Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

[PERSON] 24.01.2018р. звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власницею вказаної квартири. Відповідачем є колишня дружина її сина [PERSON] З 01.01.2017 року вона забрала свої речі, пішла жити за іншою адресою, яка позивачу не відома. В добровільному порядку відповідач не знімається з реєстраційного обліку. Наявність реєстрації відповідача в квартирі приводить до додаткових витрат по сплаті комунальних платежів та порушує права позивача щодо розпорядження та користування належним майном на свій розсуд. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, адвокат [PERSON] надав клопотання про розгляд справи в його відсутності, в якому не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, викликалася належним чином, поштові повідомлення повернулися з зазначенням «за закінченням терміну зберігання». В силу вимог ч.7 ст.128 та ч.10 ст.130 ЦПК України та неповідомлення відповідачем адреси фактичного місцезнаходження, суд прийшов до висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності відповідача. З письмової згоди представника позивача справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд прийшов до наступного. Згідно свідоцтва про право власності від 31.07.2008р., виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, яке посвідчує, що кварира [ADDRESS], в цілому дійсно належить [PERSON], на праві приватної власності. (а.с.6). Згідно довідки від 18.01.2018 р. (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) на житловій площі в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON]- син власника, [PERSON]-внук, та [PERSON], яка зареєстрована за вищевказаною адресою з 04.04.2014 р. (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з актом про не проживання особи за місцем реєстрації, складеним 19.12.2017р. сусідами [PERSON] та [PERSON], підписи яких завірені керівником ЖК «Суворовський» Кучинською К.Н., відповідач [PERSON] з січня 2017 року не проживає в квартирі [ADDRESS]. Згідно з нормами ч.1 ст.156 ЖК України, члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним в квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди користування цим приміщенням. Частина 4 цієї же статті вказує, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи доведеність з боку позивача того факту, що відповідач по справі понад один рік не проживає на спірній житловій площі без поважних на те причин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом. Відповідно до ст.7 Закона України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, враховуючи доведеність з боку позивача факту непроживання відповідача без поважних причин понад один рік, суд прийшов до висновку, що [PERSON] втратила право користування житлом, тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved