Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

[PERSON] в листопаді 2014 року заявила позов, за яким просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення з належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] її колишнього чоловіка [PERSON], без надання іншого житла, за підстав систематичного порушення останнім правил співжиття, тобто за підстав, передбачених ст. 391 ЦК України, та ст. 116 ЖК України. Позивач в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, надала пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] підтримав позов, пославшись на надані докази та відповідні спору вимоги законодавства. [PERSON] позов не визнав, і пояснив, що правил проживання в спірній не порушував, а конфлікти між сторонами виникають через те, що позивач чинить йому перешкоди в користуванні житлом та здійснює неналежний догляд за їх дитиною. Представник відповідача [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю доказами. Судом встановлено таке. Відповідно до договору дарування, посвідченого 14.12.2004р. державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної кантори Дмитрієвою Т.М. за реєстровим №1-2291, [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. Сторонами не заперечується, і знаходить своє підтвердження довідкою з місця проживання сім'ї та реєстрації (а.с.8), що в спірній квартирі зареєстровані і проживають на правах члена сім'ї власника: власник [PERSON], колишній чоловік власника [PERSON], та їх син [PERSON] Суду не надано доказів, що при вселенні, між власником квартири та відповідачем була укладена угода про порядок користування житлом, участі в його утриманні, тощо. Згідно з статтею 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Факт розірвання між сторонами шлюбу правового значення для вирішення спору по суті не має. Отже, відповідач вправі продовжувати користуватись спірним житлом на правах члена сімї власника. За такого висновку, відповідача може бути виселено лише за підстав і в порядку передбачених законом (ст.9 ЖК України). Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) відповідно до ст. 157 ЖК України, може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме за обставин коли такі особи систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами. Проте, таких письмових доказів позивачем не надано. З представлених же позивачем доказів, а саме документів реагування правоохоронних органів на заяви позивача про протиправну поведінку відповідача, вбачається, що між сторонами час від часу виникають суперечки (конфлікти) на ґрунті користування житлом, ревнощів, тощо, що в свою чергу, з огляду на наведене вище, недостатньо для визнання факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття. Дані, що містять інші докази не спростовують наведеного висновку. Отже, підстав вважати, що відповідач перешкоджає позивачу користуватись власністю не вбачається, а відповідно і підстав для його виселення не має. Тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, за необгрунтованістю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем зараховуються до відповідного бюджету держави.

Outcome: dismissed