Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

[PERSON] 24 червня 2015 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] міської ради і [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання нерухомого майна, спільно набутим та визнання права власності та це майно, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що позивачка з 14 червня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і під час цього шлюбу за спільні кошти придбали нерухоме майно, що складається з квартир, гаражів, паркувальних місць, будинку та інш.. Всіма питаннями оформлення цього майна займався чоловік і тому все це майно оформлено на нього. Чоловік захворів і 20 травня 2015 року помер. Вважає, що все вказане майно є спільним сумісним майном їх з чоловіком як придбане під час шлюбу, але оформити вказане зараз належним чином не може. Тому і ставить питання про саме визнання вказаного права за нею як за дружиною і на частину майна, а не в порядку спадкування, яке буде оформлене в передбаченому законом порядку. Позивач фактично володіє всім вказаним майном. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на вказане майно. Раніше не мала можливості звернутися, тяжко хворів чоловік, було питання переведення будинку з садового товариства в житлові будинки селищної ради, газифікація, встановлення адрес та багато іншого, а на це піщло дуже багато часу (роки), нотаріус рекомендував спочатку звертатися до суду, іншим порядком це не вирішується, отже в добровільному позасудовому порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просили визнати спільно набутим позивачкою і її чоловіком [PERSON] та вважати його спільною сумісною власністю цього подружжя наступне майно: квартира № 31 в будинку № 4 на пл. Шевченко м. Дніпропетровська, квартира [ADDRESS], нежиле приміщення № 72 в будинку № 30 по вул. Миронова м. Дніпропетровська, нежитлові будівлі будинку № 91а по вул. Саранській м. Дніпропетровська, гараж № 4 в будинку № 30 по вул. Миронова м. Дніпропетровська, земельна ділянка площею 0.053 га та житловий будинок № 286 по вул. Маяковського в с. Камянка Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, паркувальне місце № 30 у нежитловому приміщенні № 48 будинку № 4 на пл. Шевченко м. Дніпропетровська в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення № 48, паркувальне місце № 31 у нежитловому приміщенні № 48 будинку № 4 на пл. Шевченко м. Дніпропетровська в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення № 48 та визнати за позивачкою право власності на ? частину кожного з вищезазначеного нерухомого майна окремо, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги фактично не визнав, заперечував проти них, оскільки, на його думку, порушено порядок звернення з таким питанням, вони права позивача не порушували і до них вимог немає, просив в задоволенні позову відмовити і справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника цього відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги фактично визнав, не заперечував проти них, вони права позивача не порушували і до них вимог немає, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника цього відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 14 червня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і під час цього шлюбу за спільні кошти придбали нерухоме майно, що складається з наступного: квартира № 31 в будинку № 4 на пл. Шевченко м. Дніпропетровська, квартира [ADDRESS], нежиле приміщення № 72 в будинку № 30 по вул. Миронова м. Дніпропетровська, нежитлові будівлі будинку № 91а по вул. Саранській м. Дніпропетровська, гараж № 4 в будинку № 30 по вул. Миронова м. Дніпропетровська, земельна ділянка площею 0.053 га та житловий будинок № 286 по вул. Маяковського в с. Камянка Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, паркувальне місце № 30 у нежитловому приміщенні № 48 будинку № 4 на пл. Шевченко м. Дніпропетровська в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення № 48, паркувальне місце № 31 у нежитловому приміщенні № 48 будинку № 4 на пл. Шевченко м. Дніпропетровська в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення № 48. Всіма питаннями оформлення цього майна займався чоловік і тому все це майно оформлено на нього. Чоловік захворів і 20 травня 2015 року помер. Позивачка вважає, що все вказане майно є спільним сумісним майном їх з чоловіком як придбане під час шлюбу, але оформити вказане зараз належним чином не може. Тому і ставить питання про саме визнання вказаного права за нею як за дружиною і на частину майна, а не в порядку спадкування, яке буде оформлене в передбаченому законом порядку. Позивач фактично володіє всім вказаним майном. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на вказане майно. Раніше не мала можливості звернутися, тяжко хворів чоловік, було питання переведення будинку з садового товариства в житлові будинки селищної ради, газифікація, встановлення адрес та багато іншого, а на це піщло дуже багато часу (роки), нотаріус і селищна рада рекомендували спочатку звертатися до суду, іншим порядком це не вирішується, отже в добровільному позасудовому порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і він вимушений звертатися до суду. Просила захистити її законні права. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, для вирішення питання потім про спадкування майна після смерті [PERSON] позивачці як його дружині необхідно визначити свою частку, яка не підлягає спадкуванню і оформити належним чином на неї документи. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю УРСР, що регулювала подружні відносини до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, що регулює подружні відносини з 01 січня 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що все вище зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і позивачки, оскільки його придбання було під час їхнього шлюбу і за їх спільні кошти в період з 1996 року по 2015 рік. 20 травня 2015 року чоловік позивачки помер і на теперішній час вона позбавлена можливості вирішити з ним питання про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя і визнання за нею право на ? частину вище вказаного нерухомого майна, у звязку з чим позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Право власності на гараж № 4 в будинку № 30 по вул. Миронова м. Дніпропетровська встановлено рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради, а житловий будинок № 286 по вул. Маяковського в с. Камянка Новоолександрівської сільської ради цією радою прийнятий в експлуатацію, переведено в житловий будинок, газифіковано, встановлено постійну адресу, закріплено за [PERSON], зареєстровано, видано державний акт на земельну ділянку та інш., що фактично свідчить про визнання і встановлення права власності. За даними технічного паспорту від 12 червня 2015 року на гараж № 4 в літ.Г-1 за адресою: вул. Миронова б.30 площа гаража № 4 складає 32.5 кв. м, тоді як позивачем раніше помилково зазначалась площа 31.1 кв. м. Вказана помилка була виправлена в технічному паспорті при більш точнішому вимірюванні площі гаражу. Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно до п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, судам розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачами до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати спільно набутим [PERSON] і [PERSON] та вважати його спільною сумісною власністю цього подружжя наступне майно: квартира № 31 в будинку № 4 на пл. Шевченко м. Дніпропетровська, квартира [ADDRESS], нежиле приміщення № 72 в будинку № 30 по вул. Миронова м. Дніпропетровська, нежитлові будівлі будинку № 91а по вул. Саранській м. Дніпропетровська, гараж № 4 в будинку № 30 по вул. Миронова м. Дніпропетровська, земельна ділянка площею 0.053 га та житловий будинок № 286 по вул. Маяковського в с. Камянка Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, паркувальне місце № 30 у нежитловому приміщенні № 48 будинку № 4 на пл. Шевченко м. Дніпропетровська в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення № 48, паркувальне місце № 31 у нежитловому приміщенні № 48 будинку № 4 на пл. Шевченко м. Дніпропетровська в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення № 48 та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка складається з: 1 передпокій, 2 душева, 3 ванна, 4, 5 спальня, 6 кабінет, 7 хол, 8 кухня, 9 санвузол, І веранда, загальною площею 173.4 кв. м, житловою площею 64.8 кв. м; ? частину квартири [ADDRESS], яка складається з: 1 коридор, 2 коридор, 3 санвузол, 5 житлова, 6 лоджія, 7, 8 житлові, 9 лоджія, 10, 11 кладова, 12 житлова, 13 балкон, 14, 15 житлові, 16 балкон, 17 кухня, загальною площею 217.3 кв. м, житловою площею 138.0 кв. м; ? частину нежилого приміщення 72 в будинку 30 по вул. Миронова в м. Дніпропетровську, загальною площею 24.6 кв. м, 1/3 частина ганку літ. а. У спільній власності приміщення: у підвалі: № № ІІІ-VІ, 76, 77, ганки літ.а3, а8, приямок літ .а 10; на 1 поверсі: № № ІV, VІ ХХХІІ, 65, ганки літ. а2, а4, а6, а9; на ІІ поверсі: № № ІІ ХІV, на ІІІ поверсі: № № 1 ХІІІ на ІV, V, VІ, VІІ, VІІІ, ІХ поверхах: І ХІІІ; на десятому поверсі: №№ І ХІІІ; на одинадцятому поверсі: І Х; на дванадцятому поверсі: № 1 ХІ, 73, 74;? частину нежитлових будівель за адресою: м. Дніпропетровська вул. Саранська буд.91-а, які складаються з літ.З-1, З?-1, з? - шл.бл.будівля деревообробного цеху, загальною площею 722.3 кв. м, літ. К-1 шл.бл.склад цементу, загальною площею 154.8 кв. м, літ. Я відкритий навіс (тимчасовий);? частину гаражу № 4 в будинку 30 по вул. Миронова в м. Дніпропетровську, загальною площею 32.5 кв. м; ? частину земельної ділянки площею 0.053 га та ? частину житлового будинку № 286 по вул. Маяковського с. Камянка Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який складається з: житлового будинку літ. А, цокольного поверху літ. ЦП, прибудови літ.а та літ.А?, що включає на 1-му поверсі 1- сходова клітка, 2 кухня-їдальня, 3, 4 кімната, І гараж, на 2-му поверсі 5 зимовий сад, 6 кімната, 7 комора, 8 кімната, 9 вбиральня, в цокольному поверсі 10 тамбур, 11 коридор, 12 тренажерна зала, 13 вбиральня, 14 басейн, 15 лазня, 16 комора, 17 коридор, ІІ комора, ІІІ погріб, навісу літ. а?, ганку, сараю літ. Б, погребу під літ. Б літ.пг, колонки літ. К, зливної ями літ. З/Я, сараїв літ. В, Г, Д, замощення І, ІІ та огорожі №№ 1-3; ? частину паркувального місця № 30 загальною площею 17.0 кв. м у нежитловому приміщенні № 48 будинку 4 на пл. Шевченко в м. Дніпропетровську, в гаражі-стоянці літ.А?-1, а-1 у нежитловому приміщенні № 48; ? частину паркувального місця № 31 загальною площею 17.1 кв. м в будинку 4 на пл. Шевченко в м. Дніпропетровську, в гаражі-стоянці літ.А?-1, а-1 у нежитловому приміщенні № 48, як на частку позивачки у спільній сумісній власності подружжя. Таким чином, позовні вимоги про визнання нерухомого майна, спільно набутим та визнання права власності та це майно ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved