Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

[PERSON] 11 лютого 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: 1.Визначити розмір часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння у [ADDRESS] , померлих [PERSON] - 140/400 домоволодіння, [PERSON] - 56/400 домоволодіння, [PERSON] - 24/400 домоволодіння. 2.Визнати [PERSON] право власності на 35/400 частин домоволодіння у [ADDRESS] в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині після померлого [PERSON] . 3.Визначити [PERSON] розмір частки у домоволодінні у [ADDRESS] у розмірі 215/400 частин (з яких 180/400 - на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2006р. по справі № 2-1596/06р., 35/400 домоволодіння - в порядку спадкування частки після померлого [PERSON] ), до складу якої входить житловий будинок літ. Е-1 площею 66,4 кв.м., що складається з коридору 3-1 площею 3,1 кв.м., санвузла 3-2 площею 3,4 кв.м., житлової кімнати 3-3 площею 11,1 кв.м., житлової кімнати 3-4 площею 10,5 кв.м., житлової кімнати 3-5 площею 18,1 кв.м., кухні 3-6 площею 7,5 кв.м., коридору 3-7 площею 5,0 кв.м., котельні 3-8 площею 2,9 кв.м., коридору 3-9 площею 4,8 кв.м.; прибудова літ. Е-1; веранда літ. е-1; вольєр літ. З; накриття літ. М; мостіння IV; огорожі та споруди № 11, 12, 15, 16, 17, 19, в житловому будинку літ. А-1 кімната 1-5 площею 13,4 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що його батько [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на будинок від 09.03.1970 року набув у власність 14/25 частин житлового будинку з будівлями та спорудами у [ADDRESS] . Право власності на 11/25 частин вказаного домоволодіння набув [PERSON] . Право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на зазначене домоволодіння з наведеним розподілом часток зареєстровано ДМБТІ 11.03.1970 року. В 1981 році [PERSON] за згоди співвласників в межах існуючого домоволодіння було збудовано житловий будинок літ. Е-1 у складі: житловий будинок літ. Е-1 площею 66,4 кв.м.; прибудова літ. Е-1; веранда літ. е-1; вольєр літ. З; накриття літ. М; мостіння IV; огорожі та споруди № 11, 12, 15, 16, 17, 19. Згідно технічного паспорту на домоволодіння, складеного КП «ДМБТІ» станом на 21.10.2005р. та акту визначення ідеальних часток від 21.10.2005р., домоволодіння [ADDRESS] з двох житлових будинків літ. А-1 та літ. Е-1 та допоміжних будівель і споруд і розташоване на земельній ділянці площею 963 кв.м. Внаслідок змін у складі будівель та споруд домоволодіння після прийняття в експлуатацію збудованого позивачем житлового будинку літ. Е-1 з допоміжними будівлями та спорудами відбулися відповідні зміни і в розмірах часток усіх співвласників. В акті визначення ідеальних часток від 21.10.2005р. визначено нові розміри часток співвласників: 1) [PERSON] (частка в домоволодінні відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будинок від 09.03.1970р. - 14/25 частин домоволодіння), а в його фактичному користуванні знаходиться: в житловому будинку А -1 квартира №1 , яка складається із житлових кімнат 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, прибудова А'-1, веранда а'-1, ґанок з козирком а, літня кухня Б, сарай б, вбиральня Г, вольєр И, гараж Л, накриття Н,0, мостіння І, II, огорожі та споруди № 1, 2, 3, 6, 10, 13, 14, що складає 35/100 частин домоволодіння. 2) [PERSON] (частка в домоволодінні відповідно до мирової угоди та ухвали Народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23.08.1976р. - 8/25 частин домоволодіння), а в її фактичному користуванні знаходиться: в житловому будинку А -1 квартира №2 , яка складається з приміщень кухні 2-4, житлової кімнати 2-7, у сінях а-1 приміщення: коридор 2-1, житлова 2-2, 1/2 частина сараю В, вбиральня Д, сарай Ж, мостіння III, огорожі та споруди № 4, 5, 18, 20, що складає 14/100 частин домоволодіння. 3) [PERSON] (частка в домоволодінні відповідно до мирової угоди та ухвали народного суду Ленінського району М.Дніпропетровська від 23.08.1976р. - 3/25 частин домоволодіння, станом на дату складення акту помер), а у його фактичному користуванні знаходилося: в житловому будинку А -1 квартира №4 , яка складається з житлових кімнат 4-2, 4-3 у сінях а-1 приміщення 4-1 - кухня, накриття а, 1/2 частина сараю В, що складає 6/100 частин домоволодіння. Зміна розміру частки [PERSON] в належному порядку не зареєстрована. 4) [PERSON] - у фактичному користуванні знаходилося: житловий будинок літ. Е-1, прибудова літ. Е'-І, веранда літ. е-1, вольєр літ. З, накриття літ. М, мостіння IV, огорожі та споруди № 11, 12, 15, 16, 17, 19, що складає 45/100 частин домоволодіння. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2006р. по справі №2-1596/06р., за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок літ. Е-1, прибудову літ. Е1-1, веранду літ. е-1, вольєр літ. З, накриття літ. М, мостіння IV, огорожі та споруди № 11, 12, 15, 16, 17, 19, що складає 45/100 частин домоволодіння [ADDRESS] та визначено його частку у домоволодінні у розмірі 45/100. Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] , залишилося у спільній частковій власності. Внаслідок визнання за [PERSON] права власності на 45/100 домоволодіння необхідним є пропорційна зміна розміру часток інших співвласників, проте такі вимоги ними не пред`являлися і питання про розміри їх часток судом не вирішувалося. Згідно листа КП «ДМБТІ» від 07.08.18р. на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровані частки за співвласниками: [PERSON] - 14/25 частин житлового будинку; [PERSON] - 11/25 частин житлового будинку; [PERSON] - 8/25 частин житлового будинку; [PERSON] - 45/100 домоволодіння. За даними реєстраційних документів існує диспропорція у співвідношенні часток у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] до цілого, до того ж сума часток усіх співвласників становить 177/100 при приведенні їх розмірів до спільного знаменника. Фактично має місце невідповідність реєстраційних даних дійсному розміру часток та їх арифметична помилковість, оскільки сукупний розмір часток співвласників перевищує 100/100 частин домоволодіння. Після смерті [PERSON] спадщину фактично прийняв [PERSON] (син), проте право власності на 3/25 частини домоволодіння за ним не було зареєстровано. [INFO] . [PERSON] помер, після його смерті спадщину прийняла [PERSON] (дочка), проте право власності на відповідну частку в домоволодінні за нею не зареєстровано. Після смерті [PERSON] спадщину фактично прийняла [PERSON] (дочка), проте право власності 8/25 частин домоволодіння за нею також не зареєстровано. Отже, після смерті співвласників домоволодіння [PERSON] , за яким зареєстровано право власності на 11/25 частин домоволодіння, та [PERSON] , за якою зареєстровано 8/25 частин домоволодіння, їх спадкоємці не привели документи у відповідність до мирової угоди від 23.08.1976р., право на спадщину не оформили і питання належності та розміру їх часток в домоволодінні до даного часу юридично не вирішено. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Заяви про прийняття спадщини в межах встановленого строку подані [PERSON] (дочка померлого), в порядку спадкування за заповітом та [PERSON] в порядку спадкування обов`язкової частки згідно ст. 1241 ЦК України у зв`язку з непрацездатністю за віком. Проте постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко C.JI. від 14.03.2019р. у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено у зв`язку з неможливістю визначення складу спадкового майна. Крім того, внаслідок відсутності належного визначення часток співвласників неможливим є вирішення питань утримання майна, що є у спільній частковій власності згідно ст. 360 ЦК України. Виходячи з акту ідеальних часток від 21.10.2005р. та з урахуванням відомих позивачу даних про прийняття спадщини після померлих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , частки співвласників в домоволодінні [ADDRESS] після приведення до єдиного знаменника є наступними: [PERSON] - 215/400 частин домоволодіння (з яких 180/400 належить мені на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2006р. по справі № 2-1596/06р., та 35/400 домоволодіння - в порядку спадкування частки після померлого [PERSON] ); [PERSON] - 105/400 частин домоволодіння (в порядку спадкування частки після померлого [PERSON] ); [PERSON] - 56/400 домоволодіння (враховуючи фактичне розташування будівель і споруд та існуючий порядок користування приміщеннями житлового будинку літ. А-1); [PERSON] - 24/400 домоволодіння (враховуючи фактичне розташування будівель і споруд та існуючий порядок користування приміщеннями житлового будинку літ. А-1). З урахуванням змін у складі домоволодіння [ADDRESS] та змін у складі осіб, що мають право на частку (право на оформлення частки) в зазначеному домоволодінні позивач вважає, що в судовому порядку підлягає визначенню розмір належної йому частки в спільній частковій власності в розмірі 215/400, до складу якої входять: житловий будинок літ. Е-1 площею 66,4 кв.м., що складається з коридору 3-1 площею 3,1 кв.м., санвузла 3-2 площею 3,4 кв.м., житлової кімнати 3-3 площею 11,1 кв.м., житлової кімнати 3-4 площею 10,5 кв.м., житлової кімнати 3-5 площею 18,1 кв.м., кухні 3-6 площею 7,5 кв.м, коридору 3-7 площею 5,0 кв.м., котельні 3-8 площею 2,9 кв.м., коридору 3-9 площею 4,8 кв.м.; прибудова літ. Е'-І; веранда літ.е-1; вольєр літ. 3; накриття літ. М; мостіння IV; огорожі та споруди №11, 12, 15, 16, 17, 19; у житловому будинку літ. А-1 кімната 1-5 площею 13,4 кв.м. У судове засідання позивач не з`явився, натомість його представник - адвокат Гордієнко Т.О. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на будинок від 09.03.1970 року, виданого Ленінським районним відділом комунального господарства, належало 14/25 частин житлового будинку з будівлями та спорудами у [ADDRESS] (а.с. 9). В 1981 році [PERSON] було збудовано житловий будинок літ. Е-1 у [ADDRESS] у складі: житловий будинок літ. Е-1 площею 66,4 кв.м.; прибудова літ. Е-1; веранда літ. е-1; вольєр літ. З; накриття літ. М; мостіння IV; огорожі та споруди № 11, 12, 15, 16, 17, 19. Згідно акту ідеальних часток, складеного 21.10.2005 року фахівцем КП «ДМБТІ» [PERSON] (а.с. 15-17): 1) [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності від 09.03.1970 року належить 14/25 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: у житловому будинку А -1 квартира № 1 , яка складається із житлових кімнат 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, прибудова А'-1, веранда а'-1, ґанок з козирком а, літня кухня Б, сарай б, вбиральня Г, вольєр И, гараж Л, накриття Н, О, мостіння І, II, огорожі та споруди № 1, 2, 3, 6, 10, 13, 14, що складає 35/100 частин домоволодіння. 2) [PERSON] на підставі мирової угоди та ухвали народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23.08.1976 року належить 8/25 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: в житловому будинку А -1 квартира № 2 , яка складається з приміщень кухні 2-4, житлової кімнати 2-7, у сінях а-1 приміщення: коридор 2-1, житлова 2-2, 1/2 частина сараю В, вбиральня Д, сарай Ж, мостіння III, огорожі та споруди № 4, 5, 18, 20, що складає 14/100 частин домоволодіння. 3)За [PERSON] (померлим) на підставі мирової угоди та ухвали народного суду Ленінського району м. дніпропетровська від 23.08.1976 року значиться 3/25 частини домоволодіння, а за ним числиться: в житловому будинку А -1 квартира № 4 , яка складається з житлових кімнат 4-2, 4-3 у сінях а-1 приміщення 4-1 - кухня, накриття а, 1/2 частина сараю В, що складає 6/100 частин домоволодіння. 4)У фактичному користуванні [PERSON] : житловий будинок літ. Е-1, прибудова літ. Е'-І, веранда літ. е-1, вольєр літ. З, накриття літ. М, мостіння IV, огорожі та споруди № 11, 12, 15, 16, 17, 19, що складає 45/100 частин домоволодіння. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2006 року по справі № 2-1596/06р., за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок літ. Е-1, прибудову літ. Е1-1, веранду літ. е-1, вольєр літ. З, накриття літ. М, мостіння IV, огорожі та споруди № 11, 12, 15, 16, 17, 19, що складає 45/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 22-24). Право власності на вказану частку зареєстровано за [PERSON] в КП «ДМБТІ» 19.10.2006 року (а.с. 25). Згідно відповіді КП «ДМБТІ» від 07.08.2018 року № 11419, станом на 31.12.2012 року в реєстровій книзі № 256 за реєстровим [ADDRESS] містяться відомості про право власності: [PERSON] - 14/25 ч. (нову частку не затверджено та не перереєстровано); [PERSON] - 11/25 ч. (нову частку не затверджено та не перереєстровано) на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 09.03.1970 року, виданого Ленінським районним відділом комунального господарства, згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради депутатів трудящих № 66 § 6 від 11.02.1970 року. В інвентаризаційній справі за вказаною адресою містяться відомості про право власності: [PERSON] - 8/25 ч. (нову частку не затверджено та не перереєстровано) на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23.08.1976 року, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 6230503; [PERSON] - 45/100 ч. на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2006 року, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 6230503. Згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23.08.1976 року за [PERSON] визнано право власності на 3/25 ч. домоволодіння, але перереєстрація право встановлювальних документів в КП «ДМБТІ» не проводилась. Власникам нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , 21.10.2005 року КП «ДМБТІ» ДОР було надано розрахунок акту ідеальних часток між співвласниками вищевказаного нерухомого майна. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2006 року затверджено 45/100 ч. домоволодіння, решту часток не затверджено (а.с. 26-27). Таким чином, за життя [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як співвласники домоволодіння по [ADDRESS] не ставили питання щодо зміни їх часток у праві спільної власності та у встановленому законом порядку не змінили свої частки у домоволодінні по [ADDRESS] . Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, тому підстави для задоволення позовних вимог в частині визначення розміру часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння у [ADDRESS] , померлих [PERSON] - 140/400 домоволодіння, [PERSON] - 56/400 домоволодіння, [PERSON] - 24/400 домоволодіння, відсутні. А акт ідеальних часток від 21.10.2005 року, складений КП «ДМБТІ», на частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не затверджений. [INFO] [PERSON] помер (а.с. 76). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 14/25 частин домоволодіння по [ADDRESS] . За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 28.10.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черняковим С.М. за реєстровим № 1424, в якому усе своє майно заповів [PERSON] (а.с. 91). 11.10.2016 року [PERSON] звернувся до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в порядку спадкування за законом (а.с. 86 оберт). 21.12.2016 року [PERSON] звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в порядку спадкування за заповітом (а.с. 87). Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 14.03.2019 року [PERSON] відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] в зв`язку з відсутністю можливості визначити склад спадкового майна (а.с. 92-93). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На підставі ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. У відповідності зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкуваннях» зазначено, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. [PERSON] має право на обов`язкову частку в спадщині після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки на час смерті спадкодавця позивач був пенсіонером за віком (а.с. 38). Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що спадкове майно, яке [PERSON] заповів [PERSON] у вигляді спірної частини будинку повинні успадковуватись двома спадкоємцями: [PERSON] та [PERSON] , оскільки [PERSON] згідно до закону має право успадкувати обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом, тобто 14/25 (всю спадкову масу : на 2 спадкоємці = по 7/25 частки кожному; 7/25 частку : 2 = 7/50 обов`язкова частка). У положеннях п. 7 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 роз`яснено, що захист права на обов`язкову частку в спадщині може здійснюватись шляхом пред`явлення вимог про визнання права на обов`язкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК), перерозподіл спадщини (ст. 1280 ЦК), визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301 ЦК). Також суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення розміру частки у домоволодінні у [ADDRESS] у розмірі 215/400 частин (з яких 180/400 - на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2006р. по справі № 2-1596/06р., 35/400 домоволодіння - в порядку спадкування частки після померлого [PERSON] ) задоволенню не підлягають, оскільки розмір частки саме у такому розмірі всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не підтверджено належними та допустимими доказами. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , як на обов`язкову частку у спадщині на 7/50 частин домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, тому з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 860,61 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: partial