Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] (далі Відповідач) про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2011 року. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який на даний час є малолітнім. Спільне подружнє життя з Відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні вдносини та обовязки. Від постійних суперечок та скандалів погіршилося сомопочуття та психічний стан позивача та їх спільного сина. Подружні відносини між сторонами припинилися, спільне господарство не ведеться з серпня 2015 року. Суперечки про розподіл майна та місце проживання дитини немає. Відповідач не бере участі у забезпеченні сімї. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе, а тому просить розірвати шлюб. Сторони, будучи повідомленими про дату і час судового розгляду, в судове засідання не зявилися, подали заяви з проханням справу слухати у їх відсутності, позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії І-ИД №101368, виданим повторно 17 грудня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теребовлянського районного управління юстиції у Тернопільській області, 25 вересня 2011 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «Юзвін». Від шлюбу сторони мають одного спільного малолітнього сина: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ИД №176078, видане Городницькою сільською радою Підволочиського району Тернопільської області). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до чч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач і Відповідач не мають бажання зберегти сімю та дальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Таким чином суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити. Крім того в силу ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід також стягнути понесені судові витрати по справі в сумі 640,00 гривень судових витрат.

Outcome: approved