Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] 08.07.2015р. звернулась з позовом до [PERSON] про визнання укладеним договору позики від 04.08.2005р., стягнення 315 000 грн. заборгованості за означеним договором, мотивуючи тим, що останній 04.08.2005р. позичив у неї 15 000 доларів США, які зобов'язувався повернути протягом десяти років, однак позики добровільно не повертає. В суді представник позивачки [PERSON] позов підтримав покликаючись на мотиви такого, пояснив, що 04.08.2005р. його довірителька позичила відповідачу 15 000 доларів США. Позичені кошти відповідач мав повернути [PERSON] протягом десяти років. Оскільки [PERSON] позики не повернув, тому остання звернулась з позовом, просить про задоволення вимог. Відповідач позов визнав, пояснив, що 04.08.2005р. позичив у матері [PERSON] 15 000 доларів США для придбання житлового будинку на [ADDRESS]., позичені кошти своєчасно не повернув. Третя особа - [PERSON] пояснила, що відповідач - її колишній чоловік, жодного договору позики з [PERSON] не укладав, що вищевказаний будинок був куплений за їх спільні кошти, що даний факт також встановлено рішеннями судів. Крім цього, зазначила, що між нею та відповідачем існують неприязні відносини щодо користування спірним будинком, [PERSON], як матір відповідача, зацікавлена у вирішенні спірних питань в користь сина, тому вказаний позов заявлено штучно, з метою тиску на неї, як співвласника 1/2ч. будинку. Вважає позов безпідставним, а вимоги позивачки такими, що не підлягають задоволенню та просить відмовити в позові повністю. Заслухавши представника позивача, відповідача та третю особу, вивчивши матеріали справи, суд відмовляє у задоволенні позову. За положенням ст. 11, ст. 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як убачається із пояснень представника позивача і відповідача [PERSON], останній в серпні 2015р. позичив у [PERSON] 15 000 доларів США для придбання житлового будинку на [ADDRESS]. На підтвердження зобов'язань у [PERSON] перед [PERSON] і укладення 04.08.2005р. договору позики, представник позивачки покликається на показання свідків [PERSON], [PERSON], і [PERSON] Між тим, в суді свідок [PERSON] пояснив, що про складення 04.08.2015р. [PERSON] розписки або ж про існування у [PERSON] перед [PERSON] будь-яких боргових зобов'язань йому нічого не відомо. Свідки [PERSON] і [PERSON] до суду не з'явились. Відповідно до абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Із матеріалів цивільної справи Городоцького районного суду Львівської обл. № 2/441/483/2013р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2ч. будинковолодіння, як частку у спільному майні подружжя та інше видно, що рішенням суду Львівської обл. від 01.10.2013р., яке ухвалою апеляційного суду Львівської обл. від 27.01.2014р. залишено без змін, встановлено, що будинок на [ADDRESS]. придбаний [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти (а.с. 36-39). За положенням ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). В даному випадку, як убачається із пояснень представника позивача і відповідача, сторони у справі обмежились складанням позичальником боргового документа - розписки з передачею її позикодавцеві. За змістом вищевказаних норм матеріального права наявність невиконаних боргових зобов'язань позичальника підтверджується оригіналом складеної ним боргової розписки, яка знаходиться у позикодавця. Отже, з огляду на те, що виконання боргу може підтверджуватись переданням боргової розписки позикодавцем позичальникові, ксерокопія боргової розписки [PERSON] (а.с.15), не є у відповідності до ст. 59 ЦПК України допустимим доказом, яким би підтверджувався, як факт укладення договору позики, так і факт невиконання його боржником. Третя особа - [PERSON] заперечила факт укладення 04.08.2005. відповідачем боргової розписки. З огляду на вищевикладене, а також на відсутність оригіналу боргової розписки, суд вважає, що вимоги позивачки є недоведеними. За положеннями ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення про задоволення позову лише за наявності для того законних підстав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову, в даному конкретному випадку, не може слугувати підставою до задоволення вимог позивачки.

Outcome: dismissed