Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) 26.08.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідачка) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування зміненого 08.12.2015 року позову позивач зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.05.2009 року серії CAB № 398577, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської сільської ради від 26.12.1996 року № 104, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 25003339 від 11.01.2010 року, він є одноосібним власником домоволодіння за адресою: вул. Піонерська, 24 а, с. Миколаївка, Петропавлівського району Дніпропетровської області (далі - спірне домоволодіння). Крім позивача, у вказаному домоволодіння зареєстровані: його колишня дружина [PERSON], відповідачка по справі, та їхній повнолітній син [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.10.1984 року по 19.03.1996 року. Шлюб було розірвано за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, що підтверджується відповідними свідоцтвами, копії яких надані суду. Через деякий час після офіційного розірвання шлюбу сторони досягли примирення і стали знов проживати разом, але вже без реєстрації шлюбних стосунків. У 2007 році сторони остаточно припинили шлюбні відносини. Позивач стверджує, що 22.02.2008 року між ними за усною домовленістю відбувся поділ в натурі спільного майна подружжя. Вони добровільно домовилися, що відповідачці відходять усі рухомі речі, які вона вважала за необхідне забрати зі спірного домоволодіння, тобто меблі, одяг, прикраси, посуд, консервацію, побутову техніку та інші речі, а позивачу залишається спірне домоволодіння. Поділ майна відбувався у присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON], які допомагали відповідачці вантажити майно на дві вантажні машини. Того ж дня відповідачуа добровільно, власноручно, у присутності названих свідків написала та дала позивачу розписку про відсутність майнових претензій до нього. Позивач вважає, що поділ спільного майна був здійснений сторонами у відповідності до норм ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу (далі СК) України, а тому він вирішив оформити своє право власності на спірне домоволодіння, для чого в березні 2009 року звернувся до колективного підприємства «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації», де і отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.05.2009 року серії CAB № 398577 та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 25003339 від 11.01.2010 року. Позивач стверджує, що з 2007 року відповідачка у спірному домоволодінні не проживає. За весь період, що сплинув після 22.02.2008 року, коли сторони поділили спільне майно, відповідачка жодного разу не звернулася до позивача з пропозицією щодо участі в утриманні чи ремонті спірного домоволодіння, хоча відповідачка знає про те, що позивач з 2003 року є інвалідом третьої групи. Позивач зазначає, що як інвалід він отримує пенсію, на яку повинен не тільки підтримувати спірне домоволодіння у придатному до експлуатації стані, але й сплачувати офіційні податки та збори, а також купувати ліки, продукти та одяг. Будучи інвалідом за професійним захворюванням, позивач має право на деякі пільги, зокрема, на придбання твердого палива, для чого позивач мусить надати довідки про те, що жоден з членів сім'ї, зареєстрованих у його будинку, не користується аналогічними пільгами. Проте відповідачка відмовляється надати йому довідку зі свого місця роботи про те, що вона не користується пільгами на придбання палива, перешкоджаючи позивачу у реалізації законного права і створює йому додаткові труднощі в утриманні спірного домоволодіння, бо йому доводиться щорічно витрачати значні кошти на придбання палива за ринковими цінами. Посилаючись на норми ст.ст. 16, 391, 405 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, п. 2 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить суд усунути перешкоди йому у користуванні своїм правом власності на домоволодіння, що має адресу: вул. Піонерська, 24 -А, с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, шляхом позбавлення відповідачки права користування житловим приміщенням у названому домоволодінні і стягнути на його користь з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали. Відповідачка пояснила, що 13 жовтня 1984 року вона зареєструвала шлюб з позивачем, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 42, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії II - КИ № 385540. В період перебування у шлюбі сторони збудували житловий будинок з господарським будівлями по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області і до теперішнього часу відповідачка та спільний з позивачем син [PERSON] зареєстровані у вказаному домоволодінні, тобто воно було придбане у період шлюбних відносин і право власності на нього мають у рівних частинах обидві сторони. В 1996 році шлюб було розірвано, але сторони разом проживали до 2007 року, коли відповідачка забрала свої речі та переїхала для проживання до своїх родичів по вулиці Першотравневій, 73 в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Відповідачка стверджує, що позивач відмовляється в добровільному порядку розділити набуте ними спільне сумісне домоволодіння, дав оголошення про його продаж в зв'язку з чим вона вимушена звертатись до суду за захистом свого порушеного права, бо в разі якщо позивач продасть їхній спільний будинок та отримає за нього грошові кошти, можуть бути порушені її майнові права та інтереси їхнього сина. Посилаючись на норми ст. 60, 61, 63, 69, 70 Сімейного кодексу (далі СК) України відповідачка вважає, що вимагати усунення перешкод в користуванні домоволодінням може тільки власник майна, але в даному випадку вона теж є власником, як і позивач. Відповідач також подавала до суду зустрічний позов про розподіл спільного сумісного майна подружжя у вигляді житлового будинку з господарським будівлями по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області , який ухвалою суду за заявою відповідачки, зробленою під час судового розгляду, залишений без розгляду. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, в яких містяться надані сторонами докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно з ст. 3 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Стаття 61 ЦПК України передбачає таке: Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1). Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ч.2). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3). Судом встановлено, що 13.10.1984 року сторони по справі зареєстрували шлюб за актовим записом № 42, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія 11-КИ № 385540, виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області року (а.с.35). Рішенням виконкому Петропавлівської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області №136 від 18.04.1989 року позивачу було дозволене будівництво індивідуального житлового будинку в с. Миколаївка по вулиці Піонерська і видано паспорт на забудову садиби по вказаній вулиці за №26-а на земельній ділянці 0,30 га, зареєстрований за №278 26.04.1989 року. 19.03.1996 року шлюб між сторонами було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис за №29, що підтверджується повторним свідоцтвом про розірвання шлюбу серія 1-КИ № 105641, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Петропавлівського районного управління юстиції Дніпропетровської області 19.11.2008 року (а.с.9). Через деякий час сторони помирилися і відповідачка, як визнали сторони, продовжувала проживати разом з позивачем однією сімєю без реєстрації шлюбу до грудня 2007 року, коли відповідачка пішла від позивача та змінила місце проживання на будинок своєї матері за адресою: вулиця Першотравнева, 73, с.Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Актом проведення перевірки факту проживання від 11.08.2015 року, складеним депутатом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON],які є сусідами позивача, підтверджується, що відповідачка з 07.12.2007 року не проживає в будинку по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. 22.02.2008 року відповідачка забрала з цього будинку і перевезла на нове місце проживання майно, яке вважала за потрібне забрати, навантаживши його на два вантажних автомобілі і добровільно написала позивачу в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] письмову розписку, що до позивача майнових претензій немає (а.с.10). Крім розписки, зазначені обставини підтверджуються показаннями в суді викликаного за клопотанням відповідачки свідка [PERSON], який пояснив, що на прохання відповідачки, що на той час вже не проживала разом з позивачем, вантажив на автомобіль ті речі з будинку, в якому проживав позивач, на які вказувала відповідачка. Позивач цьому не перешкоджав. Коли відповідачка забрала всі речі, які хотіла, вона написала в присутності свідків письмову розписку про відсутність претензій до позивача. Спору між сторонами за майно ніякого не було, розмови про поділ будинку теж. Відповідачка визнала в судовому засіданні, що забрала 22.02.2008 року свої речі з будинку, в якому залишився проживати позивач, і написала письмову розписку про відсутність майнових претензій до позивача, але вважала, що у неї є частка в будинку, збудованому під час шлюбу, яку вона хотіла передати своєму синові, який залишився проживати з позивачем. 20.05.2009 року позивач на підставі рішення виконкому Миколаївської сільської ради № 104 від 26.12.1996 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно у вигляді будинку по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області серії САВ № 398577, видане виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, за яким він є єдиним власником цього майна, що підтверджується зазначеним свідоцтвом (а.с.7). 11.01.2010 року право власності позивача на нерухоме майно у вигляді будинку по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області було зареєстроване колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що вбачається з витягу № 25003339 (а.с.8). Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Садибою згідно з статтею 381 ЦК України є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. ЦК України не містить визначення такого об'єкта права власності як домоволодіння. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який прийнятий 01.07.2004 року, набрав чинності 03.08.2004 року, в чинній редакції, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Згідно з п.5 Прикінцевих положень Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діяла на час реєстрації позивачем права власності на нерухоме майно 11.01.2010 року, до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводилася комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Отже, позивач набув право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області відповідно до діючого законодавства і на час розгляду справи про усунення перешкод в користуванні цим майном є його єдиним власником. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу)(ч.1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2). Згідно з ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту(ч.1). Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З аналізу наведених норм СК України випливає, що придбаний в період шлюбу будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Факт придбання (будівництва) житлового будинку в період шлюбу підлягає доказуванню. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При практичному застосуванні цієї норми обєкти права спільної сумісної власності подружжя діляться між ними, виходячи з вартості цих обєктів та бажання кожного з подружжя мати певну річ у своїй власності, при збереженні принципу рівності часток у вартісному виразі, при цьому ні один з обєктів не підлягає обовязковому поділу на частки, якщо ніхто з подружжя на цьому не наполягає, посилаючись на порушення особистих прав, зокрема права на житло. 22.02.2008 року сторони вчинили дії, спрямовані на розподіл спільного майна подружжя, і відповідачка не заявляла претензій на частку в житловому будинку і не заявляла про порушення її права на житло (а.с.10). З матеріалів справи вбачається, що відповідачка двічі добровільно відмовилася від захисту права власності на частку в житловому будинку по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. В 2011 році позивач вже звертався до відповідачки з позовом про визнання особи такою , що втратила права користування житловим будинком по вул. Піонерська, 24 а, в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, посилаючись на ст.ст.71, 72 ЖК України, який був задоволений рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19.12.2011 року у справі № 2-323/11, провадження № 2/432/1716/11 (а.с.43-44). У цьому провадженні відповідачка заявляла зустрічний позов про розподіл спільного сумісного майна подружжя у вигляді житлового будинку з господарським будівлями по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, який ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2011 року був залишений без розгляду. Відповідачка подала на цю ухвалу апеляційну скаргу, але після того, як рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2012 року було скасовано рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19.12.2011 року у справі № 2-323/11, провадження № 2/432/1716/11, і у позові було відмовлено (а.с.45-46), відповідачка подала заяву про відмову від апеляційної скарги, яка ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2012 року була прийнята судом і провадження закрите (а.с.47-48). За змістом ст. 29 КпШС України та ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідачка дізналася про порушення свого права власності на будинок в 2011 році, коли позивач подав перший позов про позбавлення її права користування спірним будинком, а до суду з зустрічним позовом про розділ майна звернулася 02.10.2016 року, отже, з пропуском строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не навела і про його поновлення не просила, позивач заявив у письмових запереченнях проти зустрічного позову клопотання про відмову в зустрічному позові з підстав пропуску строку позовної давності (а.с.65-67), отже, у суду були всі підстави для відмови в зустрічному позові, однак відповідачка зробила заяву про залишення зустрічного позову без розгляду . Суд розясняв відповідачці її права та обовязки, в тому числі, передбачені ст.ст.11, 60 ЦПК України щодо обовязку надання доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилається, а в ухвалі від 11.11.2015 року письмово вказав про розяснення їй порядку витребування документів як виду забезпечення доказів, що здійснюється відповідно до приписів ст.ст.133, 134 ЦПК України. Однак відповідачка не вжила ніяких заходів для отримання доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову і на обґрунтування зустрічного позову щодо наявності у неї права на частку в жилому будинку: не звернулася за отриманням доказів до Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, колективного підприємства «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації», з належно оформленою та оплаченою судовим збором заявою про забезпечення доказів до суду. Такі дії або бездіяльність відповідачки, на думку суду, свідчать про свідоме не бажання її вирішувати по суті питання про наявність чи відсутність її частки в спірному житловому будинку та зловживання процесуальними правами. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1). Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.2). Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.7). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1). Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2). За довідками №1901 від 11.08.2015 року та №1902 від 11.08.2015 року Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області позивач згідно запису погосподарської книги №7 стор.75 зареєстрований в [INFO] а, разом з ним зареєстровані відповідачка та син [PERSON], [INFO] (а.с.11, 12). В рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2012 року у справі № 2-323/11 встановлено, що відповідачка зареєстрована за адресою спірного будинку згідно паспортним даним з 09.08.1985 року(а.с.37), а згідно довідок Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області №3709 від 24.11.2010 року з 1990 року, №3842 від 28.11.2015 року з 1991 року (а.с.46, 50), а позивач зареєстрований за тією ж адресою з 16.03.1979 року (а.с.5), а згідно довідки Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області №3709 від 24.11.2010 року з 1990 року (а.с.46). Однак час реєстрації (прописки згідно з законодавством, що діяло до 20.11.2001 року) за певною адресою не впливає на час виникнення права власності на житловий будинок, розташований за цією адресою, а наявність реєстрації місця проживання (прописки) не породжує права власності на житлове приміщення, в якому особа зареєстрована. Згідно з ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Не зважаючи на те, що відповідачка з 07.12.2007 року не проживає в будинку по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, а проживає в будинку своєї матері за адресою: вулиця Першотравнева, 73, с.Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується актом проведення перевірки факту проживання від 11.08.2015 року, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2012 року у справі № 2-323/11 та визнано відповідачкою, добровільно знятися з реєстрації вона відмовляється. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З довідки Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області №3865 від 23.11.2015 року вбачається, що позивач згідно книги реєстрації довідок отримував довідки на вугілля №3151 від 25.10.2013 року, №672 від 13.11.2014 року, №278 від 27.01.2015 року у цій сільській раді (а.с.49), отже, наявність реєстрації відповідачки в належному йому на праві власності будинку по вулиці Піонерській, 24 а в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області дійсно створює йому перешкоди в користуванні та розпорядженні цим нерухомим майном. Суд вважає законною і обґрунтованою наданими доказами позовну вимогу про усунунення перешкод позивачу у користуванні його правом власності на житловий будинок за адресою: вулиця Піонерська, 24 а, с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням у цьому житловому будинку. Відповідно до ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідачки на користь позивача документально підтверджені квитанцією банку (а.с.1) судові витрати в розмірі 243гривні 60 копійок. На підставі викладеного, ст.ст.319, 321, 328, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 61, 63, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved