Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

[PERSON] 19 березня 2014 року звернулася в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] про встановлення порядку участі батьків у вихованні дитини, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилався на те, що [PERSON] з 17 травня 2005 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], від цього шлюбу мають спільну малолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я розпалась і відповідач подав позов до суду на розлучення і в лютому 2014 року рішенням суду цей позов було задоволено. Після розірвання шлюбу їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з батьком, який зараз, на думку позивача, чинить їй перешкоди в спілкуванні з вказаною дитиною, не допускає її до виховання сина. Позивач вважає це безпідставним і незаконним, сам відповідач належним чином не займається вихованням дитини, яка часто знаходиться з нянею. Всі необхідні умови для спілкування і виховання дитини в позивача є: має постійне мешкання, позитивно характеризується, шкідливих звичок не має, веде здоровий спосіб життя та інш.. Зі станом здоров'я дитини ознайомлений. З дитиною склалися теплі, добрі, турботливі відносини, орган опіки та піклування підтримує вимоги позивача. Просив суд ухвалити рішення по уточненому позову про встановлення порядку участі позивачки у вихованні її дитини - [PERSON], [INFO] - до досягнення сином 5 років і 5 місяців шляхом находження останнього ([PERSON]) у матері - [PERSON]: кожної середи з 17.00 до 19.00, кожної суботи з 10.00 до 19.00, а також за домовленістю з батьком цієї дитини - [PERSON] - по понеділкам з 17.00 до 19.00 години, задовольнивши цей позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами погодився частково, підтвердивши викладене в них, пояснивши, що дійсно позивачка є матір'ю неповнолітнього [PERSON], дитина живе з відповідачем, оскільки позивачка травмувалася, є інвалідом і не може весь час належним чином доглядати дитину і виховувати її; склалися добрі стосунки, відповідач не заперечує проти спілкування позивача з дитиною згідно наданого органом опіки висновку, але проти обмеження дії цього висновку лише до віку дитини в 5 років і 5 місяців, що значно звужує права самої позивачки, не заперечує проти такого спілкування до повноліття сина. В судовому засіданні погодився з висновком органу опіки та піклування і не заперечував проти його виконання і часткового задоволення позову. Представник третьої особи сектор з питань опіки та піклування управління-служби у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради проти позовних вимог не заперечував. Посилалися на те, що перешкоди відповідача в спілкуванні позивача з дитиною, якщо вини є, то вони незаконні, розглянувши питання спору сторін вони вважають за доцільне і правильне задоволення позовних вимог, про що свідчить їх висновок. Просив суд винести рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, з'ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обґрунтованою і підлягаючою частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що 17 травня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Індустріального району м. Дніпропетровська, актовий запис № 202. Протягом першого року подружнього життя родина жила нормальним, повноцінним життям із почуттям любові, поваги, взаєморозуміння. [INFO] року у родині народилась дитина - син [PERSON]. Однак згодом сімейні стосунки не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я розпалась і відповідач подав позов до суду на розлучення і рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2014 року цей позов було задоволено, шлюб сторін розірвано. Після розірвання шлюбу їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з батьком, який зараз, на думку позивача, чинить їй перешкоди в спілкуванні з вказаною дитиною, не допускає її до виховання сина. Позивач вважає це безпідставним і незаконним, сам відповідач належним чином не займається вихованням дитини, яка часто знаходиться з нянею. Протягом всього періоду подружнього життя позивач сумлінно ставився до своїх обов'язків матері, дружини, виконував домашню роботу та брав безпосередню участь у виховуванні дитини. Але оскільки позивачка травмувалася, є інвалідом і не може весь час належним чином доглядати дитину і виховувати її, час спілкування позивачки з дитиною значно зменшився; стосунки у позивача з відповідачем і дитиною склалися добрі, відповідач не заперечує проти спілкування позивача з дитиною, але сторони не знайшли спільної мови стосовно періоду і часу можливого спілкування позивачки зі своєю дитиною і участі її в вихованні сина; в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою частковому задоволенню за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Судом встановлено, що дійсно 17 травня 2008 року сторони уклали шлюб і мешкали разом, спочатку родина жила нормальним, повноцінним життям із почуттям любові, поваги, взаєморозуміння. [INFO] року у родині народилась дитина - син [PERSON]. Однак згодом сімейні стосунки не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я розпалась і рішенням суду від 25 лютого 2014 року шлюб сторін розірвано. Їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з батьком, який зараз, на думку позивача, чинить їй перешкоди в спілкуванні з вказаною дитиною, не допускає її до виховання сина. Позивач вважає це безпідставним і незаконним, сам відповідач належним чином не займається вихованням дитини, яка часто знаходиться з нянею. Протягом всього періоду подружнього життя позивач сумлінно ставився до своїх обов'язків матері, дружини, виконував домашню роботу та брав безпосередню участь у виховуванні дитини. Але оскільки позивачка травмувалася, є інвалідом і не може весь час належним чином доглядати дитину і виховувати її, час спілкування позивачки з дитиною значно зменшився. Стаття 153 Сімейного кодексу України передбачає, що «мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою». Крім того, ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України встановлює, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов'язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню». Згідно висновку № 5-38-97 комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради від 29 травня 2014 року опікунська рада і виконком вважають за можливе і доцільне підтримання позовних вимог [PERSON] в повному обсязі (без будь-яких обмежень в віці дитини). Позов підтримали і просили його задовольнити. У відповідності з довідками про реєстрацію й склад родини позивач має постійне місце мешкання й реєстрації. Акт обстеження житло-побутових умов позивача свідчить про можливість довірити йому як матері виховання та спілкування з вказаною неповнолітньою дитиною в певні проміжки часу, погодженими з батьком дитини. Крім цього, у відповідності з довідками ознак психічного захворювання заявник не виявляє, у лікаря нарколога під спостереженням не перебуває. Обставини та вимоги позову фактично визнані відповідачем майже повністю. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. На думку суду, обмеження дії висновку вказаної комісії виконкому лише до віку дитини в 5 років і 5 місяців, як цього просить в уточненому позові заявник, значно звужує права самої позивачки і можу потребувати в майбутньому чергового звернення до суду з такою ж позовною заявою, відповідач не заперечує проти такого спілкування до повноліття сина, як вказано в цьому висновку. Позивач як мама вказаної дитини не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернулася до суду, відповідач з позовом фактично погодився. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання або незаконні дії стосовно відповідача по утриманню і вихованню неповнолітньої дитини, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково: встановити порядок участі позивачки [PERSON] у вихованні дитини - [PERSON], [INFO] - шляхом находження останнього ([PERSON]) у матері - [PERSON]: кожної середи з 17.00 до 19.00, кожної суботи з 10.00 до 19.00, а також за домовленістю з батьком цієї дитини - [PERSON] - по понеділкам з 17.00 до 19.00 години, в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку участі батьків у вихованні дитини (про обмеження віку спілкування і виховання дитини) відмовити, а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] понесені нею судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. Таким чином позовні вимоги знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вважаються обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial