Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до Камянської міської ради Черкаської області (далі Відповідач 2), [PERSON] (далі Відповідач 1), третя особа [PERSON] про скасування в частині рішення Камянської міської ради Черкаської області № 63-5/VI від 21.05.2015 року, зобовязання відновити межі дороги та зрівняти земляний насип та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Свої вимоги мотивував тим, що в серпні 2015 року йому стало відомо, що рішенням Камянської міської ради Черкаської області № 63-5/VI від 21.05.2015 року затверджено документацію із землеустрою на земельні ділянки та передано у власність та користування [PERSON] земельні ділянки по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також ведення особистого селянського господарства площею 0,10 та 0,4309 га відповідно (кадастрові номери 7121810100:01:002:1808 та 7121810100:01:002:1809). Вважає дане рішення незаконним, так як воно суперечить рішенню Камянської міської ради Черкаської області № 7-25 від 04.04.2003 року, згідно якого Відповідачу 1 було надано земельний наділ по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області загальною площею 0,5132 га, тобто на 0,0177 менший за розміром ніж згідно оскаржуваного рішення. Крім цього, згідно рішення Камянської міської ради Черкаської області від № 7-25 від 04.04.2003 року було вирішено створити підїзд (дорогу) через земельні ділянки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до належної Позивачу земельної ділянки по вул. Зарічній, б. 21 в м. Камянка Черкаської області площею 0,0898 га, що належить останньому відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 018329, виданого на підставі рішення Камянської міської ради Черкаської області № 8-28 від 16.05.2003 року, як частина з земельної ділянки 0,1797 га. В 2015 році доступ (проїзд) до цієї земельної ділянки внаслідок виділення в більшому розмірі земельної ділянки Відповідачу 1 став унеможливленим, що порушує право користування Позивачем земельною ділянкою по вул. Зарічній, б. 21 в м. Камянка Черкаської області площею 0,0898 га, хоча згідно рішення Камянської міської ради Черкаської області передбачалось створення дороги за рахунок вилучених земельних ділянок Позивача, [PERSON], [PERSON], а також земель вільного присадибного фонду виявленого біля домоволодіння по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області, що належить Відповідачу 1. Просив суд скасувати рішення Відповідача 2 № 63-5/VI від 21.05.2015 року в частині передачі у власність та в користування земельних ділянок по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області, а також зобовязати Відповідача 2 шляхом замірів відновити в натурі на місцевості межі дороги від вулиці Зарічної до вулиці Курноса відповідно до рішення Відповідача 2 № 7-25 від 04.04.2003 року та зрівняти земляний насип вздовж дороги зі сторони подвіря Відповідача 1, зобовязати Відповідача 1 прибрати з дороги сухі стовбури дерев для усунення перешкод в користуванні цією дорогою та не чинити їх в майбутньому. В судовому засіданні Позивач свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач 1 заперечувала проти позовних вимог, так як вона не перешкоджає створенню підїзної дороги до земельної ділянки Позивача, так як рішення Відповідача 2 № 7-25 від 04.04.2003 року про створення заїзду винесено не за її заявою і має відбуватись за рахунок земель Позивача, [PERSON] та [PERSON], її земельна ділянка з їхніми земельними ділянками не межує. На належній їй земельній ділянці межі заїзду не погоджувались та не створювались. Вона користується земельною ділянкою розміром 0,53 га не тільки відповідно до оскаржуваного рішення Відповідача 2, але й на підставі того, що дані земельні ділянки цього розміру входили у спадщину після смерті її батька [PERSON], проте не були оформлені. Представник Відповідача 2 [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, так як оскаржуване рішення Відповідача 2 було прийнято у відповідності до законодавства України. Земельна ділянка Відповідача 1 не межує з земельними ділянками Позивача, [PERSON] та [PERSON], а межує з гідротехнічною спорудою (канавою), яка належить Відповідачу 2. Після прийняття Камянською міською радою Черкаської області рішення № 7-25 від 04.04.2003 року, створення дороги за рахунок земельних ділянок Позивача, [PERSON], [PERSON] фактично не відбувалось, так як вилучення необхідних земель у них не було проведено через оформлення останніми права власності відповідно до державних актів, графічні матеріали та документи, на яких зображені земельні ділянки, які піддавались вилученню у Позивача, [PERSON] та [PERSON] для будівництва дороги в міській раді відсутні. Можливість створення дороги за рахунок земельних ділянок не цих осіб, а тільки земельної ділянки Відповідача 1, без виділення в натурі та графічного зображення розміру земельної ділянки вільного присадибного фонду Відповідача 1, за рахунок якої мало відбуватись будівництво дороги, виключається, так як вказане і протирічить рішенню Камянської міської ради Черкаської області № 7-25 від 04.04.2003 року. Документальні матеріали щодо виділення дороги в натурі (на місцевості) в міській раді відсутні та Позивачем як доказ суду не надані. Згідно наявної в міської ради містобудівної документації дороги в районі вулиць Курноса та Зарічної не має, землевпорядна документація по відведенню дороги згідно рішення Камянської міської ради Черкаської області № 7-25 від 04.04.2003 року не виготовлялась. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила в подальшому справу слухати без її участі. Свідок [PERSON] показав, що перебуває у неприязних відносинах з Відповідачем 1. Йому відомо, що до земельної ділянки Позивача мала вести дорога (заїзд) шириною 4 метри, проте на даний час цієї дороги не має, бо Відповідач 1 оформила право власності на земельні ділянки. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 018329, виданого на підставі рішення Камянської міської ради Черкаської області № 8-28 від 16 травня 2003 року, Позивачу належить земельна ділянка площею 0,1797 га для ведення особистого селянського господарства, з якої частина площею 0,0899 га розташована біля його будинку по вул. Зарічній, б. 21 м. Камянка Черкаської області, а інша частина земельної ділянки площею 0,0898 га розташована по вул. Зарічній окремо від його домоволодіння і межує із земельними ділянками [PERSON] та [PERSON], тобто знаходиться у місці, до якого відсутній підїзд дорогою, що затрудняє Позивачу обробляти земельну ділянку механізованим способом. Згідно рішення Камянської міської ради Черкаської області № 7-25 від 04.04.2003 року за рахунок вилучених земель у [PERSON] площею 200 м. кв, Позивача площею 300 м.кв., [PERSON] площею 200 м.кв вирішено створити підїзд до віддалених земельних ділянок, в тому числі і земельної ділянки, яка належить Позивачу. Дана обставина визнається сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а тому у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Також вона підтверджена копіями рішення Камянської міської ради Черкаської області № 7-25 від 04.04.2003 року, державного акту на право власності на земельну ділянку. Позивач просить скасувати рішення Камянської міської ради Черкаської області № 63-5/VI від 21.05.2015 року в частині передачі у власність та в користування земельних ділянок по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області, а також зобовязати Камянську міську раду Черкаської області шляхом замірів відновити в натурі на місцевості межі дороги від вулиці Зарічної до вулиці Курноса відповідно до рішення Відповідача 2 № 7-25 від 04.04.2003 року та зрівняти земляний насип вздовж дороги зі сторони подвіря Відповідача 1, зобовязати Відповідача 1 прибрати з дороги сухі стовбури дерев для усунення перешкод в користуванні цією дорогою та не чинити їх в майбутньому, так як в 2015 році доступ (проїзд) до належної Позивачу земельної ділянки внаслідок виділення в більшому розмірі земельної ділянки згідно оскаржуваного рішення Відповідача 1 став унеможливленим, що порушує право користування Позивачем земельною ділянкою по вул. Зарічній, б. 21 в м. Камянка Черкаської області площею 0,0898 га, хоча згідно рішення Камянської міської ради Черкаської області передбачалось створення дороги за рахунок вилучених земельних ділянок Позивача, [PERSON], [PERSON], а також земель вільного присадибного фонду виявленого біля домоволодіння по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області, що належить Відповідачу 1. Відповідач 1 знищила межові знаки дороги, вона чинить перешкоди у потраплянні Позивачу на належну йому віддалену земельну ділянку шляхом накладання на дорогу стовбурів дерев та розорання городу. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обовязок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Відповідачами не визнається та обставина, що Камянська міська рада Черкаської області незаконно винесла рішення № 63-5/VI від 21.05.2015 року в частині затвердження документації із землеустрою на земельні ділянки та передачі у власність та користування [PERSON] земельних ділянок по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також ведення особистого селянського господарства площею 0,10 та 0,4309 га відповідно (кадастрові номери 7121810100:01:002:1808 та 7121810100:01:002:1809), так як воно прийняте у відповідності до чинного законодавства України, а тому дії Відповідача 1 по відношенню до належної їй земельної ділянки є правомірними. У відповідності до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. При цьому згідно ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 01.06.2010 року № 781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ» індивідуальні правові акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин, вони мають виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме : чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень субєктами адміністративного права, які видають такі акти; розвязання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами. Зясування належності виданого правового акта до акта індивідуальної дії має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки нормативно-правові акти можуть бути оскаржені широким колом осіб (фізичних та юридичних), яких вони стосуються, а індивідуальні лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені. Під час судового розгляду встановлено, що рішення Камянської міської ради Черкаської області № 63-5/VI від 21.05.2015 року в частині затвердження документації із землеустрою на земельні ділянки та передачі у власність та користування [PERSON] земельних ділянок по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також ведення особистого селянського господарства площею 0,10 та 0,4309 га відповідно (кадастрові номери 7121810100:01:002:1808 та 7121810100:01:002:1809) являється правовим актом індивідуальної дії, а тому при вирішенні вимог Позивача про скасування цього рішення суд зясував питання доведеності Позивачем наявності порушених цим рішенням його конкретних прав та охоронюваних законом інтересів, а також доведеності Позивачем неправомірності його винесення. Як вбачається з пояснень Відповідача 1, за рішенням Камянської міської ради Черкаської області № 63-5/VI від 21.05.2015 року вона отримала безоплатно у власність земельні ділянки по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також ведення особистого селянського господарства площею 0,10 та 0,4309 га відповідно (кадастрові номери 7121810100:01:002:1808 та 7121810100:01:002:1809), які входили у спадщину після смерті батька [PERSON], про те не були до цього оформлені. Згідно копії рішення виконкому Камянської міської Ради народних депутатів трудящих Черкаської області від 15.04.1960 року [PERSON] було дозволено перебудову старого житлового будинку на земельній ділянці 0,53 га по вул. Жданова, б. 32 в м. Камянка Черкаської області. Згідно свідоцтва про право на спадкування від 05.04.1990 року Відповідач 1 успадкувала житловий будинок по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області. У відповідності до проектів землеустрою визначено межі цих земельних ділянок. Питання про передачу цих земельних ділянок Відповідачу 1 вирішувалось на 63-ій сесії Камянської міської ради Черкаської області та підтримано депутатами одноголосно, про що свідчить витяг з протоколу. У відповідності до відповіді Відділу Держгеокадастру у Камянському районі Черкаської області № 0-28-0.3-3595/2-15 від 15.10.2015 року відповідно до книг записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку, наявних у Відділі, станом на 01.01.2013 року Відповідач 1 не набула право власності на інші земельні ділянки, які розташовані на адміністративній території Камянського району Черкаської області. Пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», статтею 12 Земельного кодексу України визначено виключну компетенцію міських рад щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, передачі земель комунальної власності громадянам. За змістом ст.116 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність. Безоплатна передача у власність громадян провадиться в тому числі і у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, при цьому передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Земельним кодексом України, провадиться один раз по кожному виду використання. У відповідності до ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в містах у розмірі не більше 0,10 га, а для ведення особистого селянського господарства не більше 2 га. З урахуванням встановлених обставин по справі, суд приходить до висновку, що рішення Камянської міської ради Черкаської області № 63-5/VI від 21.05.2015 року в частині затвердження документації із землеустрою на земельні ділянки та передачі у власність та користування [PERSON] земельних ділянок по вул. Курноса, б. 50 в м. Камянка Черкаської області для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також ведення особистого селянського господарства площею 0,10 та 0,4309 га відповідно (кадастрові номери 7121810100:01:002:1808 та 7121810100:01:002:1809) прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, а Позивач не надав суду доказів того, що воно винесено з перевищенням повноважень органом місцевого самоврядування чи не за дотриманою законодавством процедурою. Крім цього, Позивач не навів в позовних вимогах та не пояснив під час судового розгляду, які конкретно його права та охоронювані законом інтереси були порушені спірним рішення органу місцевого самоврядування, хоча предметом оскарження є акт індивідуальної дії щодо розпорядження земельними ділянками у правовідносинах між Відповідачами. Позивач навів достатньо даних про те, що може бути порушене його право на користування належною йому віддаленою земельною ділянкою, проте дане порушення стосується не правовідносин між Відповідачами щодо передачі земельних ділянок у власність, а діями Відповідача [PERSON], яка має можливість не допускати його до використання належних їй земельних ділянок для доступу до належної Позивачу земельної ділянки (спір про сервітут). У звязку з вказаним, [PERSON] не може бути субєктом звернення з позовом з приводу реалізації Відповідачами свої прав щодо належності нерухомого майна. Отже, із зазначеним позовом звернулась не та особа, якій належить право вимоги. Звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері відносин, які склались між Відповідачами, не були порушені. У звязку з вказаним, в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. При вирішенні вимог про зобовязання Камянської міської ради Черкаської області шляхом замірів відновити в натурі на місцевості межі дороги від вулиці Зарічної до вулиці Курноса відповідно до рішення міської ради Черкаської області № 7-25 від 04.04.2003 року та зрівняти земляний насип вздовж дороги зі сторони подвіря Відповідача 1, суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Тобто, для того, щоб подати обґрунтований позов з такою вимогою необхідно, щоб субєктивне право не було припинене, його можна було відновити шляхом усунення наслідків порушення. Таким чином, законодавець вказав, що ключовим елементом при застосуванні такого способу захисту має бути можливість відновлення права. При цьому, відновлення не слід ототожнювати з поняттям набуття або появи права, так як відновлення має місце тоді, коли таке правовідношення вже існувало в певних характерних визначеннях, і може бути відтворене знов в цих же визначеннях. Водночас, відповідно до листа Камянської міської ради Черкаської області від 25.09.2014 року № 735/02-08 документальні матеріали про виділення в натурі на місцевості дороги, про яку вказує Позивач у своїй позовній заяві, відсутні. Ці ж відомості повідомлені представником Відповідача 2 в своїх запереченнях після прийняття Камянською міською радою Черкаської області рішення № 7-25 від 04.04.2003 року, створення дороги за рахунок земельних ділянок Позивача, [PERSON], [PERSON] фактично не відбувалось, так як вилучення необхідних земель у них не було проведено через оформлення останніми права власності відповідно до державних актів, графічні матеріали та документи, на яких зображені земельні ділянки, які піддавались вилученню у Позивача, [PERSON] та [PERSON] для будівництва дороги в міській раді відсутні, земельна ділянка вільного присадибного фонду Відповідача 2, за рахунок якої могло відбуватись будівництво дороги в натурі не виводилась, її графічні зображення відсутні, згідно наявної в міської ради містобудівної документації дороги в районі вулиць Курноса та Зарічної не має, а землевпорядна документація по її відведенню не виготовлялась. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги Позивача про відновлення в натурі на місцевості межі дороги від вулиці Зарічної до вулиці Курноса відповідно до рішення міської ради Черкаської області № 7-25 від 04.04.2003 року та зрівняння земляного насипу вздовж дороги зі сторони подвіря Відповідача 1, так як в даному випадку Позивач не надав доказів того, що дана дорога фактично та законно існувала на місцевості в натурі, документів про її характеристики на місцевості, які затвердженні у відповідності до містобудівних вимог, відсутні, суду як доказ сторонами не надані. Вирішуючи позовні вимоги про зобовязання Відповідача 1 прибрати з дороги сухі стовбури дерев для усунення перешкод в користуванні цією дорогою та не чинити їх в майбутньому суд виходить з наступного. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 ЦК України. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковими для неї. Виконання цивільного обовязку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обовязку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа \~має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси(ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). З урахуванням наведеного важливе значення для вирішення спору набуває необхідність належного зясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Ці висновки суду ґрунтуються на положеннях правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 02.07.2014 року та 25.12.2013 року по справам № 6-78цс14, № 6-78цс13, які відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. В даному випадку між сторонами виник спір про усунення перешкод у користуванні Позивачем власністю іншої особи (належних Відповідачу 1 земельних ділянок) для доступу до своєї віддаленої ділянки, проте Позивачем сформовано вимоги інакшого характеру усунення перешкод у користуванні його майном та зобовязання вчинити певні дії. Це означає, що належним способом захисту цивільних прав Позивача у такому разі є у відповідності до ст.ст. 401, 402 ЦК України предявлення позову про встановлення право користування чужою земельною ділянкою\~для задоволення потреб Позивача або інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом (земельного сервітуту), і лише тоді, коли власник цього чужого майна відхилила пропозицію про створення сервітуту за договором. Таким чином, Позивач невірно обрав спосіб захисту свого порушеного права на користування віддаленою земельною ділянкою, так як без вирішення в договірному чи судовому порядку питання про встановлення земельного сервітуту на користування земельною ділянкою Відповідача 1, подав вимоги про усунення перешкод у користуванні його майном та зобовязання вчинити певні дії. Оскільки договір або судове рішення про встановлення сервітуту на користування земельними ділянками Відповідача 1 в порядку ст.10 ЦПК України Позивачем суду не наданий, суд приходить до висновку про передчасність вимог Позивача про усунення перешкод у користуванні його майном та зобовязання вчинити певні дії, невірність обраного ним способу захисту свого порушеного права, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed