Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

[PERSON] 23 липня 2020 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] від 28 листопада 2019 року, укладений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Іщенко Н.Д., реєстровий № 951. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є одинокою людиною похилого віку, має статус дитини війни, не має близьких родичів. У позивача була донька від першого шлюбу з [PERSON] [PERSON] , [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . Позивач уклала шлюб з [PERSON] 21 жовтня 1977 року, з яким розлучилась 21 лютого 1983 року. Потім уклала шлюб з [PERSON] в травні 1993 року, розлучилися 19 березня 1997 року. Під час шлюбу з [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] ) у спільну часткову власність, де кожному належить по Ѕ частці квартири. Донька позивача уклала шлюб з [PERSON] [INFO] , від якого у неї народився син, [PERSON] , [INFO] . Вказаний шлюб розірвано 04 червня 1990 року. Згодом [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . 06 червня 2015 року [PERSON] померла. [INFO] онук позивача [PERSON] помер. За життя і до дня своєї смерті донька і онук позивача були прописані та проживали разом з позивачем, надавали їй фінансову, матеріальну, фізичну та психологічну допомогу, опікувалися, позивач почувала себе захищеною та доглянутою. Тож після їх смерті позивач стала почувати себе самотньою та нікому не потрібною. Колишній чоловік позивача [PERSON] після розлучення переїхав проживати до м. Павлограду, заповів свою частку квартири своєму знайомому і в 2016 році помер. В червні 2018 року позивач стала потребувати сторонньої допомоги та була вимушена переїхати жити до Комунального закладу соціального захисту «Дніпровський центр підтримки ветеранів праці та громадян похилого віку «Милосердя» Дніпровської міської ради. Позивач там прожила майже рік, проте стала дуже сумувати за домом і в червні 2019 року повернулась до квартири. Проте з`ясувалось, що за період поки вона перебувала в Будинку Милосердя, за квартирою слідкували сусіди і за період відсутності позивача вони повністю розпорядилися майже усіма її речами: меблями, одягом, посудом, білизною тощо. У квартирі позивача навіть не залишилося ліжка, стільців, посуду. Позивачу небайдужі люди дали кусок поролону, і вона спить на підлозі. Тож позивач дуже потребувала допомоги. В липні 2019 року позивач познайомилась з [PERSON] . Вона шукала квартиру для найму, працювала продавцем на Київському ринку. Вони почали спілкуватися. Відповідач обіцяла піклуватися про позивача, надавати допомогу, платити кошти за квартиру та комунальні послуги тощо. Згодом відповідач запропонувала укласти договір довічного утримання та надавати позивачу допомоги на офіційній основі, і позивач погодилася. Тож в листопаді 2019 року [PERSON] повезла позивача на таксі до приватного нотаріуса ДМНО Іщенко Н.Д., де позивачу було запропоновано підписати документи. Позивач підписала усі необхідні документи. [PERSON] не переоформляла на себе особові рахунки, не реєструвала своє місце проживання в квартирі. 31 грудня 2019 року відповідач разом зі своїм співмешканцем [PERSON] заселилась до квартири, завезла свої меблі диван, холодильник тощо, та стали жити разом з позивачем. І з цього часу відносини дуже зіпсувалися. [PERSON] не платила за комунальні послуги, кошти за проживання, не надавала позивачу ніякої допомоги. [PERSON] та її співмешканець стали кричати на позивача, ображати, вчиняти фізичне насилля. 25 березня 2020 року [PERSON] під час сварки штовхнула позивача так, що остання впала і отримала синці та викликала поліцію. Працівники поліції провели з відповідачем бесіду і 28 березня 2020 року відповідач виїхала з квартири. Проте позивачу пояснили, що вона більше не власник квартири, і що всі питання має вирішувати в судовому порядку. Позивач стала звертатися у всі органи влади, і згодом витребувала від [PERSON] копію договору, який вони з нею уклали та звернулась до адвоката за консультацією з питання розірвання договору довічного утримання, так як [PERSON] не надає їй жодної допомоги. Проте адвокат роз`яснила, що 28 листопада 2019 року позивач підписала договір дарування своєї частини квартири, і за цим договором [PERSON] і не має жодного обов`язку щодо надання будь-якої допомоги. Тож під час підписання документів у нотаріуса позивач була повністю певна, що вона укладає договір довічного утримання і у неї не було з цього приводу жодних сумнівів. Укладаючи оскаржуваний договір дарування, позивач мала на меті, що вона залишиться проживати у своїй квартирі після її відчуження на користь [PERSON] , яка буде допомагати у догляді за позивачем та житлом. Укладений договір дарування не відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи й змісту правочину, з тих підстав, що позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, позивач мала на меті укладання договору довічного утримання щодо своєї частини квартири, яка є її єдиним житлом, та якби не помилка у правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не було б укладено взагалі. Позивач завжди вважала, що укладений документ є договором довічного утримання. Крім того, до і після укладення оспорюваного правочину, позивач продовжувала проживати у вищевказаному житлі та самостійно сплачувала за комунальні послуги, усі особові рахунки до сьогодні відкриті на її ім`я. Фактична передача житла за договором дарування не відбулася. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2020 року накладено арешт на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1374559512101). Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо Ѕ частини квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1374559512101). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, натомість її представник адвокат Просяник Н.П. у заяві від 17 листопада 2020 року просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її адвокат Алмамедов М.А. у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Відзив на позов не надали. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 28 листопада 2019 року [PERSON] (дарувальник) подарувала 1/2 частини належної їй на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , [PERSON] (обдаровувана) на підставі договору дарування Ѕ частини квартири від 28 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталією Дем`янівною, зареєстрованого у реєстрі за № 2-951 (а.с. 24). Згідно з пунктом 1.1 договору, дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваному придатну для використання за призначенням Ѕ частину вищезазначеної квартири. На підставі\~договору дарування\~від 28\~листопада 2019\~року право\~власності на\~1/2\~частину квартири [ADDRESS] зареєстровано у встановленому законом порядку за відповідачем, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, про реєстрацію права власності від 28 листопада 2019 року № 227749335 (а.с. 25-26). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту чи договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова\~позиція викладена\~в постановах Верховного Суду\~від 11\~квітня 2019\~року у\~справі №\~158/1227/18\~(61-3991св19),\~від 06\~червня 2019\~року у\~справі №\~346/4617/16-ц\~(61-23852св18),\~від 24\~лютого 2020\~року по\~справі №\~487/2184/18-ц\~(61-8031св19). Встановлено, що позивач, будучи особою похилого віку, одинокою, оскільки втратила своїх близьких родичів, не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору безоплатної передачі у власність відповідача 1/2 частини належної позивачу на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , яка є її єдиним житлом, і що [PERSON] за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Позивач довела, що діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за нею, тобто помилялась щодо правової природи правочину. Таким чином, суд доходить висновку про те, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання. Отже, існує помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, тому спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України. З урахуванням викладеного суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1261,20 грн. (а.с. 1, 34). На підставі викладеного,

Outcome: approved