Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє представник - адвокат [PERSON], звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей. Свій позов мотивує тим, що 12 червня 2008 року вона уклала шлюб з [PERSON], який зареєстровано виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис № 22. Вказує, що від шлюбу у них народилось двоє спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Пояснює, що спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та відсутність бажання надалі проживати подружнім життям, постійні сварки і образи. Фактичне спільне проживання однією сім'єю вони з відповідачем припинили. З наведених підстав стверджує, що збереження сім'ї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Також зазначає, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] матеріально ні їй, ні їхнім спільним дітям взагалі не допомагає. Всупереч вимогам ст. 180 СК України [PERSON] ухиляється від свого обов'язку щодо утримання своїх неповнолітніх дітей. Вказує, що між ними на момент пред'явлення цієї заяви не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дітей. Крім того, звертає увагу суду на те, що відповідач не має іншої родини, не має на утриманні осіб, зокрема, батьків чи осіб, які потребують обов'язкового утримання з його боку. На даний момент відповідач офіційно не працює, має мінливий дохід з різних видів заробітку. На підставі наведеного, просить суд шлюб між нею та відповідачем розірвати, після розлучення залишити їй отримане в шлюбі прізвище, а також стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн, а також на утримання малолітнього сина, [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн. 12.10.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON], в інтересах якої діє представник - адвокат [PERSON], до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей. 04.12.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою [PERSON], в інтересах якої діє представник - адвокат [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей. Позивач - [PERSON] та її представник - [PERSON] у судове засідання не з'явилися, однак, представник позивача - [PERSON] подала 12.12.2018 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, в заяві зазначила, що не може з'явитися, оскільки братиме участь в іншому судовому процесі, а позивач не може з'явитися у зв'язку із сімейними обставинами. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, шляхом виклику відповідача в порядку ч. 10 ст. 187, ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, відзив протягом строку, встановленого судом відповідно до положень ч. 1 ст. 278 ЦПК України, не подав, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Так, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], (прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON]), уклали шлюб 12.06.2008 року у виконкомі Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що 12 червня 2008 року в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 22, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 12.06.2008 року. У позивача з відповідачем є спільні діти: дочка [PERSON], [INFO], що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 06.08.2009 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції та син [PERSON], [INFO], що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 19.01.2015 року виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, батьками яких записані [PERSON] та [PERSON]. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності зі ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення судувідповідно до ст.110 СК України. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, шлюбних стосунків вони не підтримують, даний шлюб існує тільки формально. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи наведене, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, вік та стан здоров'я дитини, майновий стан відповідача, який є особою молодого та працездатного віку, відсутність у відповідача на утриманні непрацездатних батьків, а також вимоги щодо мінімального гарантованого розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Як встановлено судом, спільні діти сторін проживають з матір'ю та потребують матеріального забезпечення, між батьками відсутня домовленість про сплату аліментів на їхнє утримання. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює, однак має мінливий дохід з різних видів заробітку. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов'язку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу вимог т. 180 СК України з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], а також на утримання малолітнього сина, [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн. щомісячно. Беручи до уваги, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01.01.2018 року установлено прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 1492 грн., з 01.07.2018 року - 1559 грн., з 01.12.2018 року - 1626 грн., а з 01.01.2019 року - 1626 грн., а дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2018 року - 1860 грн., з 01.07.2018 року - 1944 грн., з 01.12.2018 року - 2027 грн., а з 01.01.2019 року - 2027 грн., то така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дітей хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. При цьому, оскільки позивач пред'явила позов 07.06.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Що стосується вимоги позивача про залишення за нею прізвища, отриманого в шлюбі «[PERSON]», то така підлягає задоволенню, так як відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений останньою судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved