Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» (далі - відповідач) про стягнення витрат, понесені на поховання у розмірі 35 965, 00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що 27.01.2020 року у м. Харкові рухаючись по пр. Тракторобудівників з боку Салтівського шосе в напрямку вул. Лосевської трамвай «Татра», б.н. 665, маршрут № 23 (вул. Л. Толстого - вул. Південно-східна), під керуванням [PERSON] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який є її племінником, внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події. Водій трамваю [PERSON] працює на посаді водія у КП «Салтівське трамвайне депо». Позивач організувала похорони та взяла на себе витрати на поховання [PERSON] , які складають 35 965, 00 грн., з яких ритуальні товари - 6 610, 00 грн., набір товарів для похорон - 13 255, 00 грн., поминальний обід - 9 100, 00 грн., пам`ятник вартістю 7 000, 00 грн., які просить стягнути з відповідача на підставі ст. ст. 1172, 1187, 1201 ЦК України. Відповідач подав до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого проти задоволення позову заперечує, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження сплати нею понесених витрат на поховання. Також відповідач зазначає, що витрати на проведення поминальних обідів не відносяться до витрат на поховання. У судовому засіданні 11.05.2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові. У судове засідання представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. У судовому засіданні 11.05.2021 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Фактичні обставини, встановлені судом. 27.01.2020 року у м. Харкові рухаючись по пр. Тракторобудівників з боку Салтівського шосе в напрямку вул. Лосевської трамвай «Татра», б.н. 665, маршрут № 23 (вул. Л. Толстого - вул. Південно-східна), під керуванням [PERSON] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою про причину смерті, свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 04.02.2020 та Висновком експерта № 10-12/188-С/20 10.03.2020 року. Водій трамваю [PERSON] працює на посаді водія у КП «Салтівське трамвайне депо», що підтверджується наказом № 436-ВН від 15.08.2011. Тітка померлого, яка є позивачем у справі, організувала похорони та взяла на себе витрати на поховання [PERSON] . Так, позивачем було придбано у КП «Ритуал» Харківської міської ради ритуальні товари (труна, похоронний набір, хрест) на суму 6 610, 00 грн., що підтверджується Актом на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення від 04.02.2020 та фіскальним чеком від 04.02.2020. Крім того, позивачем було придбано набір товарів для похорон на суму 13 255, 00 грн., про що свідчить товарний чек № 87 від 04.02.2020, накладна № 88 від 04.02.2020. Також позивач оплатив поминальний обід на суму 9 100, 00 грн., на підтвердження чого надав рахунок офіціанта від 04.02.2020, купівельний акт № 3 від 04.02.2020, товарний чек № 3 від 04.02.2020. В подальшому, позивачем було замовлено та встановлено пам`ятник вартістю 7 000, 00 грн., про що свідчить накладна № 73 від 05.08.2020, товарний чек № 25 від 05.08.2020, купівельний акт № 6 від 05.08.2020. Загалом, позивачем було понесено витрати на поховання у розмірі 35 965, 00 грн. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Частиною 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, визначеної трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня. Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України є необхідною як наявність загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальної умови (виконання трудових (службових) обов`язків працівником). Приписами ч. 1 ст. 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, за змістом зазначеної норми закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено ПДР. Як зазначено в абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова Пленуму ВССУ від 01 березня 2013 року) - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. В п. 7 вказаної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року роз`яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. З матеріалів справи вбачається, що водій [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків здійснила наїзд [PERSON] , внаслідок чого останній загинув. Позивачка є тіткою загиблого [PERSON] , тому з урахуванням положень статей 1167, 1168, 1172, 1201 ЦК України має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, а також витрат на поховання за рахунок юридичної особи, внаслідок дій працівника якої їй було завдано такої шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого; забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих; надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності. Згідно ст. 2 вказаного Закону поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Враховуючи положення ст.1201 ЦК України суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на поховання [PERSON] та на спорудження надгробного пам`ятника у загальному розмірі 26 865, 00 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача вартості поминального обіду у розмірі 9 100, 00 грн., суд зазначає наступне. Як зазначалось судом вище, стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Отже, витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання (а саме поминальні обіди та роковини), не відносяться до витрат на поховання. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.03.2018 р. у справі № 554/1793/15-ц. Таким чином, позовні вимоги про відшкодування витрат за поминальний обід в сумі 9 100, 00 грн. задоволенню не підлягають. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial