Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

[PERSON], в особі свого представника адвоката [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому, з урахуванням поданих уточнень, просив суд визнати недійсним договір позики від 31 березня 2015 року, укладений між ним і його батьком [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони. В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що в момент укладення договору [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому, посилаючись на вимоги статті 225 ЦК України, просив суд позов задовольнити. [PERSON], в особі свого представника [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в якому також просив суд визнати недійсним договір позики від 31 березня 2015 року, укладений між ним [PERSON] і його сином [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони. Обґрунтуванням позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору є помилка щодо обставин, які мають істотне значення, у звязку з чим, на думку третьої особи, такий договір має бути визнаний недійсним відповідно до положень статті 229 ЦК України. Позивач та третя особа з самостійними вимогами на предмет спору в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавали. Представники позивача та третьої особи з самостійними витягами на предмет спору заявлені позовні вимоги підтримали, просили позови задовольнити, надали в судовому засіданні пояснення відповідно до викладеного в позовних заявах. Відповідач позов не визнав, до залу судового засідання не зявлявся, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавав. Представники відповідача позови не визнали, заперечуючи проти задоволення позовних заяв пославшись на те, що [PERSON] на момент укладення договору розумів значення своїх дій і міг ними керувати. В подальшому вважали, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки хвороба [PERSON] має постійний характер, а отже є підстави для визнання його недієздатним, у звязку з чим підлягає застосуванню положення статті 226 ЦК України та визнання правочину нікчемним. Крім того, вважали, що позовна заява, всупереч вимогам статті 225 ЦК України, [PERSON] не підписана, а підписана і подана його адвокатом, що не узгоджується з вказаною правовою нормою, яка передбачає підписання і подання позовної заяви особисто особою, яка вважає, що її права порушені, а в разі її смерті іншими особами. З цих підстав просили позов [PERSON] залишити без задоволення. Вважали також необґрунтованим й позов [PERSON] третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, оскільки батьку було достеменно відомо про хворобу сина, а отже укладаючи угоду позики від 31 березня 2015 року останній не міг помилятися щодо обставин, що мають істотне значення; зазначали на множинність субєкта позичальника в зобовязанні, кожен з яких діє самостійно, а тому вважали, що визнання недійсною угоди щодо одного з них [PERSON] не тягне за собою недійсність угоди для іншого [PERSON] Суд, вислухавши представників сторін, допитавши свідків, експертів, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступного висновку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Судом встановлені такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Між [PERSON] та [PERSON] Позичальник, з однієї сторони, та [PERSON] Позикодавець, з другої сторони було укладено договір позики від 31 березня 2015 року, згідно п.1 якого Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв у власність суму готівкою в розмірі 15\~000 доларів США зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 30 червня 2015 року. Відповідно до п.2 вказаного Договору Позичальник свідчить, що отримав гроші готівкою від Позикодавця повністю, ще до підписання Договору (а.с.4-6). Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 24.07.15 №651, [PERSON] в момент укладення договору позики 31 березня 2015 року був не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с.87-90). Допитані в судовому засіданні судово-психіатричні експерти [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтвердили вищевказаний висновок судово-психіатричної експертизи, зазначивши, що його складено на підставі наявної медичної документації і стану [PERSON] на момент обстеження при проведенні амбулаторної судово-психіатричної експертизи. В обґрунтування висновку експерт [PERSON] вказав на те, що [PERSON] не має можливості планувати, прогнозувати значення своїх дій, експерт [PERSON] зазначила, що [PERSON] може проявляти ознаки здорової людини і для неспеціаліста вдаватись адекватним, однак його захворювання має непереривний характер, він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки має порушення розумової діяльності. Експерт [PERSON] вказала, що експертиза здійснювалась станом саме на 31 березня 2015 року і саме на момент укладення договору зроблено висновок про нездатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також в судовому засіданні була допитана лікар [PERSON], яка вказала, що [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, лікування є тривалим. Тому, даючи оцінку доводам допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], яка вказала, що договір позики укладався в приміщенні нотаріальної контори і вона не побачила неадекватності в поведінці [PERSON], а також [PERSON], який зазначив, що, незважаючи на нетривалий період спілкування з [PERSON], він оцінює його як абсолютно здорову та адекватну людину, з якою свідок планував реалізувати бізнес-проект в сільському господарстві і який був свідомий у своїх діях при отриманні позики, суд приходить до висновку про неможливість врахування таких свідчень як доказів оцінки стану [PERSON] на момент укладення оскарженої угоди, оскільки [PERSON] та [PERSON] не є фахівцями в галузі психіатрії. Також в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], яка є двоюрідною сестрою [PERSON] та його тітка [PERSON], які вказали, що [PERSON] з 2005 року перебуває на обліку у психіатричному диспансері, не працює і періодично знаходиться на лікуванні. 31 березня 2015 року [PERSON] не міг укладати спірну угоду, оскільки він і його батько [PERSON] знаходився зі свідками, які намагалися зясувати у якого саме нотаріуса було укладено договір іпотеки належної позивачу та третій особі квартири, а також оскаржений договір позики. Близько 17-00-18-00 години 31 березня 2015 року свідки зясували, що оскаржений договір позики та договір іпотеки було укладено у приватного нотаріуса [PERSON], тому вважали, що спірний договір було укладено не 31 березня 2015 року, а в інший день. Таким чином, зважаючи на вищевказаний висновок судово-психіатричної експертизи, свідчення допитаних в судовому засіданні експертів [PERSON], [PERSON], [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд приходить до висновку, що на момент укладення спірної угоди 31 березня 2015 року [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Згідно статтям 39, 40 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Відповідно до статті 41 ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Даючи оцінку доводам представників відповідача щодо невірно обраного способу захисту інтересів [PERSON] суд виходить з того, що належних доказів визнання [PERSON] недієздатним станом на 31 березня 2015 року в судовому засіданні не надано. Тому посилання представника відповідача на необхідність керуватись положеннями статті 226 ЦК України суд не приймає, оскільки дана норма застосовується саме в разі недієздатності особи станом на момент вчинення правочину. Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість застосування статті 225 ЦК України, яка визначає підстави визнання недійсним правочину, вчиненого дієздатною фізичною особою. Суд не погоджується з твердженнями представників відповідача про неможливість застосування даної норми внаслідок того, що хвороба [PERSON] має тривалий і безперервний характер, оскільки, як вбачається з висновку судової експертизи, він стосується саме моменту укладення угоди 31 березня 2015 року - моменту оцінки психічного стану позивача. Тому суд вважає, що спосіб захисту порушеного права вибраний обґрунтовано, а статті 226 ЦК України у взаємозвязку з вимогами статті 40 ЦК України щодо моменту визнання фізичної особи недієздатною застосуванню у такому разі не підлягає. Щодо тверджень представника відповідача про неможливість укладення адвокатської угоди з [PERSON] внаслідок його хвороби, необхідності захисту його інтересів органами опіки та піклування, суд зазначає, що саме з моменту визнання фізичної особи недієздатною застосовуються, відповідно до статті 41 ЦК України, обмеження на укладання правочинів. Оскільки [PERSON] недієздатним не визнаний, то законодавство України не містить обмежень щодо можливості укладання адвокатської угоди, спрямованої саме на захист інтересів [PERSON] відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Таким чином, діючи в межах укладеної адвокатської угоди, адвокат від імені клієнта вправі подати позовну заяву, ґрунтуючись у тому числі на положеннях статті 225 ЦК України. Посилання представника відповідача, що така заява має бути подана особисто особою, яка вважає, що її права порушені, судом не приймаються з огляду на те, що відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Глава 2 ЦПК України, регламентуючи подання позову до суду, передбачає єдину умову подання позову представником позивача надання суду документу, що підтверджує повноваження такого представника (ч.8 ст.119 ЦПК України). Питання участі у справі представника врегульовано також положеннями статей 38, 44 ЦПК України, згідно яких обмеження повноважень представника на вчинення певних процесуальних дій мають бути застережені у виданій йому довіреності. Оскільки законодавство України не містить імперативної заборони на подання представником позову, що ґрунтується на положеннях статті 225 ЦК України, а, відповідно до витягу із договору №5 про надання правової допомоги від 30.04.15., укладеного між [PERSON] та адвокатом [PERSON] (а.с.8), передбачено право останнього на звернення до суду від імені клієнта, суд не погоджується з позицією представників відповідача і приходить до протилежного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] щодо визнання недійсним оскарженого договору. Даючи оцінку запереченням представників відповідача щодо позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 509, 510 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Відповідно до статті 540 ЦК України, якщо у зобовязанні беруть участь кілька боржників, кожен з них зобовязаний виконати обовязок в рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Як вбачається з оскарженого договору, [PERSON] та [PERSON] разом є Позичальником, який отримав у власність від Позикодавця гроші готівкою у розмірі 15\~000 доларів США (п.1 Договору). Саме щодо Позичальника [PERSON] та [PERSON] в договорі визначені обовязки та відповідальність які, за умовами договору, є спільними і не подільними. Такий висновок ґрунтується на оцінці положень договору з яких, зокрема вбачається, що Позичальник (разом [PERSON] та [PERSON]Є.) отримав гроші готівкою (п.2 Договору); п.3 - надання Позичальнику (разом [PERSON] та [PERSON]Є.) позики на комерційні цілі; п.4 право Позикодавця на отримання від Позичальника (разом [PERSON] та [PERSON]Є.) процентів від суми позики; п.5 підтвердження виконання зобовязань Позичальником (разом [PERSON] та [PERSON]Є.) шляхом оформлення відповідної розписки Позикодавцем; п.п.6, 7, 10, 11, 12, 15, 16 відповідальність Позичальника (разом [PERSON] та [PERSON]Є.); п.п.8, 13 порядок виконання договору і листування між сторонами, зокрема Позичальником (разом [PERSON] та [PERSON]Є.); п.9 забезпечення виконання зобовязань Позичальником (разом [PERSON] та [PERSON]Є.); п.14 строк дії договору до припинення прав та обовязків, які виникли з договору; п.17 право Позикодавця без згоди Позичальника (разом [PERSON] Є.Я. та [PERSON]Є.) на укладення договорів поруки з третіми особами; п.18, п.19 оцінка Позичальником (разом [PERSON] та [PERSON]Є.) розуміння змісту договору і визначення кількості примірників договору, два з яких передані Позикодавцю, а третій Позичальнику (разом [PERSON] та [PERSON]Є.) Таким чином, суд приходить до висновку, що умовами договору позики від 31 березня 2015 року визначено солідарне зобовязання Позичальника - [PERSON] та [PERSON] виконати обовязки за договором позики перед Позикодавцем [PERSON] З цих підстав суд не погоджується з твердженням представників відповідача, на думку яких, участь [PERSON] та [PERSON] як окремих підписантів Договору покладає на них обовязок виконати відповідне зобовязання кожним в своїй частці. Суд вважає, що вищенаведеними умовами Договору від 31 березня 2015 року встановлено інше солідарний обовязок позивача і третьої особи перед відповідачем. Відповідно до статті 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. В силу ч.1 статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно ч.1 ст.544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Відповідно до статті 229 ЦПК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Положеннями п.19 вищенаведеної Постанови Пленуму ВСУ передбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Суд зазначає, що на момент укладення договору від 31 березня 2015 року третя особа з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] не мала відомостей про не усвідомлення [PERSON] значення своїх дій та не можливості керувати ними на момент укладення договору, оскільки такі дані були отримані під час судового розгляду за результатами проведеної у справі судово-психіатричної експертизи від 24.07.15. Посилання представників відповідача на обізнаність [PERSON] з хворобою його сина [PERSON], як на підставу заперечень проти позову третьої особи, судом не приймається, оскільки, згідно свідчень допитаних в судовому засіданні судово-психіатричних експертів, [PERSON] для особи, яка не є фахівцем в галузі психіатрії може справляти вигляд здорової людини, а свідки [PERSON], [PERSON] вказали на те, що на момент укладання угоди 31 березня 2015 року [PERSON] поводив себе нормально, не виявляючи ознак неадекватності і нерозуміння суті укладеної угоди. Таким чином, обізнаність батька з хворобою сина не є безумовним свідченням розуміння [PERSON], даних про якого як про особу-фахівця у галузі психіатрії чи юриспруденції суду відповідачем не надано, можливості визнання в подальшому недійсним правочину, укладеного [PERSON] Між тим, недійсність правочину, укладеного [PERSON] суттєво впливає на обсяг прав та обовязків [PERSON] в договорі позики від 31 березня 2015 року, оскільки третя особа залишається єдиною особою, відповідальною за виконання передбачених договором обовязків Позичальника, які, на момент укладення спірного договору, носили солідарний характер. Таким чином, на момент укладення договору позики від 31 березня 2015 року [PERSON] помилявся щодо його прав та обовязків у цьому зобовязанні і дана помилка має істотне значення, оскільки істотно збільшує обсяг відповідальності третьої особи перед кредитором у зобовязанні. Таким чином, суд вважає доводи, викладені в позові третьої особи - [PERSON] обґрунтованими, у звязку з чим приходить до висновку про наявність передбачених статтею 229 ЦК України підстав для задоволення його позову. Відповідно до статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути іншій стороні в натурі все те, що вона отримала на виконання цього правочину. Ці наслідки застосовуються, якщо законом не передбачено особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих правочинів. Оскільки законодавство не передбачає особливих умов застосування чи особливих правових наслідків недійсності договору позики, суд, виходячи з імперативності положень статті 216 ЦК України, вважає за необхідне застосувати двосторонню реституцію, повернувши сторони недійсного правочину у попередній стан, тобто стягнувши з позивача і третьої особи все те, що було ними отримано за таким правочином, а саме грошові кошти у сумі 15\~000 доларів США. При цьому суд виходить з того, що відповідно до статті 218 ЦК України безгрошовість зобовязання не може доводитись показами свідків, а тому свідчення [PERSON], [PERSON] щодо не можливості укладення договору позики 31 березня 2015 року суд не приймає, оскільки вказаний договір свідчить про інше. Також суд виходить з вимог статті 524 ЦК України, згідно якої валютою зобовязання є гривня, тому вважає за необхідне перерахувати суму позики за курсом НБУ станом на день винесення судового рішення. Станом на 22 січня 2016 року 1 долар США дорівнює 24,5217грн., отже сума, яка підлягає стягненню з [PERSON], [PERSON] становить 15\~000 х24,5217 =367825,50грн. Таким чином, всебічно і повно дослідивши і оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача і третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується судом відповідно до статті 88 ЦПК України. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60грн. Оскільки судом застосована двостороння реституція, то з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1% від суми грошових коштів, що підлягають поверненню, тобто 3678,26грн. Крім того, оскільки [PERSON] є інвалідом 2 групи (а.с.7) і звільнений від сплати судового збору, такий судовий збір у сумі 243,60грн. також підлягає стягненню з відповідача в дохід держави відповідно до ч.3 статті 88 ЦПК України. Отже,загалом з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню 3678,26грн.+243,60грн.=3921,86грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved