Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

[PERSON] 29.10.2019 р. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що 10.11.2018 р. [PERSON] позичив у неї грошові кошти в сумі 3000 грн. та 100 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 25.10.2018 р. складало -2511,41 грн., про що було складено відповідні розписки, де зазначено кінцевий термін повернення до 10.12.2018 р. 15.12.2018 р. [PERSON] знову взяв у неї в борг 7000 грн., про що склав відповідну розписку з кінцевим терміном повернення боргу 1 місяць, що припадає на 15.01.2019 р. У вказані в розписках строки, відповідач борг не повернув, на письмові вимоги про виконання зобов`язань не реагує. Посилаючись на ст.ст.526, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 16506,75 грн., з яких: сума боргу 12500,00 грн.; пеня 3376,37 грн.; 3 % річних 291 грн. та інфляційні витрати 339,38 грн., а також судові витрати. Ухвалою від 12.11.2019 р. було відкрито провадження і справа призначена до розгляду на 25.11.2019 р. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2019 р. та розпорядження № 878 від 25.11.2019 р. справу передано в провадження судді Дмитрюк О.В. Рогляд справи призначено на 30.01.2020 р. 30.01.2020 р. розгляд справи відкладено на 03.03.2020 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України для повторного виклику відповідача. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положенням ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач в судові засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав. Суд розглянув справу за відсутності відповідача на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 10.11.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори позики, на підтвердження укладення яких відповідач склав розписки (а.с.10, 11). За умовами договорів позики [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 (три тисячі) грн., та 100 доларів США, що було еквівалентно 2511,41 грн., зобов`язавшись повернути позики на протязі місяця, тобто до 10 грудня 2018 р. 15.12.2018 р. за договором позики [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 7000 грн. та зобов`язався повернути їх на протязі місяця, тобто до 15.01.2019 р., про що склав розписку (а.с.12). Позивач зазначає, що зобов`язання по поверненню грошових коштів [PERSON] не виконав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст..1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення несплаченої суми позики в розмірі 12500,00 грн., законні, обґрунтовані та підлягають стягненню з відповідача. Ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено що, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.1, 2 ст.625 ЦК України). На підставі наведених вище положень законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення пені в сумі 3376,37 грн., 3% річних в сумі 291 грн. та інфляційних витрат в сумі 339,38 грн. підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved