Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі відповідач) про стягнення коштів за договором банківського вкладу. Позов мотивовано тим, що 08 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № ДФЛ-349439/01 банківського вкладу з виплатою процентів в кінці строку. На виконання умов договору відповідач прийняв від позивача грошові кошти у сумі 600000 доларів США у тимчасове користування на умовах зворотності, строком до 23 серпня 2014року зі сплатою 7,75% річних. Після закінчення строку дії договору позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення суми вкладу та нарахованих за вкладом процентів, однак, відповідачем було відмовлено позивачу у поверненні його коштів. При цьому, свою відмову відповідач аргументував тим, що відповідно до п. 9 постанови Правління Національного банку України «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 уповноваженні банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15 000 грн. 00 коп. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України (надалі - НБУ). Проте, позивач вважає дані дії відповідача протиправними та такими, що порушують його конституційні права та умови укладеного між сторонами Договору, а тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити. Також пояснив, що посилання відповідача на постанову Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 не можуть братися судом до уваги, оскільки вказана постанова не є законодавчим актом та, відповідно, не має сили закону. При цьому, представник позивача наголосив, що постанови Правління НБУ згідно положень ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Проте, у даному випадку в частині обмеження у видачі готівкових коштів в іноземній валюті вказана постанова суперечить приписам Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), а відтак, не може бути підставою для відмови у видачі депозитного вкладу. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Заперечення обґрунтовані тим, що при обслуговуванні клієнтів банк керується вимогами чинного законодавства, у тому числі нормативно-правовими актами Національного Банку України. При цьому представник зазначає, що обмеження встановлені постановою Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 та постанова правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 1 грудня 2014 року N 758 стосуються саме обмежень в сумі видачі готівкових коштів. На підставі зазначеного представник відповідача вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволені позову слід відмовити. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 08 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір № ДФЛ-34939/01 банківського вкладу. Згідно умов договору його предметом є розміщення позивачем у відповідача грошових коштів у розмірі 600000 доларів США строком до 23 серпня 2014 року зі сплатою відсотків у розмірі 7,75% річних. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином, що підтверджується відомістю по рахунку виданої відповідачем. Проте, відповідач вклад у строки, визначені договором позивачу не повернув. При цьому, зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що після закінчення строку дії договору, 21.08.2014 року позивач звернулась до відповідача з заявою про повернення (видачу) йому суми вкладу та нарахованих за вкладом процентів готівкою. Однак, відповідач вимогу позивача щодо повернення та видачі йому суми депозиту та нарахованих на нього відсотків не виконав та листом від 24.09.2014 року за № 85593-23.1-б/б повідомив позивачу, що відповідно до п. 9 постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 НБУ були запровадженні обмеження щодо видачі готівкових коштів. Так, положеннями п. 9 постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 встановлено, що уповноваженні банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15 000 грн. 00 коп. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Разом з тим, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Також, слід зазначити, що згідно вимог ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. При цьому, положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Проте, представником відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Згідно положень ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. При цьому, представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що розмір належного позивачу вкладу становить 648527,92 доларів Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач свої зобов'язання по поверненню вкладу з нарахованими процентами у строки, встановлені у договорі, не виконав, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми вкладу у розмірі 600000 дол. США та нарахованих процентів по ньому у розмірі 48527,92 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день ухвалення рішення становить 16803358,40грн (648527,92х 25,90 = 16803358,40грн.), є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Разом з тим, позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача суми депозитного вкладу однією сумою через касу банку судом не можуть бути задоволені, оскільки рішення суду, які набрали законної сили виконуються державною виконавчою службою у відповідності до Закону України «Про Державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження» При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання представника відповідача на постанову Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540, як на підставу для неповернення належних позивачу грошових коштів, є безпідставними, оскільки в даному випадку правовідносини між сторонами, в першу чергу, регулюються ЦК України та двостороннім договором, укладеним між сторонами, а відмова в видачі коштів порушує права позивача, регламентовані, у тому числі, ст. 41 Конституції України. Більш того, згідно вимог ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» нормативно-правові акти НБУ, у тому числі постанови Правління Національного банку, не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України. Відповідно до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 654 грн. 00 коп., Враховуючи наведене, на підставі ст. 41 Конституції України ст.ст. 319, 386, 525, 526, 533, 612, 1058, 1060, 1074 ЦК України, ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» та

Outcome: partial