Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до Новоайдарського районного суду з даним позовом до Чабанівської сільської ради Новоайдарського району Луганської області про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер дідусь позивача [PERSON]. 05.10.1982 р. [PERSON] отримав дозвіл на будівництво будинку на території Чабанівської сільської ради, а саме в [ADDRESS]. У 1990 році на виділеній земельній ділянці побудовано житловий будинок, який у встановленому законодавством порядку зареєстрований не був. За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав матері позивача [PERSON], яка спадщину після померлого прийняла, проте [INFO]. остання також померла. Позивач у встановлений законом строк звернувся до держаного нотаріуса Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Ахметханова М. Р. з метою отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно, проте нотаріус у видачі свідоцтва відмовив, посилаючись на те, що у [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. На підставі вищенаведеного, [PERSON] просила суд визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву, про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача Чабанівської сільської ради Новоайдарського району Луганської області у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. За положенням ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони обґрунтовані і підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] помер дідусь позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 21). 05.10.1982 р. [PERSON] отримав дозвіл на будівництво будинку на території Чабанівської сільської ради, а саме в [ADDRESS], що підтверджується копією будівельного паспорта на забудову ділянки виділеної індивідуальному забудовнику (а.с. 33-38). Згідно технічного паспорта житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], побудований у 1990 році, відмітки про самочинно збудовані споруди у технічному паспорті відсутні (а.с. 15-18). За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав матері позивача [PERSON] (а.с. 22), яка спадщину після померлого прийняла, подавши відповідну заяву до нотаріуса (а.с. 23), проте свої спадкові права не оформила відповідно до норм чинного законодавства. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER], [INFO]. в м. Сєвєродонецьк Луганської області померла [PERSON] (а.с. 20). Позивач у встановлений законом строк звернувся до держаного нотаріуса Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Ахметханова М. Р. з метою отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно, проте нотаріус у видачі свідоцтва відмовив, посилаючись на те, що у [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. Факт того, що [PERSON], яка померла [INFO]., рідна донька [PERSON], який помер [INFO]., підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 19). Факт того, що [PERSON], [INFO], є рідним сином [PERSON], яка померла [INFO]., підтверджується копією свідоцтва про народження позивача (а.с. 11). На теперішній час [PERSON] позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права, у зв'язку з тим, що спадкодавці не зареєстрували право власності на спадкове майно. 29.06.1998 набула чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом №121 Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998. Отже, обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998. Як вбачається з матеріалів справи, спадковий житловий будинок збудований у 1990 році, тобто до набрання чинності Інструкцією. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31.01.1966, об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Отже, у 1967 - 1991 роках питання набуття та реєстрації права власності регулювались, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно п. 1 Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Реєстрація проводилась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1. Інструкція не передбачала обов'язкової реєстрації будинків у сільських населених пунктах. Відповідно до ст. 31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об'єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об'єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об'єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об'єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об'єктів нерухомості є необов'язковим. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом вищезазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, за приписами п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах, які є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, підлягають з'ясуванню та оцінюються судом записи у погосподарських книгах, ухвалені органами місцевого самоврядування рішенні про оформлення права власності громадян на будинки, технічний паспорт на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеного законом. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи, що за життя спадкодавець [PERSON] не оформив та не зареєстрував своє право власності на вказане вище нерухоме майно, це унеможливлює реалізацію спадкових прав позивача, як спадкоємця за законом та перешкоджає у реєстрації його речових прав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] видавалась земельна ділянка для будівництва житлового будинку в с. Пурдівка Новоайдарського району Луганської області. Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає поновленню, а його вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] задоволенню. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»). Тому спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за одержанням свідоцтва в будь-який час після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Неодержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права на спадкування. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В той же час, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при розгляді справ даної категорії слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи, наявність в матеріалах спадкової справи повідомлення нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Судовим розглядом встановлено, що доведено відсутність в нього можливості в нотаріальному порядку оформити право на спадщину, яка залишилась, що є підставою для звернення до суду за захистом права в судовому порядку шляхом його визнання, що відповідає положенням ст. 16 ЦК України (2004 р.), також встановлено, що визнання за позивачем права власності на спадкове майно не порушує інтереси інших осіб. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що факти, викладені представником позивача в позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, підтверджені письмовими доказами, сумніву у їх достовірності суд не має, визнання права власності на спадкове майно не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. Представник відповідача заперечень з приводу позовних вимог до суду не надав. Представник позивача наданими суду доказами, довела, що [PERSON] має право на спадщину за законом, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно в судовому порядку. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 1218, 1220, 1221, 1261, 1296 ЦК України,

Outcome: approved