Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

[PERSON] 11 квітня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача Державного вищого навчального закладу «Національний гірничий університет» про стягнення не нарахованої та не доплаченої суми стипендії, витрат за проживання в гуртожитку, інфляційних втрат та судових витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що порушуються права з боку ДВНЗ «Національний гірничий університет» стосовно не отримання нею передбаченого законом розміру стипендії а саме: з вересня 2012 року є студентом вказаного ВУЗу прийнятим на навчання за державним замовленням на гірничий факультет, її батько має стаж роботи на підземних роботах з повним робочим днем у шахті з видобутку вугілля понад 15 років, а тому по закону його дочка має право на отримання стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, але фактично з вересня 2012 року по червень 2016 року стипендія [PERSON] університетом виплачувалася в значно нижчому розмірі, що є порушенням. Така ж ситуація склалася і нового навчального року в 2016 році з вересня місяця. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними і наполягає на виплаті стипендії в більшому розмірі і поверненні не до виплачених сум за попередній вказаний час. На звернення позивача до відповідача з цим питанням фактично отримано відмову. Вважає вказані дії відповідача протиправними і просила стягнути з університету не нараховану і не виплачену їй стипендію за період з вересня 2012 року фактично по червень 2016 року. Позивач також вважає, що відповідач неправомірно стягує з неї платню за мешкання в гуртожитку, оскільки це проживання в гуртожитку їй гарантує держава, а тому безоплатно. Також ставить питання позивач про застосування інфляційних втрат до всіх вказаних сум. Таким чином, позивач ставить питання про стягнення з відповідача не нарахованої і не виплаченої стипендії, витрат на проживання в гуртожитку, інфляційних втрат і судових витрат, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ДВНЗ «Національний гірничий університет» позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно [PERSON]. є студентом університету, НГУ є державним вищим навчальним закладом, бюджетна і неприбуткова організація, здійснює свою діяльність у відповідності до закону, фінансування університету здійснюється з бюджету і коштів на ті виплати, про які говорить позивач їм не виділялося, інших коштів для цього не мають. Вказана позивачем стипендія виплачується студентам гірничих спеціальностей за наявності коштів, що повинні надаватися через Міністерство освіти та науки Кабінетом Міністрів України, чого зроблено не було і коштів на це не виділялося їх ВУЗу. Позивачу все це вони розяснили, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористався. Крім того, підвищена стипендія може виплачуватися при наявності призначення загальної стипендії. Проти стягнення сум, визнання дій незаконними, зобовязання вчинити вказані позивачем дії заперечують, оскільки вказаного не було і належними доказами позивачем не доведено. Позивачем також пропущено строк позовної давності за 2012-2013 роки, просили застосувати цей строк, гуртожитком позивача вони забезпечили, але в законі не вказано, що це повинно бути безоплатним, тому платня за проживання з позивача стягується правомірно; неправильно і з пропуском строку ставиться питання і про стягнення інфляційних втрат. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Міністерства освіти і науки України в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду не підтримали позовні вимоги та викладені в позові обставини. Вважають позовні вимоги не правильними та просили їх розглянути по закону за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до п. 7 ст. 27 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад діє на підставі власного статуту. ДВНЗ «Національний гірничий університет» є державним вищим навчальним закладом, є бюджетною та неприбутковою організацією і підпорядковується Міністерству освіти і науки України. Університет здійснює свою навчальну, наукову, господарську, міжнародну, зовнішньоекономічну та іншу діяльність відповідно до чинного законодавства України, у межах прав, передбачених законами України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», нормативними документами [PERSON] і науки України, додаткових прав, наданих йому за результатами акредитації та Статуту. Фінансування Університету здійснюється на нормативній основі за рахунок державного бюджету (з урахуванням наданого йому статусу, рівня акредитації, напрямів і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка фахівців та напрямів підготовки наукових та науково-педагогічних кадрів вищої кваліфікації). [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська як студент ДВНЗ «Національний гірничий університет» щодо порушення його прав з боку університету на отримання встановленого розміру стипендії, передбаченого законодавством України. Наказом по ДВНЗ «Національний гірничий університет» від 11 серпня 2012 року [PERSON] була зарахована з 01 вересня 2012 року до складу студентів першого курсу ДВНЗ «Національний гірничий університет» денної форми навчання за державним замовленням на гірничий факультет. Позивач належить до категорії студентів, які є дітьми шахтарів. За нормою статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, а також протягом трьох років після здобуття загальної середньої освіти особи, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали інвалідами І або II групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Відповідно до пункту 3 статті 71 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції від 01 липня 2014 року № 1556-УІІ) розміри бюджетних призначень на підготовку фахівців з вищою освітою, а також на підготовку наукових і науково - педагогічних кадрів встановлюються у Державному бюджеті України на відповідний рік. Але з того часу, як з'явилася норма ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» відповідні кошти не передбачалися в законах «Про Державний бюджет на відповідний рік (у тому числі не було коштів в 2014 році і не передбачено їх і в 2015 році). [PERSON] звернулася до суду з питанням про те, що його права порушуються з боку ДВНЗ «Національний гірничий університет» стосовно не отримання нею передбаченого законом розміру стипендії а саме: з вересня 2012 року є студентом вказаного ВУЗу прийнятим на навчання за державним замовленням на гірничий факультет, її батько має стаж роботи на підземних роботах з повним робочим днем у шахті з видобутку вугілля понад 15 років, а тому по закону його дочка має право на отримання стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, але фактично з вересня 2012 року фактично по червень 2016 року, а потім і в подальшому стипендія позивачу університетом виплачувалася в значно нижчому розмірі, що є порушенням. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними і наполягає на виплаті стипендії в більшому розмірі і поверненні не до виплачених сум за попередній вказаний час. На звернення позивача до відповідача з цим питанням фактично отримано відмову. Вважає вказані дії відповідача протиправними і просив стягнути з університету не нараховану і не виплачену йому стипендію за період з вересня 2012 року фактично зараз вже по червень 2016 року та зобовязати відповідача в подальшому виплачувати йому стипендію в розмірі прожиткового мінімуму до закінчення [PERSON] навчання в цьому навчальному закладі. Позивач також вважає, що відповідач неправомірно стягує з неї платню за мешкання в гуртожитку, оскільки це проживання в гуртожитку їй гарантує держава, а тому безоплатно. Також ставить питання позивач про застосування інфляційних втрат до всіх вказаних сум. Таким чином, позивач ставить питання про стягнення з відповідача не нарахованої і не виплаченої стипендії, витрат на проживання в гуртожитку, інфляційних втрат і судових витрат; виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За нормою статті 51 Закону України «Про освіту», студенти мають гарантоване державою право на забезпечення стипендіями у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 5 статті 62 Закону України «Про вищу освіту» розмір академічної та соціальної стипендій, порядок їх призначення і виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України. Такий Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення». ДВНЗ «Національний гірничий університет» неодноразовими листами в 2013-2015 років звертався з цього питання до Міністерства освіти і науки України. Міністерство освіти і науки України дало відповідь, що навчальні заклади України керуються положеннями зазначеного Порядку, якими підвищена стипендія передбачена тільки для студентів з числа дітей шахтарів, що навчаються за гірничими спеціальностями. Такі видатки забезпечені коштами Державного бюджету. Зміни, які враховують вимоги ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», і які б були забезпечені коштами Державного бюджету, до Порядку призначення і виплати стипендій не внесені. [PERSON] і науки України від 24 червня 2010 року № 4.2-17/3043 зазначає, що при призначені стипендії вищі навчальні заклади керуються Порядком призначення і виплати стипендій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 р. № 882 «Питання стипендіального забезпечення», в якому категорія студентів, батьки яких мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, не зазначена. Згідно з пунктом 91 зазначеного Порядку стипендіатам, які постійно проживають на території населеного пункту або навчаються у вищому навчальному закладі, що розташований у населеному пункті, якому надано статус гірського, виплачується додаткова стипендія у розмірі 20 відсотків мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії відповідного типу навчального закладу. Ураховуючи викладене, дія пункту 91 цього Порядку поширюється лише на стипендіатів, які постійно проживають на території населеного пункту, якому надано статус гірського (незалежно від статуту населеного пункту, в якому розташований вищий навчальний заклад), або навчаються у навчальному закладі, що розташований у населеному пункті, якому надано статус гірського. На сьогоднішній день, будь-якого іншого механізму/порядку призначення, нарахування і виплати стипендій студентам, які є дітьми шахтарів, в Україні не має, крім Постанови Кабінету Міністрів України № 882 від 12 липня 2004 року, якою затверджений порядок нарахування і виплати стипендій студентам, які є дітьми шахтарів. Але судом також встановлено, що відповідно до ч. 2 ст. 62 Закону України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року № 1556-VII особи, які навчаються у вищих навчальних закладах за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання стипендій у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 62 цього ж Закону України «Про вищу освіту» особи, які навчаються у вищих навчальних закладах за денною формою навчання, можуть отримувати інші стипендії, призначені фізичними (юридичними) особами. Відповідно до ч. 1 ст. 5 закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» від 02 вересня 2008 року № 345-V1, шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, діти, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали інвалідами I або II групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Судом встановлено, що батько позивача [PERSON] знаходиться на пенсії за віком на пільгових умовах з 01 квітня 2007 року, має загальний трудовий стаж 35 років 5 місяців 29 днів, у тому числі стаж за списком № 1 (шахтарі, зайняті на підземних роботах повний робочий день) 20 років 9 місяців 14 днів, що підтверджується відповідною довідкою. Відповідно до наказу від 11 серпня 2012 року позивачку [PERSON] було зараховано з 01 вересня 2012 року до складу студентів, прийнятих на навчання за денною формою навчання на гірничий факультет. З вересня 2012 року по вересень 2016 року позивач отримав стипендію відповідно до наказу про призначення стипендії. З огляду на те, що ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» (в редакції від 05 липня 2012 року), передбачено, що особам, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, гарантовано виплату за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, то суд вважає дії відповідача щодо відмови в нарахування стипендії саме в цьому розмірі неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на зробленому хибному висновку. Заперечення представника відповідача щодо відмови в задоволені позову з тих підстав, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 стипендія студентам батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років не визначена, суд не може прийняти до уваги, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Таким чином, Закон України «Про підвищення престижності шахтарської праці» від 02 вересня 2008 року № 345-V1 має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Порядку призначення і виплати стипендії», а невнесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України після прийняття Закону України не є підставою для порушення прав позивача на отримання стипендії у розмірі, встановленому Законом. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, а з огляду на те, що на день винесення рішення редакція ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» не змінена та не виключена із Закону, то позивач має право на призначення йому стипендії у розмірі, визначеному Законом, тобто у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Посилання представника відповідача на те, що Бюджетом України на 2014-2016 роки, а потім і на 2017 рік не передбачено коштів на виконання вимог ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» суд також не може взяти до уваги, оскільки обовязок Держави, передбачений Законом щодо виплати стипендії в певному розмірі не може ставитися у залежність до наявності у бюджеті коштів. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині, виходячи з того, що позивачу була призначена і виплачувалася стипендія на загальних підставах з урахуванням успішності навчання та передбачених законом інших підстав. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення стипендії за період з 01 вересня 2012 року по 30 червня 2016 року, але відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, нормою ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного право або інтересу. Приймаючи до уваги вказане та заяву про це відповідача, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності за період з вересня 2012 року по березень 2014 року, поважних причини пропуску вказаного терміну не назвав, питання про поновлення цього строку не ставив. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, але частково з урахуванням уточненого розрахунку суми. Крім того, позивачка ставить питання про відшкодування їй коштів за проживання в гуртожитку вказаного ВУЗу і інфляційних втрат цієї суми, посилаючись на те, що відповідно до тієї ж ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» (в редакції від 05 липня 2012 року), передбачено що місце в гуртожитку для таких дітей гарантується державою. Судом зясовано, що дійсно вказаним законом дітям шахтарів для навчання в ВУЗі надається місце в гуртожитку на час навчання за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів. Однак в цьому законі не передбачено право на безоплатне проживання в гуртожитку. Університет надав і забезпечив позивача місцем в гуртожитку і таким чином виконав норму вказаного закону, тому права позивача відповідачем в цій частині не порушені. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено, то на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір 640 грн.. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання представником відповідача позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ДВНЗ «Національний гірничий університет» на користь [PERSON] не нараховану та не виплачену стипендію за період з 01 березня 2014 року по 30 червня 2016 року в розмірі 14147 грн. 18 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн., а всього 14787 грн. 18 коп.., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до ДВНЗ «Національний гірничий університет» про стягнення не нарахованої та не доплаченої суми стипендії, витрат за проживання в гуртожитку, інфляційних втрат відмовити за пропуском строку позовної давності і необгрунтованістю, оскільки трирічний строк позовної давності для звернення до суду за період з вересня 2012 року по березень 2014 року позивачем дійсно пропущено і поважних причин пропуску вказаного строку заявником не названо, документів про це не надано. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення не нарахованої та не доплаченої суми стипендії, витрат за проживання в гуртожитку, інфляційних втрат та судових витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial