доцільним визначити місце проживання трьох малолітніх спільних дітей сторін: дочки [PERSON] , [INFO] , і дочки [PERSON] , [INFO] , уродженців міста Дніпропетровська, Україна, громадян України, з їх матір`ю - позивачем [PERSON] . Відповідач фактично не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він самоусунулися від належного спілкування з дітьми та їх виховання і утримання. Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України). З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів вказаних малолітніх дітей сторін: дочки [PERSON] , [INFO] , і дочки [PERSON] , [INFO] , уродженців міста Дніпропетровська, Україна, громадян України позивач вважає за необхідне вирішити питання про визначення місця мешкання цих дітей з нею, з чим погодилися орган опіки та піклування та фактично відповідач. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаних малолітніх дітей, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що мешкання дітей з одним із батьків (а не з обома) або позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей. Старша донька [PERSON] мешкала разом з позивачкою до середини липня 2018 року. У липні 2018 року відповідач попросив дозволу матері взяти дитину на літній відпочинок в Ізраїль та пообіцяв повернути її до 1 вересня 2018 року, так як дитина повинна була піти до Спеціалізованої багатопрофільної школи № 23, але дитину він не повернув до початку навчального року, спілкуватися з дитиною не давав, а також погрожував відібрати другу дитину, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутись до суду з проханням про визнання місця проживання дітей разом з нею. Позивач не згодна із тим, щоб їх донька проживала разом з відповідачем і наполягає на визначенні місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які від самого народження жили разом та сумують одна за одною, разом з їхньою матір`ю. Позивач неодноразово зверталась до органів поліції із заявами про незаконну поведінку її колишнього чоловіка, а також порушення строків повернення дитини з-за кордону, який за її дозволом складав два місяця. На теперішній час їй не відомо, чи навчається її донька в школі, чи розвивається або чимось займається, який у неї психологічний стан у зв`язку з тим, що вона відірвана від своєї матері та рідної сестри, друзів, бабусь, дідусів та звичного для неї середовища. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов 'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Проаналізувавши сукупність наведених доказів та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, а також те, що діти між собою дружні і їх неможливо і несправедливо розлучати, суд вважає за необхідне і доцільне визначити місце проживання вказаних малолітніх дітей сторін з матір`ю, що повністю відповідає їх інтересам. Позивач на цей час маю власний бізнес, її робочий день триває з 9:00 до 15:00 годин, тому вона має час відводити дітей до школи та садочку, займатися з ними вечорами, відводити до гуртків, гуляти та іншим чином піклуватися про них. Може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку дітей в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Поведінка відповідача до членів своєї сім`ї характеризується грубістю та емоційною неврівноваженістю, має місце психологічний тиск на дітей та схильність до фізичного насильства по відношенню до доньок. Саме за цих обставин позивача вважає найбільш сприйнятим проживання дівчаток з мамою, а не з мачухою, яка природно не в змозі любити чужих дітей, маючи власних. Позивачу відомо, що відповідач співмешкає з іншою жінкою, примушуючи доньку [PERSON] називати її мамою. Позивач вважаю, що перебування [PERSON] в сім`ї відповідача негативно впливає на її виховання та здоров`я; вона бажає дати дитині гарну освіту і добробут; донька також бажає мешкати з матір`ю, але відповідач перешкоджає навіть їх спілкуванню. Крім того, як стверджує позивач, відповідач погрожує їй відібрати і їх молодшу доньку [PERSON] , яка зараз продовжує відвідувати дитячий садочок, в якому сестрички ще в минулому році перебували разом, молодша донька дуже сумує за сестричкою, з якою вона завжди проводила дозвілля і мала спільні інтереси. Разом з тим, позивачка запевняє, що не чинитиме перешкод для спілкування відповідача з доньками і готова зі свого боку сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені піклування батька. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально забезпечувати. У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаний у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК України, що вказує на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. У зв`язку з цим зазначений орган опіки та піклування необхідно залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Тобто, відповідач [PERSON] повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дітей. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно місця мешкання дітей, аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків. Вищезазначене підтверджено і доведено доказами. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Позивач при подачі позову про місце мешкання дітей сплатила судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визначити місце проживання визначити місце проживання малолітніх: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , уродженців міста Дніпропетровська, Україна, громадян України разом з матір`ю (позивачем) - [PERSON] , [INFO] , громадянка України за її місцем мешкання: на цей час це квартира [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.. Таким чином позовні вимоги про визначення місця мешкання малолітніх дітей в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved