Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив про відібрати малолітніх дітей від батьків з позбавленням їх батьківських прав і стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог вказано, що у малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] були виявлені множинні забої голів, тулубів, спинах, плечах, вони були емоційно напружені, насторожені і боялися своїх відповідачів - батьків, від однієї думки та згадки про них, виникала паніка та страх, жодним чином діти не асоціюють себе з відповідачами, не мають до них жодної прихильності і панічно їх бояться. Розпорядженням Печерської РДА м. Києва діти були відібрані у відповідачів та направлені до НДСЛ «Охматдит» для повного обстеження, після цього вони влаштовані у ДКЛ № 7 Печерського району м. Києва, а потім - до Центру допомоги дітям «Місто щасливих дітей», де проживають і зараз. Відповідачі у спільному відзиві позов не визнали, заперечували вказані у позовній заяві обставини, пояснюючи фізичний стан дітей тим, що синці і подряпини отримані ними під час бійок між собою та під час ігор з м`ячем й на дитячому майданчику. Вказано, що за здоров`ям дітей пильно слідкували, проводилися медичні огляди та перевірялися аналізи, хлопчики були записані до різних гуртків, була обрана школа і спеціалізований дитячий садочок. Відповідач [PERSON] у подальшому змінив свою думку, подавши клопотання про те, що не заперечує проти задоволення позовних вимог у частині скасування усиновлення ним дітей, позбавлення батьківських прав щодо них та проти зміни актових записів про народження, шляхом виключення з них його відомостей як батька, але на підставі доводів, викладених ним у клопотанні від 21 квітня 2020 року і всіх долучених матеріалів /т. ІІ а. с. 41/. II. Процесуальні дії та рішення суду. 03 вересня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 04 вересня 2019 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 09 вересня 2019 року у справі відкрито провадження у загальному позовному порядку /т. І а. с. 48-49/. 07 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив відповідачів /т. І а. с. 54-114/. 16 жовтня 2019 року позивач подав заяву про зміну предмету позову, датовану 15 жовтня 2020 року, у якій орган опіки та піклування просив суд скасувати усиновлення малолітніх дітей, відібрати їх від відповідачів, внести зміни до актових записів про народження та передати дітей до органу опіки та піклування - Біляєвської державної районної адміністрації /т. І а. с. 120-165/. 18 листопада 2019 року відповідачами подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи /т. І а. с. 180-216/. 13 жовтня 2020 року від відповідача [PERSON] засобами поштового зв`язку надійшло до суду клопотання про те, що він не заперечує проти задоволення позовних вимог у частині скасування усиновлення ним дітей, позбавлення його батьківських прав щодо них та зміни актових записів про народження, шляхом виключення з них його відомостей як батька /т. ІІ а. с. 41, 42/. 11 листопада 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до розгляду по суті. Також 11 листопада 2020 року на електронну адресу суду представником відповідача Ібрагімової Т. С. направлено клопотання про перенесення розгляду справи, посилаючись на те, що він перебуває у самоізоляції після контакту із особою, у якої підтверджено захворювання на короновірусну інфекцію. Представник позивача подала до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує і просить задовольнити повністю. Відповідачі, їхні представники у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомлено, окрім вищевказаних, заяв по суті та з процесуальних питань до суду не надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. Як встановлено з витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до свідоцтв про народження серій [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , виданих відділом державної реєстрації актів цивільного стану Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області від 25 листопада 2015 року, батьками дітей було записано: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] /т. І а. с. 129-131, 132-134, 140-142/. Діти є рідними братами. Відповідно до розпоряджень № 383/РА-2016, 381/РА-2016, 382/РА-2016 від 15 червня 2019 року, виданих Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року [PERSON] , [INFO] , було позбавлено батьківських прав відносно її малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідок наданих відділом державної реєстрації актів цивільного стану Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області від 02 грудня 2015 року № 3263/02.1-34, № 3262/02.1-34, № 3264/02.1-34 вбачається, що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області зареєстровано народження: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відомості про батька внесені згідно частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України. Відповідачі перебувають у шлюбі, який зареєстрували 05 травня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 817. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 квітня 2019 року у справі № 496/601/19 заяву кандидатів в усиновлювачі [PERSON] та [PERSON] про усиновлення малолітніх [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] задоволено, оголошено останніх усиновлювачами, змінено прізвища, ім`я та по батькові дітей (згідно з національними традиціями), дати і місце їхнього народження, відомості про батьків /т. І а. с. 9-13/. Так, [PERSON] , [INFO] у смт Хлібодарське Одеської області, став [PERSON] , [INFO] у м. Києві; [PERSON] , [INFO] у м. Одеса Одеської області, став [PERSON] , [INFO] у м. Києві, а [PERSON] , [INFO] у м. Одеса Одеської області, став [PERSON] , [INFO] у м. Києві. 04 червня 2019 року рішення суду від 17 квітня 2019 року набрало законної сили і усиновлювачам видано 07 червня 2019 року свідоцтва про народження дітей з внесеними змінами, відповідно до судового рішення про усиновлення /т. І а. с. 7, 17, 18/. 10 червня 2019 року відповідач [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] стали на облік як внутрішньо переміщені особи, з фактичним місцем проживання у [ADDRESS] /т. І а. с. 22, 23, 24, 25/. У серпні до Служби у справах дітей та сім`ї надійшов телефонний дзвінок від громадянки, яка зазначила, що за адресою: [ADDRESS] , вона зустріла побитих дітей з батьками, які поводили себе агресивно, тому громадянка викликала поліцію, яка доставила дітей та батьків до сектору ювенальної превенції відділу превентивної діяльності Печерського управління поліції ГУ НП у м. Києві. Відповідно до Порядку взаємодії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, закладів та установ під час забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі таких, що можуть загрожувати їх життю та здоров`ю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2018 року № 800, до відділення ювенальної превенції вийшли працівники Служби у справах дітей та сім`ї, працівники Печерського центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді, медики для проведення оцінки рівня безпеки дітей, під час якої підтверджено факт загрози життю та здоров`ю малолітніх [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , про що складено відповідний акт, затверджений Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866. Розпорядженням Печерської РДА від 27 серпня 2019 року № 572 ухвалено відібрати у батьків [PERSON] та [PERSON] малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , у зв`язку із безпосередньою загрозою життю та здоров`ю дітей /т. І а. с. 41/. Отже діти прожили у новій родині не повні три місяці. Окрім того, 28 серпня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019100060003665 з попередньою кваліфікацією за частиною першою статті 166 Кримінального кодексу України (злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною або за особою, щодо якої встановлена опіка чи піклування), досудове розслідування у якому продовжується /т. І а. с. 125/. 28 серпня 2019 року діти госпіталізовані до відділення педіатрії Дитячої клінічної лікарні № 7 Печерського району м. Києва як такі, що залишені без батьківського піклування, і проведено їхній огляд, згідно з яким встановлено, що діти соматично здорові, але мають забої та тілесні пошкодження: Азамат - множинні забої голови, тулуба, забої поперекового відділу хребта, Аслан - множинні забої голови і тулуба різного ступеня, садна лівої ушної раковини, Мурад - садна на спині та грудного відділу /т. І а. с. 42/. 28 серпня 2019 року заступником головного лікаря НДСЛ «Охматдит» повідомлено Службу у справах дітей Печерської РДА про травми, які мали діти при зверненні 27 серпня 2019 року, за їхніми словами, нанесені їм батьком - [PERSON] , із проханням здійснити інспектування родини та надати необхідну допомогу дітям, які постраждали від жорстокого поводження, згідно із Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» /т. І а. с. 43/. З 09 вересня 2019 року малолітні діти перебувають у Центрі допомоги дітям «Місто щасливих дітей». Як вбачається з листа директора Центру від 26 вересня 2019 року № Ц-236, соціальним педагогом Центру вивчалася соціальна історія дітей, зокрема було проведено низку бесід з вихователями дитячого будинку сімейного типу, де виховувалися діти до влаштування в сім`ю [PERSON] . Так у телефонній розмові мати-вихователь озвучила, що за період знайомства до влаштування у родину (січень-червень 2019 року) подружжя [PERSON] зустрічалися з хлопчиками лише чотири рази, при цьому такі зустрічі тривали всього по декілька годин, діти, особливо найстарший, не проявляв бажання переходити у нову родину, плакали. Можна припустити, що на момент влаштування у дітей не була у достатній мірі сформована потреба на влаштування у нову родину і усиновлювачі мали б максимум уваги приділити саме встановленню довірливих та безпечних відносин з дітьми під час спільного проживання /т. І а. с. 126-127/. Із змісту вищевказаного листа, на момент влаштування до Центру діти були емоційно напружені, насторожені, спостерігали за дорослими і дітьми Центру, розповідали, як вони зраділи жінці, що помітила їхні синці і викликала поліцію. Через страх діти постійно уточнювали, хто має право їх відвідувати, проговорювали, як їм було страшно, коли у лікарню до них приїздили усиновлювачі: «Вони нас шукали і не знайшли, ми ховалися у туалеті, нам було страшно». Поведінка, розповіді і запитання дітей вказують на їхню потребу у захисті, безпеці, допомозі і підтримці. Розповіді дітей про їхнє життя у новій родині сповнені болю та розпачу і напряму свідчать про факти фізичного і психологічного насилля: «У мене на лобі був великий синець. Мене били головою об стіл, - розповідав [PERSON] , - бо я не міг вивчити молитву»; «Мені не дозволяли спати, не дозволяли вставати із-за столу, поки я не вивчу молитву. Били ременем по спині. Я сидів так цілу ніч. Вона казала, що не дасть мені їсти і буде бити братів, якщо не вивчу. Я не вивчив і залишився голодним. Це мусульманська молитва від шайтана і злих духів. Там були великі слова і я нічого не розумів, не міг вивчити», - казав [PERSON] . У найменшого з братів, [PERSON] , коли він схвильований, спостерігаються невротичні прояви: розчісування рук до ран, маніпуляції пальцями до ушкодження. Під час малювання хлопці зображують безпечні місця, де можна сховатися на випадок небезпеки, що також вказує на потребу у захисті. Триває адаптація дітей, вони лише починають звикати до нових умов проживання, охоче йдуть на контакт з дорослими, що доводить задоволення потреби дітей у теплі і турботі та стабілізації їх психоемоційної сфери. Хлопці сприймають критику, без проблем відносяться до правил Центру, керовані, не конфліктні. Вони висловлюють бажання повернутися до ДБСТ, згадують, як їм було там добре. Соціальним педагогом Центру однозначно стверджується, що думки і згадки про батьків [PERSON] та [PERSON] викликають у дітей паніку та страх, вони жодним чином не асоціюють себе з цими людьми, не мають до них жодної прихильності і панічно бояться будь-якої навіть згадки про них. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право р постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, батьки протягом тривалого часу не приділяли належної уваги розвитку своїх доньок, що стало причиною відібрання останніх, ухилялись від виконання своїх обов`язків по їх вихованню: не піклувались про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувались з дівчатками в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення та не створювали умов для отримання дітьми належної освіти. При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідачів на розвиток дітей є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, не намагається облаштувати належні умови для повноцінного їхнього розвитку, забезпечити необхідним, не виявляє турботу, навіть цікавість щодо своїх синів, тому позов у частині позбавлення відповідачів батьківських прав підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Разом з тим, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, як передбачено частиною другою статті 166 вказаного Кодексу. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, що встановлено частиною третьою статті 166 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Водночас, згідно з частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з частиною другою статті 183 Сімейного кодексу України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За частиною третьою вказаної статті, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Судом встановлено, що малолітні діти піддавалися фізичному і психологічному насиллю збоку відповідачів-усиновлювачів, подані останніми докази, а саме медичні довідки, не спростовують такого висновку, діти не бажають проживати разом із відповідачами, відчувають страх і паніку навіть від згадок про них. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідачі ухилялися від належного виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, виявляли не турботу і любов до своїх синів, а навпаки діти піддалися фізичному і психологічному насиллю з їхнього боку. Враховуючи викладене, під час розгляду справи суд, знайшов об`єктивне підтвердження факт того, що перебування малолітніх дітей з батьками суперечить їх інтересам і не забезпечує їм сімейного виховання, а тому суд вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню у частині позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Згідно з частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Разом з тим, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, як передбачено частиною другою статті 166 вказаного Кодексу. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, що встановлено частиною третьою статті 166 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 квітня 2019 року, за довідки наданої управлінням кадрів апарату Верховної ради України № 20-26/285 від 07 лютого 2019 року, [PERSON] з 05 листопада 2015 року по 27 вересня 2016 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України [PERSON] , яка була віднесена до ІV категорії посад державних службовців, з 28 вересня 2016 року також працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання [PERSON] , повноваження якого закінчилися 29 серпня 2019 року. Також, як вбачається з рішення суду від 17 квітня 2019 року, подружжя підтвердило у суді, що має регулярний заробіток та стабільне місце роботи, [PERSON] отримує суми щорічної грошової допомоги так, як перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, як внутрішньо переміщена особа та учасник бойових дій, та на квартирному обліку з 08 липня 2016 року у складі сім`ї з 2 осіб. Порядок забезпечення житлом першочерговий. Водночас, згідно з частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з частиною другою статті 183 Сімейного кодексу України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За частиною третьою вказаної статті, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову і у частині стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей у розмірі 50 % всього заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03 вересня 2019 року і до досягнення повноліття найстаршим з хлопчиків. За приписами частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору, від сплати якої позивач і відповідач [PERSON] (як учасник бойових дій) звільнені на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», а саме сума у розмірі 768, 40 грн. Відповідно до статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved