Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

[PERSON] 08 квітня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача держави Україна про визнання права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України №2», позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що рішенням Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року йому відмовлено у задоволенні вимог про встановлення факту неавтентичності зроблених Міністерством юстиції України офіційних перекладів на державну мову рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» і «Заїченко поти України № 2». Позивач стверджує, що неавтентичність обох первинних перекладів вказаних рішень ЄСПЛ на державну мову визнана представником відповідача у вересні 2018 року, шляхом часткового виправлення обох перекладів (оприлюдненням нових версій перекладів, в яких з`явилися відсутні раніше виноски). При цьому представник відповідача інші, не менш суттєві невідповідності своїх перекладів рішень ЄСПЛ оригіналам не виправив. Це стосується, якщо не звертати уваги на дрібниці таких важливих для правосуддя фрагментів, як переклад на українську мову вислову параграфу 11 рішення ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України» «Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 2 лютого 2000 року»; слова «гнидою» у п. 7, назви суду «Апеляційним судом Дніпропетровської області» у параграфі 35, вислову параграфу 112 «...у правовій системі України особа не має права на індивідуальну заяву до Конституційного Суду України, який є єдиною інстанцією, повноважною скасовувати законодавчі акти» у рішенні ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2». Вказані спотворення відповідачем і його представником джерела права є суттєвими для кожного суб`єкта права, який опинився або може опинитися на території відповідача, але особливо для позивача, хоча б тому, що вказаними рішеннями ЄСПЛ вирішені численні правові питання відносин між сторонами у даній справі, включно з тими, що потребують вжиття заходів індивідуального характеру (наприклад, повного виконання рішення ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року в частині виплати боргу, що утворився за результатом невиконання судового рішення, та пені). Нав`язуючи власний вислів «Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 2 лютого 2000 року» як позицію ЄСПЛ стосовно рішення ВСУ, представник відповідача забезпечує у будь-якої незаінтересованої особи враження, більше того - стійке переконання, що рішення ВСУ та/або ЄСПЛ готують і редактують не грамотні особи, оскільки принципово неможливо одночасно залишити без змін і змінити будь-який об`єкт, включно з рішеннями судів. При всьому скепсисі позивача до вказаних судових установ, формування відповідачем такого ставлення до них позивач вважає недоречним, а в даному конкретному випадку безпідставним. Інші зазначені вище спотворення, на думку позивач, є не менш суттєвими для руйнування правового порядку у державі та прав безпосередньо позивача. Вважає вказане порушуючим його права та охоронювані законом інтереси, оскільки не вірний переклад і тлумачення вказаних рішень позначаються на їх виконанні і створюють перешкоди для реалізації його прав. Отже позивач вважає, що порушені його права. Звернення до інших інстанцій ні до чого не призвели, виник спір, в добровільному порядку його не вирішено. Просив визнати та захистити його права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів вказаних рішень ЄСПЛ, задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомив, вказаним і матеріалами справи з заявленими позовними вимогами фактично не згодні, просили винести рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що 07 червня 2018 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що офіційні переклади рішень ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України», заява № 29875/02 та від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» заява № 45787/09 на державну мову є не аутентичними. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] посилався на те, що в Офіційному віснику України, на офіційних сайтах Міністерства юстиції України, Верховної ради України та інших центральних органів влади України оприлюднені тексти офіційних перекладів на державну мову двох рішень ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України» і від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2». Ці тексти мають суттєві розбіжності з оригінальними текстами указаних рішень, зокрема в обох текстах перекладів відсутні примітки, які наявні в оригіналах. Переклади спотворюють фактичний і правовий зміст рішень, а іноді і знищують сенс думки ЄСПЛ, викладеної у рішенні. Наприклад у параграфі 11 рішення від 22 листопада 2007 року ЄСПЛ зазначено: «…the Supreme Court upheld the rulings at issue and amended the judgment of 2 February 2000». У офіційному перекладі «… Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 02 лютого 2000 року». З таким перекладом заявник не погоджується та вважає, що аутентичним був би такий переклад «… Верховний Суд України підтримав рішення по суті та уточнив рішення від 02 лютого 2000 року». Спотворення фактичного і правового змісту рішення ЄСПЛ, як джерела права, негативно впливає на права заявника, зокрема на повне виконання указаних рішень згідно з їх оригінальними текстами, яке наразі ускладнене. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2018 року в задоволенні заяви [PERSON] , заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що офіційні переклади рішень ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України», заява № 29875/02 та від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» заява № 45787/09 на державну мову є не аутентичними відмовлено. [PERSON] не поголився з вказаним рішенням і подав на нього апеляційну скаргу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року вказана апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2018 року - залишено без змін. Отже рішення суду набрало законної сили. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В квітні 2019 року [PERSON] звернувся до цього ж суду вже з позовом до держави Україна про визнання права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України №2», в якій стверджує, що остаточним рішенням від 27 лютого 2019 року у справі № 201/6182/18 Дніпровський апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги встановлення факту неавтентичності зроблених Мінюстом України офіційних перекладів на державну мову рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України № 2» і залишив без змін рішення Жовтневого районного суду від 27 вересня 2018 року. Підставами такої відмови у рішеннях вказана відсутність можливості складів судів читати оригінальні тексти вказаних рішень ЄСПЛ, які складені англійською мовою, та відсутність клопотання заявника про лінгвістичну експертизу. При цьому з відсутності застосування судами вимоги ч. 4 ст. 18 Закону України «Про порядок виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» про застосування судами оригіналу рішення ЄСПЛ при наявності розбіжностей між ним та перекладом начебто прямо слідує, що й державною мовою суди володіють недостатньо досконало. Як стверджує позивач, неавтентичність обох первинних перекладів вказаних рішень ЄСПЛ на державну мову визнана представником відповідача у вересні 2018 року, шляхом часткового виправлення обох перекладів (оприлюдненням нових версій перекладів, в яких з`явилися відсутні раніше виноски). При цьому представник відповідача інші, не менш суттєві невідповідності своїх перекладів рішень ЄСПЛ оригіналам не виправив. Це стосується, якщо не звертати уваги на дрібниці таких важливих для правосуддя фрагментів, як переклад на українську мову вислову параграфу 11 рішення ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України» «Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 2 лютого 2000 року»; слова «гнидою» у п. 7, назви суду «Апеляційним судом Дніпропетровської області» у параграфі 35, вислову параграфу 112 «...у правовій системі України особа не має права на індивідуальну заяву до Конституційного Суду України, який є єдиною інстанцією, повноважною скасовувати законодавчі акти» у рішенні ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2». Вказані спотворення відповідачем і його представником джерела права є суттєвими для кожного суб`єкта права, який опинився або може опинитися на території відповідача, але особливо для позивача, хоча б тому, що вказаними рішеннями ЄСПЛ вирішені численні правові питання відносин між сторонами у даній справі, включно з тими, що потребують вжиття заходів індивідуального характеру (наприклад, повного виконання рішення ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року в частині виплати боргу, що утворився за результатом невиконання судового рішення, та пені). Нав`язуючи власний вислів «Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 2 лютого 2000 року» як позицію ЄСПЛ стосовно рішення ВСУ, представник відповідача забезпечує у будь-якої незаінтересованої особи враження, що рішення ВСУ та/або ЄСПЛ готують і редактують не грамотні особи, оскільки принципово неможливо одночасно залишити без змін і змінити будь-який об`єкт, включно з рішеннями судів. При всьому скепсисі позивача до вказаних судових установ, формування відповідачем такого ставлення до них позивач вважає недоречним, а в даному конкретному випадку безпідставним. Інші зазначені вище спотворення є не менш суттєвими для руйнування правового порядку у державі та прав безпосередньо позивача. Отже позивач вважає, що порушені його права. Звернення до інших інстанцій ні до чого не призвели, виник спір, в добровільному порядку його не вирішено. Просив визнати та захистити його права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів вказаних рішень ЄСПЛ. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. 22 листопада 2007 року Європейським судом з прав людини ухвалено рішення у справі «Заїченко проти України». Рішення набуло статусу остаточного 31 березня 2008 року. Заявник в позові посилається на те, що в оригіналі указаного рішення зазначено: «…the Supreme Court upheld the rulings at issue and amended the judgment of 2 February 2000». В офіційному перекладі указаний фрагмент викладений наступним чином «… Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 02 лютого 2000 року». А на думку заявника аутентичним був би переклад «Верховний Суд України підтримав рішення по суті та уточнив рішення від 02 лютого 2000 року». Також 26 лютого 2015 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Заїченко проти України № 2», яке набуло статусу остаточного 06 липня 2015 року. Порядок виконання рішень Європейського суду з прав людини регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 6 указаного Закону з метою виконання заходів загального характеру держава забезпечує переклад та опублікування повних текстів рішень Європейського суду українською мовою. Автентичність перекладу повних текстів Рішень засвідчується Органом представництва. Стаття 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що органом представництва є орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді та координацію виконання його рішень. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 року № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді, покладено на Міністерство юстиції України в особі Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини. Автентичний переклад рішень Європейського суду здійснюється відповідно до Порядку засвідчення автентичності перекладів рішень Європейського суду з прав людини українською мовою затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 08 серпня 2014 року №1310/5. Текст автентичного перекладу зшивається з копією тексту, з якого було здійснено переклад та засвідчується підписом Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини. Регламент Європейського суду з прав людини регулює порядок провадження у справі, зокрема, зміст індивідуальної заяви, отримання зауважень сторін. Так, відповідно до Правила 49 розглядаючи заяви, судді-доповідачі можуть попросити сторони у справі надати у визначений термін будь-яку інформацію стосовно фактів, будь-які необхідні на її думку документи та інші матеріали. Правило 74 Регламенту Європейського суду визначає зміст рішення суду, яке, серед іншого, містить факти у справі, стисле викладення подань сторін, правове обґрунтування рішення. У разі виявлення факту, який за своїм характером мав би суттєво вплинути на вирішення справи, і який на момент винесення рішення не був відомий Європейському суду з прав людини і, з об`єктивних причин, не міг бути відомим стороні, остання має право звернутися до Європейського суду з прав людини із клопотанням про перегляд рішення впродовж шести місяців після того, як вона дізналася про виявлений факт (Правило 80 Регламенту Європейського суду). Крім цього, Регламент Європейського суду з прав людини (Правило 81) передбачає можливість виправлення Європейським судом з прав людини орфографічних помилок, помилок у підрахунках й очевидні неточності за власною ініціативою або за клопотанням однієї з сторін у справі, якщо клопотання подається у місячний строк з моменту проголошення ухвали або судового рішення. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» у разі відсутності перекладу рішення та ухвали Європейського суду чи ухвали Комісії суд користується оригінальним текстом. У разі виявлення мовної розбіжності між перекладом та оригінальним текстом суд користується оригінальним текстом. У разі виявлення мовної розбіжності між оригінальними текстами та/або в разі потреби мовного тлумачення оригінального тексту використовується відповідна практика Європейського суду. Разом з тим, Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини були враховані зауваження [PERSON] щодо відсутності приміток у текстах автентичних перекладів рішень Європейського суду у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України № 2», у зв`язку з чим до текстів зазначених рішень були внесені відповідні зміни, з якими можливо ознайомитися на офіційному сайті Міністерства юстиції України. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на зазначене у задоволенні позовних вимог про визнання права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України №2» слід відмовити у повному обсязі. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. Позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення чи не порушення створення чи розповсюдження інформації (правдивої чи неправдивої), порушення його прав в порядку виконання набравшого законної сили рішення суду і нш. , а його посилання на порушення прав через начебто неавтентичність офіційних текстів рішень судів не відповідають дійсності. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові в частині їх не обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до держави Україна про визнання права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України №2» відмовити, судові витрати слід віднести за рахунок держави. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права на автентичність офіційних перекладів на державну мову текстів рішень ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко проти України №2» в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed