Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна продружжя, в обгрунтування якого посилається на наступні обставини. З 11.09.1982 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 26.06.2018. Від цього шлюбу вони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . За час сумісного життя у шлюбі сторонами було набуте майно, серед якого: 1) автомобіль «Renault Logan» 2009 року випуску з № VIN [NUMBER] вартістю 142963 грн; 2) автомобіль «Renault Duster» 2011 року випуску з № VIN [NUMBER] вартістю 235063 грн; 3) причіп КРД 050100 з № VIN [NUMBER] вартістю 17170 грн. Оскільки вказане майно придбане сторонам за час перебування у шлюбі, воно є спільним майном подружжя. У добровільному порядку вирішити питання про розподіл цього майна сторонам на вдалося, у той же час позивачу вказані транспортні засоби не потрібні, а тому вона просила суд виділити ці транспортні засоби у власність відповідача, припинити за нею право власності на них та зобов`язати відповідача сплатити на її користь у якості компенсації 1/2 їх вартості грошові кошти у загальному розмірі 197598 грн, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою суду від 11.09.2019 було задоволене клопотання представника позивача про накладення арешту на зазначені транспортні засоби, проте в частині накладення арешту на автомобіль «Renault Duster» 2011 року випуску з VIN № VF1HSRAVN46490566 ухвала суду першої інстанції була скасована та відмовлено у його накладенні згідно з ухвалою Луганського апеляційного суду від 29.11.2019 (а.с. 113-116 т. 1). Ухвалою суду від 19.11.2019 була залучена до участі у розгляді справи як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] (а.с. 144 т. 1). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій також зазначив, що проти винесення заочного рішення сторона позивача не заперечує. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Разом із тим, представник відповідача через канцелярію суду надав письмове клопотання про повторне відкладення судового засідання через його зайнятість в інших справах. Третя особа [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з повторною неявкою без поважних причин у судове засідання сторони відповідача, який не надав відзив на позов, у той час як представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності сторони відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала, в якій водночас судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання на іншу дату. Також, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 11.09.1982 по 26.06.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12, 13 т. 1). За час шлюбу ними були придбані наступні транспортні засоби, які були зареєстровані на ім`я [PERSON] : 1) автомобіль «Renault Logan» 2009 року випуску з VIN № [NUMBER] вартістю [NUMBER] грн (а.с. 15, 17-22, 46-58 т. 1); 2) автомобіль «Renault Duster» 2011 року випуску з VIN № [NUMBER] вартістю 235063 грн (а.с. 14, 23-30, 33-45 т. 1); 3) причіп КРД 050100 з VIN № [NUMBER] вартістю 17170 грн (а.с. 16, 31-32, 59-71 т. 1). Відповідно до п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 Цивільного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною\~власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з цього, реєстрація права на майно, придбане за час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, оскільки всі спірні транспортні засоби, зареєстровані на ім`я відповідача, були придбані за час перебування сторін у шлюбі, ці речі є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~71\~СК України\~майно,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі,\~при цьому\~неподільні речі\~присуджуються одному\~з подружжя.\~Якщо дружина\~та чоловік\~не домовилися\~про порядок\~поділу майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна суд виходить із того, що у разі, коли між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна (що має місце в даному випадку), то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення, про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та часки кожного з подружжя в спільному майні, або ж про присудження майна в натурі одному з подружжя із покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. У той же час, судом було встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу 4441/2019/1622511 від 17.08.2019 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «Renault Duster» 2011 року випуску з № VIN [NUMBER] відповідач після розірвання шлюбу з позивачем продав вказаний автомобіль третій особі [PERSON] , яка зареєстровала його на своє ім`я, що також було встановлено в ухвалі Луганського апеляційного суду від 27.11.2019 (а.с. 83, 86, 148-152 т. 2). Відповідно до п. 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК . У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном,\~що\~є\~об`єктом\~права\~його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК. У випадку\~коли\~при\~розгляді\~вимоги\~про\~поділ\~спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його\~відчуження\~чи\~використав\~його\~на\~свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її\~потреби\~або приховав\~його,\~таке\~майно\~або\~його\~вартість враховується при поділі. Таким чином, суд виходить із права позивача як одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, остання має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 (справа № 6-1587цс16) та від 22.06.2017 (справа № 6-3058цс16), а також у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа № 755/20923/14-ц), тому суд враховує його під час вирішення цієї справи з огляду на вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 61-9018сво18 викладений правовий висновок, згідно з яким у випадку відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Позивачем на підтвердження вартості спірного автомобіля «Renault Duster» 2011 року випуску з № VIN [NUMBER] був наданий звіт про незалежну оцінку майна від 17.06.2019, згідно з яким вартість цього автомобіля складає 235063 грн (а.с. 33-45 т. 1). Таким чином, суд виходить саме із дійсної ринкової вартості майна на час розгляду справи, яка вирахувана з огляду на вартість аналогічних за своїми якостями (технічними характеристиками) транспортних засобів, оскільки вартість автомобіля, що вказана у звіті про незалежну оцінку майна, є гарантією справедливої сатисфакції у зв`язку із припиненням права позивача на спільно нажите сторонами майно. За таких обставин, беручи до уваги ринкову вартість зазначеного транспортного засобу, придбаного сторонами за час шлюбу та належного їм на праві спільної сумісної власності, а також враховуючи відчуження даного автомобіля відповідачем без згоди та проти волі позивача, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі Ѕ вартості відчуженого майна, що складає 117531,50 грн. Водночас, з огляду на викладене, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині припинення за позивачем та визнання за відповідачем права власності на вказаний транспортний засіб, оскільки останній був відчужений відповідачем на користь третьої особи, яка зареєстровала цей автомобіль на своє ім`я. Щодо позовних вимог стосовно двох інших транспортних засобів (автомобіля та причепа) суд зазначає наступне. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на це майно регулюються ст. 364 ЦК України. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно з ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зазначений правовий висновок викладений в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.02.2014 (справа № 6-46518св13), від 06.05.2015 (справа № 6-4280св15) та від 10.06.2015 (справа № 6-2891св15), а також у постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 (справа № 6-2811цс15) та від 07.06.2017 (справа\~№ 6-2670цс16). Крім того, аналогічний правовий висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18). Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості про попереднє внесення будь-яких коштів сторонами на депозитний рахунок суду. Таким чином, враховуючи те, що автомобіль марки «Renault Logan» 2009 року випуску з VIN № [NUMBER] та причіп КРД [NUMBER] з VIN № [NUMBER] зареєстровані за відповідачем, доказів їх відчуження на користь третіх осіб суду не надано, ці транспортні засоби є неподільними, згоди щодо їх поділу сторони не досягли, а також відсутні згода відповідача на сплату компенсації та відомості про внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду, суд дійшов висновку про необхідність визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням цього майна у їх спільній частковій власності. Водночас, з урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині припинення за позивачем та визнання за відповідачем права власності на вказані транспортні засоби. Також суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам справи, що згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~133\~ЦПК України\~до витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи\~належать,\~зокрема витрати\~на професійну\~правничу допомогу. До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~пов`язані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 1 ст. 137 цього Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Також згідно з п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, наданому представником позивача зазначається, що позивач понесла витрати на проведення оцінки транспортних засобів у загальному розмірі 2800 грн та витрати на проїзд від місця проживання позивача та її представника до Кремінського районного суду у загальному розмірі 900 грн (а.с. 86 т. 1). Проте в матеріалах справи наявний лише ордер серії ЛГ № 010480, що підтверджує повноваження адвоката Риндіна Д.І. на представництво інтересів позивача [PERSON] (а.с. 72 т. 1), однак будь-яких інших доказів наявності та розміру вказаних витрат стороною позивача надано не було, а отже суд не вбачає підстав для стягнення їх з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 1975,99 грн підтверджується квитанцією від 18.05.2019 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 2, 3). \~ \~ \~ \~Враховуючи ту обставину, що задоволенню підлягають 59,48% позовних вимог (117531,50 грн х 100% / 197598 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 1175,32 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1975,99 грн х 59,48% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial