Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

[PERSON] 16 листопада 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» про захист прав споживача, стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що починаючи з 2008 року відповідач чинить відносно нього неправомірні дії, вважаючи, що в нього є борг перед ними по сплаті послуг постачання електроенергії до його квартири. З 17 серпня по 03 вересня 2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні, потім неодноразово лікувався, 27 жовтня 2015 року міжрайонною МСЕК йому було встановлено 2 групу інвалідності. З 2008 року по теперішній час сума його лікування складає 50000 грн. (чеки додаються). Стосовно неправомірних дій відповідача 05 березня 2015 року звернувся до міліції і за його заявою відомості були внесені до ЄРДР, проводиться досудове розслідування стосовно відповідача за ч. 1 ст. 365 КК України, який самовправно, без належних підстав відключає подачу електроенергії до його оселі, слідство не закінчено. Отже вина відповідача в завданні йому матеріальної шкоди в вигляді витрат на лікування доведена. Вважає, що вказану шкоди повинен відшкодовувати відповідач. Крім того, йому завдана значна моральна шкода, яка заклечається в пошкодженні його здоровя, інвалідності з вини відповідача та інш.. Вказані кошти йому потрібні на складне лікування. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим відповідачем не має, відповідач так належним чином і не підключив його житло до системи загального енергопостачання. На його звернення до відповідача про зясування обставин вказаного, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захисти його права як споживача, стягнути на його користь матеріальну і моральну шкоду, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважаючи їх неправомірними, сам позивач веде себе не вірно, постійно провокує їх, пише необґрунтовані скарги, від електропостачання позивача відключали за заборгованість по сплаті їх послуг, але відразу підключили і зараз його квартира підключена до загальної системи енергопостачання будинку. По закону все ними зроблене правильно, надані документи позивачем протирічливі і не підтверджують заявлену суму матеріальної і моральної шкоди. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не доведеними, безпідставними і просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що ПАТ «ДТЕК «Дніпрообленерго» в особі «Дніпропетровських міських електричних мереж» надає послуги електропостачання за адресою [ADDRESS], де абонентом є позивач [PERSON], що користується своєю сімєю послугами електропостачання і виконує умови договору про надання цих послуг щодо їх оплати. Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] не в повній мірі виконує належним чином взяті на себе зобовязання, внаслідок чого тимчасово була заборгованість, через не погашення якої і не вирішення питання добровільно, відповідач після попереджень відключив житло позивача від енергопостачання, але відразу підключили і зараз його квартира підключена до загальної системи енергопостачання будинку. Але зараз позивач стверджує, що починаючи з 2008 року відповідач чинить відносно нього неправомірні дії, вважаючи, що в нього є борг перед ними по сплаті послуг постачання електроенергії до його квартири. З 17 серпня по 03 вересня 2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні, потім неодноразово лікувався, 27 жовтня 2015 року міжрайонною МСЕК йому було встановлено 2 групу інвалідності. З 2008 року по теперішній час сума його лікування складає 50000 грн. (чеки додаються). Стосовно неправомірних дій відповідача 05 березня 2015 року звернувся до міліції і за його заявою відомості були внесені до ЄРДР, проводиться досудове розслідування стосовно відповідача за ч. 1 ст. 365 КК України, який самовправно, без належних підстав відключає подачу електроенергії до його оселі, слідство не закінчено. Отже вина відповідача в завданні йому матеріальної шкоди в вигляді витрат на лікування доведена. Вважає, що вказану шкоди повинен відшкодовувати відповідач. Крім того, йому завдана значна моральна шкода, яка заклечається в пошкодженні його здоровя, інвалідності з вини відповідача та інш.. Вказані кошти йому потрібні на складне лікування. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим відповідачем не має, відповідач так належним чином і не підключив його житло до системи загального енергопостачання. На його звернення до відповідача про зясування обставин вказаного, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач вказані дії відповідача по не підключенню його системи електропостачання неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач в позовній заяві стверджує, ніби відповідач проводить по відношенню до нього неправомірні дії, які виражаються у безпідставному відключенні його квартири від електроенергії, вказуючи, що на момент відключення він не мав боргів за електроенергію, що підтверджується актом звірки від 30 грудня 2013 року, але в даному випадку судом встановлено, що мова йде про споживання електричної енергії з 2009 року і розрахунки за 2013 рік не бралися і не мають до спірного питання жодного відношення. Більш того, відповідно до довідки від 26 жовтня 2015 року у позивача станом на 19 січня 2010 року малась заборгованість за спожиту електричну енергію на покази приладу обліку 10646 в сумі 413.44 грн.. В свою чергу, відповідно до п. 20 Правил розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць, плата за спожиту електроенергіє здійснюється протягом розрахункового періоду і вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Отже, відповідач відповідно до п. 35 Правил має право відключити споживача від електропостачання у разі порушення термінів сплати за спожиту електроенергію, але позивач не тільки здійснює порушення термінів оплати, а й систематично недоплачує певні суми, в результаті чого, борг, який почав накопичуватись в 2009 році залишився неоплаченим і на момент відключення електроенергії складав 413.44 грн. Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Крім того, факт відключення позивача від електропостачання через наявність заборгованості за спожиту електричну енергію від 19 січня 2010 року підтверджується роз'ясненням НКРЕКП від 28 серпня 2015 року, де не зазначено, що відключення від електропостачання виконано незаконно, більш того факт відключення у січні 2010 року не заперечується і самим позивачем, відповідно до позовної заяви. Отже, відповідач мав право на таке відключення, внаслідок чого в його діях по факту відключення через заборгованість не вбачається ознак протиправності. Позивач, відповідно до позовної заяви підтверджує, що його було відключено від електропостачання і він вважає такі дії неправомірними, хоча після відключення через заборгованість за електричну енергію позивач самовільно підключився до електропостачання, що підтверджується витягом з особового рахунку позивача, а саме працівниками відповідача самовільне підключення було зафіксовано 05 листопада 2011 року, 04 лютого 2012 року, 01 грудня 2012 року, 13 квітня 2013 року, 01 листопада 2013 року , 09 січня 2014 року, 05 березня 2014 року, 02 червня 2014 року, 11 серпня 2014 року, 23 жовтня 2014 року. Більш того, факт самовільного підключення підтверджується витягом з особового рахунку, де зазначені покази приладу обліку, які змінювалися кожного місяця, хоча відновлення електропостачання споживача відповідно до п. 36 Правил здійснюється після оплати заборгованості та витрат за повторне підключення, тому факт самовільного підключення цілком доведений та зафіксований у особовому рахунку позивача. Також і сам позивач визнає, що з 2008 року відповідач нібито безпідставно відключає його квартиру від електропостачання, що повністю суперечить роз'ясненням НКРЕКП від 28 серпня 2015 року де зазначено, що енергопостачальником не було підтверджено факту здійснення відключення об'єкта споживача від електричної мережі, а тому не підтверджено факту здійснення споживачем самовільного підключення електроустановки до мережі після її відключення, що повністю суперечить змісту позовних вимог. Отже, відповідно до роз'яснень НКРЕКП від 28 серпня 2015 року, не підтверджено факт відключення, а тому відсутній факт самовільного підключення, але позивач стверджує, що відповідач самоправно без належних підстав відключає подачу електроенергії в його квартиру. Тому надане позивачем роз'яснення НКРЕКП від 28 серпня 2015 року суперечить позовним вимогам, а тому не може бути належним доказом, так як відповідно до ст. 58 ЦПК України належним є доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування та більш того позивач не обгрунтував належність доказу для підтвердження своїх вимог. Відповідно до позовної заяви, позивач посилається на звернення з заявою до Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області щодо порушення кримінального провадження. Але справа не розслідувана, висновок по ній не зроблено, до суду справа не направлена і вироку по ній немає. Позивач посилається на ст. 1167 ЦК України, проте між сторонами у справі укладено договір про користування електричною енергією від 09 червня 2007 року, а тому положення ст. 1167 ЦК України не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Так за положеннями ст.1167 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання, є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобов'язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов'язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне зобов'язання - це зобов'язання, що виникло внаслідок заподіяння шкоди, а заподіяння шкоди іншій особі не завжди породжує деліктне зобов'язання. Воно виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов'язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторона зобов'язальних правовідносин. В даному випадку, сторони перебувають у договірних відносинах. Тобто, відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. ст. 22, 711, 714, 1209, 1210 ЦК України, Законом України «Про електроенергетику» та правилами, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач в якості доказів спричинення йому майнової шкоди надає копії чеків на багатьох аркушах, витрачених на лікування з яких не зрозуміло, хто сплачував за цими чеками, такі чеки будь хто може зайти до аптек м. Дніпропетровська та набрати цілу купу таких чеків, тому вважати їх належними доказами майнової шкоди взагалі не можна. Так, як не зрозуміло, як зазначені чеки доводять майнову шкоду в розмірі 50\~000.00 грн., взагалі з позовних вимог не зрозуміло, як доводить вину відповідача позивач, чим підтверджує спричинення майнової шкоди, чому позивач вважає, що саме винними діями відповідача йому завдано майнову та не майнову шкоду та інш. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 100\~000.00 грн. суд враховує наступне: згідно постанови № 6 Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Отже, вважати, що дії відповідача щодо відключення жодною інстанцією невизнані неправомірними, навіть роз'яснення НКРЕКП від 28 серпня 2015 року не визнає, дії енергопостачальника неправомірними, а рекомендує привести дії по відношенню до позивача відповідно до вимог чинного законодавства. Тому вимога позивача про стягнення 50\~000. 00 грн., майнової шкоди є надуманою. З позовної заяви, а також з доказів, які надані позивачем до суду, взагалі не вбачається, яка саме шкода заподіяна позивачу діями відповідача, в чому полягає протиправна поведінка відповідача, який причинний звязок між такою поведінкою відповідача і шкодою, а також в чому полягає вина відповідача. Позивач [INFO] є людиною похилого віку і всі хвороби відповідно до виписки №7732/895 мають тривалий, давній характер, що цілком характерно для пенсіонера, крім того вказані захворювання носять хронічний характер, а саме цукровий діабет та ішемічна хвороба і не могли з'явитися у 2015 році, при чому стан хворого відповідно до виписки задовільний. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні це підтвердження не знайшло. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до п. З. постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з пошкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших, негативних наслідків. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації, чого зроблено не було. Стосовно твердження позивача про невиконання банком вимог законодавства про захист прав споживачів шляхом ненадання вичерпної інформації про умови електропостачання,їх вартість та інш. - відповідачем на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами договору, відкриття особового рахунку, виконання цього договору шляхом сплати поточних рахунків позивачем. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок відповідача на відібрання підпису споживача під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (сплата періодичних платежів та інш.). Отже, договір сторін про електропостачання до житла позивача укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та матеріально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст.79 ЦПК). Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у звязку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Поняття правової допомоги, адвоката та фахівця у галузі права надано у ст. ст. 12, 56 ЦПК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 2 ст. 56 ЦПК України, особа, яка надає правову допомогу, допускається ухвалою суду за заявою особи, що приймає участь у справі і має такі права: знайомитися з матеріалами справи, робити з них виписки, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім в судовому засіданні. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивача повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповіідача. Однак, жодних доказiв цим позивачем до суду не надано. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні частково, а ні повністю. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi інші домовленості i зобовязання стосовно позивача відносно завданої шкоди, предмета спору, а позивача не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позов в повному обсязі, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» про захист прав споживача, стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат відмовити. Судові витрати слід віднести за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від цих витрат при подачі позову, а в задоволенні позову слід відмовити.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed