Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

[PERSON] 20 грудня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності в спільному майні, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що 25 липня 1971 року зареєстрували з відповідачкою шлюбу, сімейні стосунки не склалися, сім`я розпалася і рішенням суду від 28 квітня 2014 року їх шлюб було розірвано; в період вказаного шлюбу за спільні кошти 12 серпня 2006 року вони придбали 47/100 часток будинку [ADDRESS] , за згоди позивача вказаний будинок було зареєстровано на відповідача. Отже вказана частка цього будинку є їх спільною власністю, але спільне володіння та користування будинком є неможливим, оскільки передбачає спільне мешкання, а між ними тривалий час були і відбуваються конфлікти. Позивач не має можливості користуватися цією часткою будинку, відчужити свою частку у зв`язку з відсутністю домовленості про ціну зі стороною відповідача. Звертався до відповідача з цим питанням та надання і оформлення документів на це житло, але вказане виявилося для відповідача не можливим через невизнання за ним його права на це майно. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і вимушений був звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що дійсно сторони перебували в шлюбі, сім`я не склалася і шлюб було розірвано, але за рішенням суду шлюбні відносини і ведення спільного господарства вони припинили в березні 2006 року, а вказану спірну частину будинку вона придбала за свої кошти в серпні 2006 року, тобто вже не за спільні кошти і фактично не в шлюбі, тому і зареєстровано було все на неї. Крім того, позивач пропустив строк позовної давної без поважних причин і питання про його поновлення чи визнання причин пропуску поважними не ставив. Позовні вимоги безпідставні і тому просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Дніпровської міської ради в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, вказавши на те, що права та інтереси міськради спором не зачіпаються, це сімейне питання сторін, тому просила винести рішення по закону за наявними матеріалами справи на розсуд суду. Треті особи [PERSON] і [PERSON] у судові засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в письмовому зверненні до суду не заперечували проти розгляду справи лише за участі сторін і просили слухати справу без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і його представника, з`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно сторони [PERSON] і [PERSON] з 25 липня 1971 року перебували в зареєстрованому шлюбі, сімейні стосунки не склалися, сім`я розпалася і рішенням суду від 28 квітня 2014 року їх шлюб було розірвано; в період вказаного шлюбу 12 серпня 2006 року було придбано 47/100 часток будинку [ADDRESS] , який було зареєстровано на відповідачку [PERSON] . Позивач стверджує, що вказаний будинок було придбано в період шлюбу на ім`я дружини - [PERSON] за договором продажу від 12 серпня 2006 року, тому вважає спільним сумісним майном подружжя та просив суд визнати за ним право власності на 47/200 частин домоволодіння. Але для вказаних висновків у позивача немає законних підстав і проти цього заперечує відповідач, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три ж статтею 261 цього ж закону встановлено, що перебіг позовної давності починається н, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про, яка його порушила. Відповідно до ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. 28 квітня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано. Таким чином, саме із дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій [PERSON] до [PERSON] та закінчився 28 квітня 2017 року, позивач же звернувся до суду з позовом лише 20 грудня 2017 року. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, є підставою відмови у позові. Отже, позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду з даними вимогами, оскільки ще при розірванні шлюбу йому було відомо про наявність частини домоволодіння, яке нібито є набутим в період шлюбу. Втім позивачем не додано до позовної заяви документів, що підтверджують факт набуття частини домоволодіння [ADDRESS] саме в період шлюбу. Більше того, доводи позивача спростовуються наступним: 25 липня 1971 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який 28 квітня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2003 року, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] , позивачу [PERSON] та їх сину - [PERSON] по 1/3 частини кожному, згідно з Законом України «Про дію державного житлового фонду». Згідно договору купівлі-продажу від 16 березня 2004 року вищевказану квартиру було продано, а отримані кошти було згодом розділено між співвласниками квартири і використані ними на свій розсуд. В березні 2006 року шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично припинилися, позивач пішов із сім`ї і вони стали проживати окремо та мали роздільний бюджет. І тільки в серпні 2006 року за кошти, отримані від продажу належних відповідачці та сину часток у вказаній приватизованій квартирі, [PERSON] придбала 47/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] за договором купівлі - продажу частини домоволодіння від 12 серпня 2006 року, в якій до цього часу проживає вона та син зі своєю сім`єю. Доказом, що спростовує доводи позивача про спільну сумісну власність подружжя та підтверджує порушення позивачем строків на звернення до суду із позовом про визнання і власності на 47/200 частин домоволодіння [ADDRESS] , є зокрема, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2014 року, в якому зазначено, що шлюбні відносини припинені саме в березні 2006 року, сторони проживають окремо більше 8 років, спільне господарство не ведуть, мають з того часу роздільний бюджет. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Позивач вважає вказана частка цього будинку є їх спільною власністю, але спільне володіння та користування будинком є неможливим, оскільки передбачає спільне мешкання, а між ними тривалий час були і відбуваються конфлікти. Позивач не має можливості користуватися цією часткою будинку, відчужити свою частку у зв`язку з відсутністю домовленості про ціну зі стороною відповідача. Звертався до відповідача з цим питанням та надання і оформлення документів на це житло, але вказане виявилося для відповідача не можливим через невизнання за ним його права на це майно. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] з 25 липня 1971 року перебували в зареєстрованому шлюбі, рішенням суду від 28 квітня 2014 року їх шлюб було розірвано; в період вказаного шлюбу 12 серпня 2006 року було придбано 47/100 часток будинку [ADDRESS] , який було зареєстровано на відповідачку [PERSON] . Позивач стверджує, що вказаний будинок було придбано в період шлюбу на ім`я дружини - [PERSON] за договором продажу від 12 серпня 2006 року, тому вважає спільним сумісним майном подружжя та просив суд визнати за ним право власності на 47/200 частин домоволодіння. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три ж статтею 261 цього ж закону встановлено, що перебіг позовної давності починається н, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про, яка його порушила. Відповідно до ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. 28 квітня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано. Таким чином, саме із дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій [PERSON] до [PERSON] та закінчився 28 квітня 2017 року, позивач же звернувся до суду з позовом лише 20 грудня 2017 року. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, є підставою відмови у позові. Доводи позивача спростовуються і наступним: 25 липня 1971 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який 28 квітня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2003 року, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] , позивачу [PERSON] та їх сину - [PERSON] по 1/3 частини кожному, згідно з Законом України «Про дію державного житлового фонду». Згідно договору купівлі-продажу від 16 березня 2004 року вищевказану квартиру було продано, а отримані кошти було згодом розділено між співвласниками квартири і використані ними на свій розсуд. В березні 2006 року шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично припинилися, позивач пішов із сім`ї і вони стали проживати окремо та мали роздільний бюджет. І тільки в серпні 2006 року за кошти, отримані від продажу належних відповідачці та сину часток у вказаній приватизованій квартирі, [PERSON] придбала 47/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] за договором купівлі - продажу частини домоволодіння від 12 серпня 2006 року, в якій до цього часу проживає вона та син зі своєю сім`єю. Доказом, що спростовує доводи позивача про спільну сумісну власність подружжя та підтверджує порушення позивачем строків на звернення до суду із позовом про визнання і власності на 47/200 частин домоволодіння [ADDRESS] , є зокрема, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2014 року, в якому зазначено, що шлюбні відносини припинені саме в березні 2006 року, сторони проживають окремо більше 8 років, спільне господарство не ведуть, мають з того часу роздільний бюджет. Відповідно до норм ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові вішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Конституційне положення коментована стаття розтлумачує як по суб`єктах, так і по території, на яку розповсюджується обов`язковість судових рішень. Рішення суду відповідно до процесуального законодавства є обов`язковим уже з моменту його винесення і проголошення. Але з моменту набрання ним законної сили воно стає загальнообов`язковим, тобто обов`язковим не тільки для суду, не тільки для інших учасників цивільної справи, ай для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян, і підлягає виконанню на всій території України. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» наголошується, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим, суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про визнання права власності в спільному майні відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed