Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

[PERSON] 17 вересня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позивач у своєму позові та з представником в судовому засіданні посилалася на те, що з 05 грудня 1998 року з відповідачем перебували в шлюбі, шлюб розірвано, мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], відповідач є батьком цієї дитини, вона є мамою цієї дитини. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні вказаної неповнолітньої дитини участі зараз не приймає, а раніше це було не регулярно. Вона (позивачка) зараз працює, доглядає дитину, матеріально погано забезпечена. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини до досягнення сином повноліття в твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з часу подання позову, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, позовні вимоги фактично визнав, дійсно з позивачкою перебували в шлюбі, мають неповнолітнью дочку, розлучилися і дочка залишилася мешкати з матірю, він весь час надавав та надає матеріальну і моральну допомогу дочці, приймає участь в його вихованні, але останнім часом в його роботі тяжкі часи і він не може надавати матеріальну допомогу дочці. Вважає, що сума аліментів безпідставно завищена, вона вказана без врахування його матеріального і сімейного стану, здоровя. Фактично не заперечував проти розгляду справи без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. . Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 05 грудня 1998 року. Від цього шлюбу та спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Стосунки в сімї не склалися, шлюбні стосунки були припинені, стало вирішуватися питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року шлюб сторін розірвано, рішення набрало законної сили, свідоцтво про що позивачка отримала. Сторони разом не мешкають, стало питання про вирішення спору про порядок виховання і утримання неповнолітньої дитини. На теперішній час позивач [PERSON] мешкає разом зі своєю неповнолітньою дитиною дочкою [PERSON], займається вихованням та утриманням неповнолітньої дочки, лікуванням. Відповідач на утримання неповнолітньої дочки регулярну матеріальну допомогу (особливо останнім часом) не надає. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що дочка сторін [PERSON] неповнолітня, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час працює, але має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від батька цієї дитини, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини дочки [PERSON] до досягнення нею повноліття. При цьому суд враховує наступне: Верховний суд України, в абз. 2 п. 17 постанови № 3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року розяснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Щодо матеріального становища відповідача: судом встановлено, відповідач працює, має постійну заробітну плату, інших прибутків відповідач не отримує; аліменти на утримання інших дітей чи інш. не виплачує. З наведеного вбачається що доходи у відповідача є, що дають можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі, але у розмірі 1500 гривень, а не як того просить позивач. Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який на період з 01 січня 2014 року до 30 червня 2014 року - встановлений у розмірі 1286 грн., у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 грудня - 1330 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2015 року - 1032 гривень, з 1 грудня - 1167 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2015 року - 1286 гривень, з 1 грудня - 1455 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 грудня - 1074 гривні. Передбачені цим законом зміни про підвищення мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму, які повинні бути з 01 грудня, введені в дію з 01 вересня 2015 року. А тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоровя відповідача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів у твердій грошовій сумі буде становити 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач частково виплачував аліменти в добровільному порядку, працює, має регулярні доходи і суттєве матеріальне становище. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх часткове задоволення. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дочки з 17 вересня 2015 року. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Зважаючи на те, що позивачка працює, має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу зараз не отримує, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] звільнена від сплати судового збору, не сплатила вказане, тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача та їх неповнолітнього сина по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та предмета спору і не довів цього, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з частиною позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягувати з відповідача [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], на користь матері [PERSON] в твердій грошовій сумі 1500 грн. щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття, починаючи стягнення з 17 вересня 2015 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial