Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

[PERSON]. 02 червня 2014 року звернулася в суд з позовом до [PERSON], про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS] Миколаївської області, відповідно до судового рішення про поділ майна подружжя від 12.11.2013 року. В будинку зареєстрований відповідач, який був її чоловіком, з яким 05 серпня 2013 року шлюб розірвано. З травня 2013 року відповідач не проживає в будинку, однак за вказаною адресою відмовляється знятися з реєстраційного обліку. Посилаючись на відсутність відповідача в місці реєстрації понад передбачений законом строк, позивачка просить задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позов. Відповідач на повторний виклик в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, про що свідчать письмі розписки про отримання судової повістки через засоби зв'язку, заяви про розгляд справи за його відсутності в суд не подав. У відповідності до ст. 225 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13807876 від 02.12.2013 року, (а.с. 4-5), рішення Кривоозерського районного суду від 12.11.2013 року підтверджується, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] Миколаївської області, який перейшов їй у власність при поділі спільного майна подружжя. Вказаним будинком користувався до травня місяця 2013 року відповідач, який був членом сім'ї позивачки, та зареєстрований за вказаною адресою. Після розірвання шлюбу за рішенням суду від 05.08.2013 року відповідач перестав бути членом сім'ї позивачки. Після поділу майна у його власність перейшов житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується рішеннями Кривоозерського районного суду від 12.11.2013 року (а.с. 8), в якому відповідач проживає. Як вбачається із акту обстеження будинковолодіння, (а.с. 6), складеному депутатом Кривоозерської селищної ради, відповідач в травні 2013 року залишив житлове приміщення та з вказаного часу не користується житловим будинком [ADDRESS], в ньому не проживає та не бере участі у його утриманні, однак з реєстрації не знявся. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися в спірну квартиру власника , але на час розгляду справи не є членом його сім'ї, тому визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлений строк, провадиться в судовому порядку. Окрім того, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі гарантується, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Враховуючи викладене, з метою захисту права власності позивачки, суд вважає необхідним усунути перешкоди у користуванні цією власністю , шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі ст.ст. 16, 405 ЦК України, п.п. 1, 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод,

Outcome: approved