Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі- відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому на підставі договору № 69 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. Відповідно до записів у Будинковій книзі в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] - власник будинку, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син власника будинку. Відповідач не проживає у зазначеному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні він, ні інші члени сім'ї відповідачу не чинили. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS], у зв'язку з тривалою, понад рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, тому і просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 18 червня 2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про надходження позовної заяви та відкриття провадження у справі на підставі статті 128 (пункт 1 частина восьма), відзиву на позов не надіслав. Враховуючи, що від позивача не надходила заяви про відсутність заперечень проти заочного розгляду справи та розгляд справи в спрощеному порядку без виклику сторін, суд вирішив розглянути справу в загальному порядку без винесення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 13 ЦПК України, сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач на підставі договору № 69 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку на праві приватної власності є власником будинку [ADDRESS]. (а.с.10-11). З технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], вбачається, що власником зазначеного будинку є [PERSON] (а.с.14-18). З будинкової книги вбачається, що у будинку [ADDRESS] дійсно зареєстровані наступні громадяни [PERSON] - власник будинку, [PERSON], [PERSON] (а.с.19-22). З довідки виданої головою квартального комітету №33 Поповою С.В. від 31.05.2018, вбачається, що [PERSON], 1991 р.н. дійсно зареєстрований в будинку [ADDRESS], але за вказаною адресою не проживає з 13.06.2007, участі в утриманні зазначеного будинку не приймає (а.с.23). Згідно довідки № 405 виданої виконкомом Шалигинської селищної ради Глухівського району Сумської області від 31.05.2018 [PERSON], [INFO], дійсно не зареєстрований на території селищної ради, але з 2009 року проживає за адресою: [ADDRESS], і має наступний склад сім'ї: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - мати (а.с.24). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини першої статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до статті 72 Житлового Кодексу України (далі - ЖК України), визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Із пояснень позивача, зазначених ним у позові, та письмових матеріалів справи вбачається, що відповідач є членом сім'ї власника будинку, і що відповідач не проживає за місцем реєстрації більше року. Так частиною четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у будинку порушує права позивача як власника, так як позивач обмежений у своєму праві розпорядження власністю, а крім того відповідач в будинку не проживає, витрат по утриманню житла не несе. За таких обставин суд приходить до висновку про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS], відповідно позов підлягає задоволенню повністю. Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд враховує, що відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи те, що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь держави, відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», необхідно стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved