Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею та за [PERSON] право власності по Ѕ частці за кожним на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.08.1989 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого позивач та відповідач дітей не мають. Позивач зазначає, що за час спільного проживання з відповідачем підтримували шлюбні відносини, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та купували у спільну власність майно. Проте, починаючи з січня 2012 року не підтримують шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо один від одного. Позивач стверджує, що під час шлюбу за спільні кошти з відповідачем було набуте майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що була придбана за 10 544,50 грн. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.02.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської нотаріальної контори Барановою Т.І., зареєстрованого у реєстрі за № 11-315, титул власності на яку оформлено на відповідача та зареєстровано КП Київське міське бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під № 30819. На теперішній час орієнтовна вартість квартири становить за схожими характеристиками у тому ж районі та по тій вулиці за даними бази інтернет-оголошень у розмірі 1 500 000 грн. Позивач вказує, що домовленості про порядок поділу спільного набутого в шлюбі майна з відповідачем не досягнуто, відтак змушена звернутися до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2020 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання на 09.11.2020 року (а.с. 48, 49). Ухвалою суду від 12.10.2020 року частково задоволено заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 50-52). В підготовчому судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги та викладені у позові обставини, про що подав письмову заяву, пояснив, що спірна квартира придбана в період шлюбу за спільні з позивачем кошти. Представник позивача [PERSON] підтримав позов та просив у зв`язку з визнанням відповідачем позову витрати на правничу допомогу адвоката в суді з [PERSON] не стягувати. За нормою ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.08.1989 року (а.с. 7). 12.02.1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської держаної нотаріальної контори Барановою Т.І., зареєстрований у реєстрі за № 11-315, відповідно до якого відповідач купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). Право власності за відповідачем на спірну квартиру зареєстроване 22 березня 1999 року в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 30819 (а.с. 13 зв.). Судом безспірно встановлено, що на час придбання спірної квартири відповідачем сторони по справі проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, житло набули за спільні кошти подружжя. Отже, квартира [ADDRESS] придбана у період перебування позивача та відповідача в шлюбі. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в даному випадку на відповідача. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому відповідач визнав позов в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Положеннями частини 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Головним критерієм поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Отже, суд приходить до висновку, що позов про поділ спільного майна подружжя та визнання за позивачем і відповідачем права власності по Ѕ частці на квартиру [ADDRESS] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Враховуючи, що розподіл спільного сумісного майна подружжя вирішено судом у вказаному вище порядку, то в силу положень ч. 3 ст. 372 ЦК України право спільної сумісної власності сторін на нього припиняється. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, що кореспондується зі змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір на загальну суму 10 510,00 грн., а саме: у розмірі 6 306,00 грн. відповідно квитанції № 34411 від 23 вересня 2020 року та у розмірі 4 204,00 грн. відповідно квитанції № 85866 від 08.10.2020 року на рахунок UA478999980313141206000026005 Казначейства України УК у Дніпровському районі, МФО банку отримувача 899998, код ЄДРПОУ отримувача 38012871 (а.с. 15, 47). Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов в підготовчому судовому засіданні, тобто до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 5 255,00 грн. З відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 5 255 грн.

Outcome: approved