Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Іванівської селищної ради Іванівського району Одеської області (далі відповідач) про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 червня 2009 року помер його батько [PERSON] (далі спадкодавець). При цьому позивач вказує, що після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що находиться за адресою: Одеська область, Іванівський район, смт Іванівка, вул. Степова, буд. 19, розташований на земельній ділянці за тією ж адресою загальною площею 0,1200 га, із них: 0,1200 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вказана земельна ділянка була передана [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку, що підтверджується копіями рішення виконавчого комітету Іванівської районної ради депутатів трудящих Одеської області, свідоцтва на забудову присадибної земельної ділянки в сільській місцевості, генерального плану земельної ділянки; акту про виділ земельної ділянки в натурі під будівництво індивідуального житлового будинку та довідкою архівного відділу Іванівської районної державної адміністрації № 825/Д від 01 жовтня 2009 року. Звернувшись до державного нотаріуса Іванівського району Одеської області із заявою про прийняття спадщини, позивач отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг, так як відсутні правовстановлюючі документі на нерухоме майно. За цих підстав нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивач в судове засідання не зявився про причини своєї неявки суд не повідомив проте надав до суду заяву в якій пояснив що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився про причини своєї неявки суд не повідомив проте надав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, просить розглядати справу у його відсутність. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум розяснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд застосовує чинне на час відкриття спадщини законодавство та виходив з такого. Виходячи з п.1 ч.1 ст.6 ЦК УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом визнання цих прав. З ч.1 ст.112 ЦК УРСР вбачається, що майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Відповідно до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з положеннями статей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. У зв'язку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені. Згідно з п. 4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15 травня 1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речовий прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права па нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вирішуючи справу

Outcome: approved