Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

[PERSON] 12 серпня 2019 року звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги обгрунтував тим, що 12 квітня 2016 року [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Шевроле Авео», номерний знак [NUMBER] , в м. Володимир-Волинському, порушив п.п. 2.3,б), 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим спричинив дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП) шляхом наїзду на позивача, який в цей час керував велосипедом. Внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому у верхній третині кісток лівої гомілки зі значним зміщенням уламків, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалості розладу здоров`я. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 15 травня 2019 року закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності. Дана обставина не є реабілітуючою та не виключає вину відповідача у скоєнні ДТП, а отже він не звільняється від цивільної відповідальності щодо відшкодування заподіяної шкоди. Покликаючись на вимоги ст.ст.22 та 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив стягнути з відповідача 24385 гривень 13 копійок понесених ним витрат на власне лікування. Крім того, просив стягнути з відповідача компенсацію за заподіяну з його вини моральну шкоду, в обґрунтування заподіяння якої вказав, що зазнав психологічні переживання. Хід його життя було порушено. В даний час він не може займатись своїми звичними заняттями, перебуває у пригніченому стані, оскільки в побуті щодня не може обходитись без сторонньої допомоги. По даний час не може одужати, оскільки знову потребує операції, на що у нього немає коштів. Розмір компенсації за моральну шкоду оцінив у 30000 гривень, однак під час кримінального провадження відповідачем йому було компенсовано половину, а тому просив стягнути з нього решту 15000 гривень. Крім того, просив стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень. Разом із позовною заявою [PERSON] подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року позивачу було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 11 жовтня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача, витребувано з архіву Володимир-Волинського міського суду Волинської області матеріали закритого кримінального провадження № 154/1726/16 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а також залучено до справи Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»» (далі - ПАТ «СГ «ТАС»») в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року також задоволено клопотання представника відповідача щодо витребування у ПАТ «СГ «ТАС»» матеріалів, які стосуються страхового випадку 12 квітня 2016 року, згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/8586942 від 25 лютого 2016 року, оформленого на ім`я відповідача. В судових засіданнях представник позивача позовну заяву підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у ній. Додатково зазначила, що позивач з метою відшкодування заподіяної йому шкоди подавав цивільний позов у кримінальному провадженні, однак його 15 травня 2019 року ухвалою суду про закриття кримінального провадження було залишено без розгляду. Оскільки відповідач в позасудовому порядку відмовляється компенсувати збитки, позивач вимушений за захистом своїх прав повторно звернутися в суд. Крім того зазначила, що в підтвердження витрат на лікування позивачем три роки назад до матеріалів цивільного позову було долучено копії чеків за придбання ним медичних препаратів та медикаментів. За спливом часу текст на оригіналах чеків витерся, а тому не могла їх використати як докази у даній цивільній справі. З метою підтвердження розміру коштів, які позивач витратив на придбання медикаментів для власного лікування, звернулась до Володимир-Волинського територіального медичного об`єднання із запитом, від якого отримала інформацію про періоди лікування позивача у зв`язку із ДТП, а також список лікарських засобів, які були придбані ним за власні кошти. Згідно наданого списку, у Державному виробничо-торговому підприємстві «Волиньфармпостач» отримала інформацію про їх вартість, яка становить 24385 гривень 13 копійок. Не дивлячись на те, що згідно інформації у копіях чеків, долучених до матеріалів цивільного позову у кримінальному провадженні, вказані витрати становили 27896 гривень 68 копійок, позивач просить стягнути з відповідача меншу суму вказану в довідці ДВТП «Волиньфармпостач» в розмірі 24385 гривень 13 копійок. Представник відповідача в судових засіданнях, не заперечуючи фактичних обставин ДТП, позов заперечила повністю. В обґрунтування заперечень вказала, що цивільна відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП була застрахована у ПАТ «СГ «ТАС»» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/8586942 від 25 лютого 2016 року. Відповідач ще 14 квітня 2016 року повідомив страховика про настання страхового випадку. Відтак, вважає, що саме страхова компанія, а не відповідач, повинна нести усі витрати по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди позивачу. При обґрунтуванні заперечень використала правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у відповідності до якої покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Окремо представник відповідача звернула увагу, на те що під час судового розгляду кримінального провадження позивач надав суду заяву про відшкодування [PERSON] матеріальних і моральних збитків позивачу в частині, що не відносяться до збитків, які повинна відшкодувати страхова організація. В цій заяві позивач вказав, що претензій до [PERSON] не має і в подальшому мати не буде, просив закрити кримінальне провадження у зв`язку із примиренням. Відтак, представник відповідача зазначила про безпідставність заявленого позову, оскільки позивач відмовився від претензій до відповідача. Крім того в судовому засіданні представник відповідача вказала на недоведеність позивачем розміру витрат на лікування, заподіяння моральної шкоди та витрат на правову допомогу. 29 листопада 2019 року до суду надійшли пояснення третьої особи ПАТ «СГ «ТАС»» з приводу заявлених позовних вимог. У відповідності до змісту вказаних пояснень, страхова компанія заперечила можливість здійснення страхового відшкодування у зв`язку з тим, що позивач не скористався своїм правом подання заяви про виплату страхового відшкодування, що є підставою для відмови у його здійсненні. В судове засідання представник третьої особи не з`явився, клопотання про проведення судового засідання без його участі не подавав, однак був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. За згодою сторін судовий розгляд справи відбувся без участі представника страхової організації. Провівши розгляд справи по суті із врахуванням доводів позивача, заперечень сторони відповідача, пояснень третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 травня 2019 року задоволено клопотання обвинуваченого [PERSON] та його захисника про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.286 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження по його обвинуваченню було закрите. Цивільний позов потерпілого [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди було залишено без розгляду. У відповідності до змісту вказаної ухвали суду, органом досудового розслідування [PERSON] обвинувачувався в тому, що 12 квітня 2016 року, приблизно о 10 год. 50 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «CHEVROLET AVEO SF69Y», р.н.з. [NUMBER] , рухаючись лівою смугою руху на проїзній частині вулиці Ковельської в м. Володимирі-Волинському, яка має дві смуги руху в напрямку перехрестя з вулицями Луцької та Д.Галицького, порушив п. п. 2.3,6), 12.3, 13.1, 13.3 ПДР України та допустив грубу необережність, так як маючи намір здійснити маневр повороту ліворуч на вулицю Луцьку, не врахував дорожньої обстановки, а саме перешкоди на смузі свого руху - знаходження перед автомобілем велосипедиста [PERSON] , котрий рухався даною смугою руху в попутному напрямку і мав намір також виконати маневр повороту ліворуч. Здійснюючи випередження останнього, не дотримався безпечного інтервалу та негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки або безпечного об`їзду даної перешкоди, а здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому у верхній третині кісток лівої гомілки зі значним зміщенням уламків, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалості розладу здоров`я. У прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками є грубі порушення Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМ України №1306 від 10 жовтня 2001 року водієм [PERSON] , а саме: п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 13.1. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу; 13.3. Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху. В силу ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тобто, в даному випадку не підлягають доказуванню питання: чи мали місце ці дії та чи вчинені вони відповідачем [PERSON] . В той же час фактичні обставини вчиненого правопорушення відповідачем у справі не оспорювалось. За матеріалами ПАТ «СГ «ТАС»» наданими на вимогу суду при розгляді даної цивільної справи, станом на 12 квітня 2016 року цивільна відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована у вказаній страховій компанії, що підтверджено копією полісу № АЕ/8586942 від 25 лютого 2016 року. Крім того, ПАТ «СГ «ТАС»» 14 квітня 2016 року зареєструвало повідомлення № 002254/02/2016/с від [PERSON] у відповідності до статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про вказану дорожньо-транспортну пригоду. Внаслідок ДТП позивач отримав ушкодження здоров`ю. Так, у відповідності до довідки Володимир-Волинського ТМО № 1122/10-2.19 від 11 червня 2019 року, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні в наступні періоди: з 12 квітня 2016 року по 10 травня 2016 року з діагнозом: закритий уламковий перелом у верхній третині кісток лівої гомілки із значним зміщенням уламків; з 25 травня 2016 року по 18 червня 2016 року з діагнозом: сповільнено зростаючий багатоуламковий перелом кісток лівої гомілки у верхній третині і апараті Ілізарова; з 29 червня 2016 року по 12 липня 2016 року з діагнозом: зростаючий перелом кісток лівої гомілки у верхній третині, фіксований апаратом Ілізарова; з 08 серпня 2016 року по 08 вересня 2016 року з діагнозом: сповільнено зростаючий багатоуламковий перелом кісток лівої гомілки у верхній третині; з 09 вересня 2016 року по 06 жовтня 2016 року з діагнозом: сповільнено консолідуючий перелом кісток лівої гомілки у верхній третині, фіксований апаратом Ілізарова; з 06 лютого 2017 року по 24 лютого 2017 року з діагнозом: після травматична згинально-розгинальна контрактура в лівому колінному суглобі. Відтак за інформацією вказаного закладу охорони здоров`я, суд встановив, що внаслідок ДТП, яка відбулась 12 квітня 2016 року позивач практично протягом року з незначними перервами в часі (до 24 лютого 2017 року) знаходився на стаціонарному лікуванні, в якому йому надавалась медична допомога. Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що при цьому позивачу за рахунок коштів з комунального бюджету була надана медична допомога на загальну суму 3532 гривень 48 копійок, про що свідчать матеріали заявленого Володимир-Волинською місцевою прокуратурою цивільного позову до [PERSON] . Однак, крім того позивач для власного лікування витрачав і власні кошти, що підтверджено тією ж довідкою Володимир-Волинського ТМО № 1122/10-2.19 від 11 червня 2019 року. 03 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до суду у кримінальному провадженні із цивільним позовом до [PERSON] , за змістом якого просив стягнути з останнього 22363 гривень 09 копійок компенсації за заподіяну внаслідок ДТП матеріальну шкоду, 20000 гривень за моральну шкоду, а також 1000 гривень витрат на правову допомогу. Заподіяння матеріальної шкоди було мотивоване витратами на придбання лікарських засобів та медикаментів, що підтверджувалось у справі копіями фіскальних чеків на вказану суму. У зв`язку із продовженням лікування, 24 жовтня 2016 року [PERSON] подав до суду у кримінальному провадженні заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив стягнути з [PERSON] 27896 гривень 68 копійок компенсації за заподіяну внаслідок ДТП матеріальну шкоду, 30000 гривень за моральну шкоду, а також 1000 гривень витрат на правову допомогу. В обґрунтування збільшених позовних вимог додатково надав до суду копії фіскальних чеків на придбання лікарських засобів на суму 5533 гривень 59 копійок. Збільшення суми заподіяної моральної шкоди обґрунтовував загальним погіршенням свого здоров`я внаслідок пережитого, що підтвердив консультаційним висновком спеціаліста від 20 жовтня 2016 року, яким встановлено у нього наявність ішемічної хвороби серця, кардіосклероз, гіпертонічну хворобу 2 стадії, хронічний гепатит, гастрит, ожиріння та сповільнено-консолідуючий перелом кісток лівої гомілки. Настання вказаних хвороб позивач пов`язував із ДТП та тривалим лікуванням. В ході розгляду кримінального провадження, [PERSON] та його захисник заявлені цивільні позови заперечували виключно з підстав обов`язку страхової компанії ПАТ «СГ «ТАС»» здійснити відшкодування заподіяної шкоди, оскільки цивільна відповідальність відповідача була застрахована. Суд звертає увагу на те, що відповідач в ході розгляду кримінального провадження не заперечував факту лікування позивача, а також розмір понесених ним для цього витрат на загальну суму 27896 гривень 68 копійок. 09 листопада 2018 року [PERSON] у згаданому кримінальному провадженні надав до суду розписку, із змісту якої вбачається, що він отримав від [PERSON] частину відшкодування за заподіяну моральну шкоду в сумі 7500 гривень. Наявною в матеріалах кримінального провадження заявою [PERSON] від 17 грудня 2018 року стверджується те, що [PERSON] були відшкодовані матеріальні і моральні збитки потерпілому в частині, що не відносяться до збитків, які повинна відшкодувати страхова організація. Крім того, [PERSON] заявив, що не має та не буде мати претензій до [PERSON] , просив закрити кримінальне провадження у зв`язку з примиренням з ним. У судовому засіданні в кримінальному провадженні сторони заявили про відшкодування обвинуваченим потерпілому 15000 гривень частини заподіяних збитків, що підтверджено ухвалою суду від 20 грудня 2018 року. Цією ж ухвалою в задоволенні клопотання захисника [PERSON] про звільнення останнього від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі ст.46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілим було відмовлено, оскільки обвинувачений повністю не відшкодував заподіяної шкоди. Як вказувалось вище у рішенні, ухвалою від 15 травня 2019 року кримінальне провадження було закрите у зв`язку із закінченням строків давності, а цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду. Із письмових пояснень третьої особи у даній цивільній справі ПАТ «СГ «ТАС»» № 2093 від 29 листопада 2019 року та долучених її представником документів вбачається, що із заявою про отримання страхового відшкодування за страховим випадком, який відбувся 12 квітня 2016 року до страховика ніхто не звертався. У відповідності до ч.7 ст.128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України), при цьому спосіб захисту визначається або законом або договором (ст. 16 ЦК України). Вибір способу захисту залежить від позивача. Згідно ст.13 ЦПК України, принцип диспозитивності процесу полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.12 ЦК України, кожна особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.2 ст.14 цього Кодексу). Чинним законодавством України встановлено відповідальність особи за заподіяння матеріальної шкоди (деліктне зобов`язання). Відповідно до ч.1-3 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`ю або смертю, відшкодовується у випадках встановлених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.1195 ЦК України, фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому витрати на придбання ліків. Відповідно до ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є, у тому числі, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, законодавством визначено інститут страхування, за яким встановлюється окремий вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»). У відповідності до п.9 ч.1 ст.7 Закону України «Про страхування», до видів обов`язкового страхування віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року (далі - Закон), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно з п.2.1 ст.2 Закону, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Отже, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним нормативно-правовим актом та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до ст.6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно п.22.1 ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. На підставі п.23.1 ст.23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Як встановлено судом, цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована 25 лютого 2016 року у ПАТ «СГ «ТАС»» на підставі полісу № АЕ/8586942. Отже, відшкодування на користь позивача матеріальних збитків від дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 12 квітня 2016 року, винуватцем якої був відповідач [PERSON] було можливим ПАТ «СГ «ТАС»», яка залучена до справи в якості третьої особи, однак у порядку, визначеному цим Законом. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає чіткий порядок дій, в даному випадку винуватця ДТП, третьої (потерпілої) сторони та страховика, в разі дотримання яких, останній зобов`язується виплатити потерпілому страхове відшкодування. Зокрема, у відповідності до п. 33.1.4 ст.33 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Наданою ПАТ «СГ «ТАС»» копією повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, стверджується про те, що [PERSON] 14 квітня 2016 року звернувся до вказаної страхової компанії із письмовим повідомленням, в якому зазначив про обставини вчинення ДТП 12 квітня 2016 року. До вказаного повідомлення відповідач додав копію полісу обов`язково страхування, свого посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Відтак, судом встановлено, що відповідач у справі виконав усі залежні від нього обов`язки, встановлені ст.33 Закону, для здійснення страховиком страхової виплати потерпілому. У відповідності до п.35.1 ст.35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Така заява є підставою для прийняття страховиком рішення про узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, а також виплати страхового відшкодування у відповідності до ст.36 вказаного Закону. Судом встановлено, що позивач із заявою про отримання страхового відшкодування до ПАТ «СГ «ТАС»» не звертався. На підставі п. 37.1.4 ст.37 Закону України, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Відтак, станом на день розгляду даної справи в суді, а це понад три роки з моменту дорожньо-транспортної пригоди (дата ДТП 12 квітня 2016 року - дата звернення до суду з позовом 12 серпня 2019 року), позивач фактично втратив право на отримання страхового відшкодування. При цьому, зазначений у пункті 37.1.4 ст. 37 Закону строк є присічним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16). Отже, в цій ситуації отримання страхового відшкодування у ПАТ «СГ «ТАС»» могло бути підставним, якщо б протягом трьох років [PERSON] чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, звернулись до ПАТ «СГ «ТАС»» із заявою про страхове відшкодування. Подання позивачем такої заяви після закінчення означеного Законом строку є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. З огляду на зазначене, з врахуванням положень ст.ст.1166, 1187 та 1195 ЦК України, право позивача на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене. Закон надає потерпілому та іншим особам право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого чи інших осіб від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні у відповідності до норм, визначних ст.ст.1166, 1187 ЦК України. Таким чином, потерпілому та іншим особам як кредиторам належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Вони вільно, на власний розсуд обирають спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Потерпілий чи інша особа мають право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоду і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого чи іншої особи не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Вказана правова позиція викладена зокрема у постановах Верховного Суду в аналогічних справах № 165/633/16-к від 21 червня 2018 року, № 754/1114/15-ц від 14 лютого 2018 року. В той же час суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про відступ Верховного Суду від вказаної правової позиції у постанові Великої Палати від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Згідно висновків Верховного Суду в означеній постанові, вони стосувалися випадків, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів саме під час терміну одного або трьох років, в залежності від характеру шкоди, протягом якого у потерпілого або іншої особи було право звернення до страховика із заявою про отримання страхового відшкодування. В цих випадках боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. У відповідності до п.72 даної Постанови Великої Палати Верховного Суду, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Як зазначалось вище, згідно ст.37 Закону, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю потерпілого, є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). З моменту закінчення вказаного строку відносини обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів припиняються і поновленню не підлягають, натомість залишаються лише деліктні відносини між винуватцем ДТП та потерпілим. В даній справі [PERSON] у визначені ст.37 Закону строки до ПАТ «СГ «ТАС»» не звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, а відтак у відповідності до п.72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, має право на відшкодування заподіяної шкоди безпосередньо за рахунок [PERSON] на загальних підставах у деліктному зобов`язанні. Поєднання правових позицій Верховного Суду у вказаних вище справах надавали можливість відповідачу [PERSON] самостійно відшкодувати позивачу заподіяну шкоду, а надалі в межах визначеного ст.37 Закону строку звертатись з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, до страховика, в розмірах та обсязі згідно обов`язків останнього. Враховуючи вказані обставини, доводи сторони відповідача про обов`язок страхової компанії виплатити позивачу [PERSON] страхове відшкодування є безпідставними. Разом з тим, суд не надає юридичного значення написаній під час кримінального провадження заяві потерпілого [PERSON] від 17 грудня 2018 року про відшкодування частини заподіяної шкоди та відсутність претензій матеріального та морального характеру до [PERSON] , адже нею не підтверджується факт повного відшкодування шкоди, що складається з витрат на лікування та моральної шкоди. Як вказувалось вище Закон розглядає можливість звернення потерпілого до страхової компанії для отримання страхового відшкодування як його право, а не обов`язок. Вказаним правом позивач [PERSON] не скористався, його втратив, натомість продовжив наполягати на стягненні компенсації за заподіяння йому збитків саме з винуватця ДТП, яким є відповідач [PERSON] у деліктному зобов`язанні. У відповідності до ч.1 ст.1195 ЦК України, саме на особу, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, покладено обов`язок відшкодувати потерпілому, понесені ним витрати на придбання ліків. Відшкодування таких витрат в цьому разі має бути здійсненим у повному обсязі. У даній справі в частині відшкодування матеріальної шкоди позивач просить стягнути з відповідача виключно понесені ним витрати на придбання ліків. Як встановлено, позивач [PERSON] беззаперечно протягом довгого часу лікувався внаслідок ДТП, яка відбулась з вини відповідача [PERSON] . Потягом часу лікування позивач витрачав власні кошти на придбання лікарських засобів. Вказані факти, крім розміру витрат, стороною відповідача у справі не заперечувались. Розмір понесених витрат на придбання медикаментів [PERSON] у кримінальному провадженні доказувався копіями фіскальних чеків, долучених до матеріалів цивільного позову. За доводами позивача у кримінальному провадженні, вказаний розмір становив 27896 гривень 68 копійок, і [PERSON] не оспорювався. Однак, у зв`язку із втратою оригіналів вказаних фіскальних чеків, представником позивача отримано у Володимир-Волинського ТМО інформацію про обсяг лікарських засобів, які були придбані хворим [PERSON] за власні кошти (додаток до листа Володимир-Волинського ТМО № 1122/10-2.19 від 11 червня 2019 року). На підставі отриманого переліку лікарських засобів, центральною аптекою № 11 ДВТП «Волтньфампостач» надано розрахунок їх вартості на загальну суму 24385 гривень 13 копійок. Вказаний розрахунок долучено в якості доказу понесених позивачем витрат на лікування до матеріалів позовної заяви, і саме суму в розмірі 24385 гривень 13 копійок, а не первісну суму позовних вимог, він просить стягнути з відповідача. За переконанням сторони відповідача, вказаний доказ є недопустимим у справі, оскільки перелік лікарських засобів не був підтверджений позивачем матеріалами із його медичної книжки (історії хвороби, тощо), що не свідчить про застосування цих медикаментів за рекомендаціями лікарів при лікуванні хворого. Суд вважає необгрунтованими вказані доводи, оскільки перелік лікарських засобів, а також розрахунок вартості медичних препаратів, отримані у відповідь на адвокатські запити, завірені відповідними підписами службових осіб Володимир-Волинського ТМО та центральної аптеки № 11 ДВТП «Волтньфампостач», а також відтисками печаток вказаних установ, а підстав сумніватись у правдивості інформації, викладених в них у суду не виникло. За переконанням суду перелік лікарських засобів був сформований для позивача саме із медичних документів щодо його лікування у Володимир-Волинському ТМО протягом 12 квітня 2016 року до 24 лютого 2017 року із діагнозами пов`язаними з переломом кісток лівої гомілки про що міститься відповідна інформація у листі № 1122/10-2.19 від 11 червня 2019 року. Разом з тим, порівнюючи інформацію про медикаменти та їх ціни, що міститься у копіях фіскальних чеків, що долучені до матеріалів кримінального провадження, із наданим позивачем суду переліком таких медикаментів та розрахунком їх вартості, за виключенням окремих позицій, вони суттєво не відрізняються. В той же час суд приймає до уваги і те, що цивільний позов із збільшеними позовними вимогами та доказами щодо їх обґрунтування був поданий до суду у кримінальному провадженні станом на 24 жовтня 2016 року, а перелік лікарських засобів наданий позивачу Володимир-Волинським ТМО із врахуванням його стаціонарного лікування також протягом 2017 року. Відтак суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача, понесених ним витрат на придбання лікарських засобів для лікування внаслідок ДТП, у сумі 24385 гривень 13 копійок. При цьому суд звертає увагу і на те, що відповідачем не долучено до справи жодного доказу про його участь у придбанні для [PERSON] хоча б частини медикаментів. Разом з тим, відповідно до ст.23 ЦК України, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яка, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із з ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд погоджується та враховує, що внаслідок описаного правопорушення з вини відповідача позивач пережив фізичний біль та душевні страждання, які проявилися у тривалій втраті нормальних життєвих зв`язків внаслідок лікування, яке продовжується по сьогоднішній день. При цьому, бере до уваги ступінь вини відповідача у завданій моральній шкоді позивачу. В той же час суд не може залишити поза увагою те, що відповідачем компенсовано позивачу 15000 гривень моральної шкоди. За переконанням суду вказана сума компенсації за моральну шкоду позивачу є достатньою, відповідає вимогам розумності та справедливості, а відтак в частині стягнення з відповідача решти 15000 гривень слід відмовити. Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, згідно з якою правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ефективним та справедливим способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання [PERSON] виплатити грошову компенсацію [PERSON] за придбані ним лікарські засоби під час лікування внаслідок ДТП, що було заподіяне з вини відповідача, оскільки перший втратив право на таке відшкодування за рахунок страхових коштів, а другий, заподіявши таку шкоду, протягом тривалого часу не намагався брати участь у її відшкодуванні, однак зобов`язаний це зробити. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому оскільки позивач звільнений від сплати судового збору з відповідача слід стягнути 1665, 13 грн. судового збору в користь держави ((768,4 + 1921)х 61,91%=1665,13). Що стосується стягнення з відповідача в користь позивача витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, слід зазначити наступне. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 р.). Судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, зокрема, відсутні акт приймання-передачі наданих послуг та платіжні документи про оплату таких послуг, а тому у стягненні судових витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial