Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

[PERSON] в травні 2019 року звернулася в суд з позовом про зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди, які він чинить їй в користуванні квартирою на [ADDRESS] . 29.08.2019 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічною позовною заявою про усунення перешкод в користуванні вказаною квартирою. Даний позов ухвалою суду від 30.09.2019 року було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. В подальшому ухвалою суду від 24.02.2020 року прийнято відмову позивача [PERSON] від позову та закрито провадження у справі в частині первісного позову [PERSON] до [PERSON] про проусунення перешкод у користуванні квартирою. 06.07.2020 року [PERSON] (в подальшому, з огляду на закриття провадження за первісниим позовом, - позивач) подав уточнену позовну заяву, відповідно до якої просив зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні квартирою на [ADDRESS] для чого дозволити йому демонтувати замуровані дверні пройоми з відновленням дверей між кімнатами 6-4 та 6-5, між коридором 6-7 та кухнею 6-3, замурувати отвір в несучій стіні будинку між кімнатою 6-5 та кухнею 6-3, відновити віконний проріз в кухні 6-3 із демонтажем дверей, бетонної площадки та восьми сходів самочинного окремого входу у квартиру, відновити робочу здатність зрізаних труб індивідуального опалення, з подальшим стягненням коштів після демонтажу та відновлення квартири солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] покликається на те, що йому належить 1/2 частина квартири на [ADDRESS] . Інша частина квартири належала [PERSON] , яка 03.01.2020 року подарувала цю частину своїй племінниці [PERSON] . Відповідачі без його згоди, як співвласника квартири, самочинно демонтували дверні проходи між кімнатами 6-4, 6-5, коридором 6-7 та кухнею 6-3, їх замурували, чим створили позивачу перешкоди в користуванні спільною власністю. Також відповідачі зруйнували несучу стіну між кімнатою 6-5 та кухнею 6-3, для входу влаштували на місці існуючого віконного прорізу у приміщенні кухні дверний отвір для окремого входу до квартири, бетонну площадку та сходи з виходом безпосередньо на [ADDRESS] , зрізали труби індивідуальног опалення. Такі незаконні перепланування та прибудова окремого входу до квартири підтверджуються актами ЛКП «Граніт» № 203 від 21.08.2019 року, №242 від 30.09.2019 року, № 276 від 18.10.2019 року. Позивач зазначає також, що рішеннями Залізничного районного суду м.Львова від 10.05.2016 року у цивільній справі № 462/7242/15-ц тавід 15.05.2018 року у цивільній справі № 462/2989/16-ц відповідача [PERSON] суд зобов`язував не чинити йому перешкоди в користуванні власністю, всі самочинні перепланування у квартирі демонтувати, квартиру привести у попередній стан. Проте, після виконання вказаних рішень відповідач вдруге вчинили самочинні перепланування. У встановлений судом строк уповноважений представник відповідачів [PERSON] подав суду відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] , в якому проти позову заперечує, посилаючись на його безпідставінсть та необґрунтованість. В судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник - адвокат Суптель В.О. позов, з врахуванням уточнення позовних вимог, підтримали, покликаючись на мотиви такого. який просять задовольнити. Представник відповідачів - адвокат Гордон І.М. в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначивши, що позивачем не надано доказів незаконного перепланування квартири. Вказує на те, що [PERSON] не є з 03.01.2020 року співвласником квартири і тому не може нести відповідальність за внеснння співвласниками будь-яких змін у конструктивні елементи такої. Крім цього, відмітив, що з приводу перепланувань, на які вказує позивач, вже є два рішення суду, які набрали законної сили і були виконані [PERSON] . Третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, не забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної справи, а також оглянувши матеріали цивільних справ № 462/7242/15-ц і № 462/2989/16-ц, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріали справи, що квартира [ADDRESS] , відповідно до даних технічного паспорта від 09.03.1998 року, виданого Львівським обласним Бюро технічної інвентаризації, розташована на 1 поверсі 4-ох поверхового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 27,2 кв. м, кухні площею 8,7 кв. м, ванної кімнати площею 3,0 кв. м та коридору площею 7,9 кв. м. Дана квартира належала колишньому подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, а саме по 1/2 частині такої кожному на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.02.2005 року. 03.01.2020 року [PERSON] подарувала належну їй частину квартири [PERSON] , що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Четвертої львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я. та зареєстрованим в реєстрі за № 3-6. Також встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10.05.2016 року у цивільній справі №462/7242/15-ц зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] за власний рахунок демонтувати самочинно замурований дверний отвір з коридору /6-7/ на кухню /6-3/, з кімнати /6-4/ в кімнату /6-5/, відновити робочу здатність зрізаних труб індивідуального опалення. Дане судове рішення по даний час [PERSON] фактично не виконано, оскільки постановою державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області від 26.04.2018 року виконавче провадження № 51768193 з примусового виконання виконавчого листа № 462/7242/15-ц закінчене на підставі п.11 ч.1 ст.39, ст.40, ч.3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника. Крім цього, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 15.05.2018 року у цивільній справі №462/2989/16-ц встановлено самочинне влаштування відповідачем [PERSON] окремого входу до вказаної квартири, демонтаж вікна в кухні і встановлення дверей на місяці віконного прорізу у приміщенні кухні, позов [PERSON] задоволено та зобов`язано [PERSON] демонтувати такий окремий вхід у квартиру з відновленням віконного прорізу. Виконавче провадження № 54490252 з виконання виконавчого листа за даним судовим рішенням закінчене, як вбачається із постанови державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області від 12.11.2018 року, рішення виконано, а саме: демонтовано дверний отвір та відновлено віконний проріз із розміщенням в ньому вікна, що підтврджується актом державного виконавця від 02.11.2018 року. Разом з тим, актами ЛКП «Граніт» № 203 від 21.08.2019 року, №242 від 30.09.2019 року, №276 від 18.10.2019 рокувстановлено, що після виконання судового рішення від 15.05.2018 року [PERSON] самочинно демонтувала віконний проріз в приміщенні кухні 6-3 та влаштувала дверний отвір для окремого входу у квартиру; бетонну площадку і сходи влаштовано з виходом на прибудинкову територію будинку [ADDRESS] . Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відтак, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відтак, доводи представника відповідачів про належність [PERSON] , а після дарування її частки - [PERSON] права наконкретні приміщення квартири не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи. В силу приписів ч.2 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, проте в даному випадку цього не встановлено. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На час розгляду даної справи, як встановлено, продовжує існувати порушення прав позивача [PERSON] , як співвласника квартири, зі сторони [PERSON] , яке було встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10.05.2016 року, а саме, що вона самовільно без згоди співвласника квартири [ADDRESS] замурувала двері з коридору /6-7/ на кухню /6-3/, з кімнати /6-4/ в кімнату /6-5/ та обрізала труби індивідуального опалення. Однак, позивач отримав судовий захист такого порушення його права, оскільки суд вже зобов`язував [PERSON] не чинити йому перешкоди шляхом зобов`язання її за власний рахунок демонтувати самочинні переобладнання в квартирі. Відповідно до статті 152 ЖК виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Згідно до Постанови КМУ від 28.12.2016 №1024, відповідно до якої було внесено зміни до Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, передбачається, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування свого помешкання на підставі стст.100 і 152 Житлового кодексу УРСР. Однак реалізація таких змін, як об`єднання квартир на одному або різних поверхах, облаштування дверних прорізів у несучих стінах, а також здійснення інших робіт, пов`язаних з порушенням капітальних конструкцій потребують отримання дозвільних документів на будівельні роботи та введення перепланований об`єкт в експлуатацію. Відповідно до п. 1.6.5 Положення «Про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові», затверджене рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.09.2011 р. № 835 ознаками і класифікацією самочинного будівництва, розширення, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, переобладнання, порушення правил експлуатації житлового фонду, охорони і використання пам`яток культурної спадщини, влаштування малих архітектурних форм є перепланування (реконструкція, капітальний ремонт, реставрація) та переобладнання житлових будинків, житлових приміщень за рахунок ліквідації або влаштування таких архітектурно-конструктивних елементів як перегородки, вікна, двері; встановлення (будівництво) тамбурів, сіней, балконів, лоджій, веранд та інше без влаштування фундаментів, а також інженерного обладнання, без дозволу виконавчого органу міської ради і належно затвердженої проектної документації або з істотним відхиленням від проекту. Крім цього відповідно до п. 1.6.3 даного положення нове будівництво, розширення будинків або споруд має бути здійснене з дозволу виконавчого органу міської ради, з належно затвердженою проектною документацією та дозволом інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області на виконання будівельних робіт. Відповідно до п. 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572 /в редакції від постанови КМУ від 14.01.2009 р. №5/ власники, наймачі /орендарі/ приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку /квартири/, власника гуртожитку /житлового приміщення у гуртожитку/ та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку. Що стосується окремого входу в квартиру, повторно, після виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова 15.05.2018 року, облаштованого [PERSON] , то така обставина є доведеною, таким переплануванням [PERSON] втрутилась в існуючи несучу конструкцію будинку, воноздійснено без згоди іншого співвласника квартири [PERSON] та без дозвільних документів. Отже, такі дії відповідача [PERSON] порушують норми, які регламентують порядок переобладнання і перепланування житлових приміщень, цим вона чинить позивачу перешкоди в користуванні власністю. Щодо порушень прав позивача зі сторони відповідача [PERSON] , яка стала співвласником квартири лише 03.01.2020 року, то об`єктивного підтвердження таких доводів позову під час розгляду справи не встановлено, цього позивачем не доведено. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Перелічені у ст.16 ЦК України способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи, що судом встановлено порушення зі сторони відповідача [PERSON] права позивача на користування власністю у зв`язку із влаштуванням окремого входу в кухню квартири на [ADDRESS] , то належним способом захисту такого порушеного права було би зобов`язання [PERSON] демонтувати таке переобладнання і привести кухню до попереднього стану, оскільки такий спосіб захисту безпосередньо передбачений законодавством. Проте, позивач просить надати йому право самому демонтувати самочинне переобладнання квартири з подальшим стягненням коштів за це із відповідачів. Такий спосіб захисту не може вважатись належним, не грунтується на законі, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача та відшкодуванню позивачу.

Outcome: dismissed