Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

[PERSON] 03.08.2015 року предявила позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання за нею, позивачем, та дитиною [PERSON], [INFO], право користування квартирою 7 у будинку № 46 по вул. Шевченка в м. Самборі Львівської області. У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що у 2009 році, одразу після одруження з [PERSON], з його згоди на правах дружини поселилась у квартиру [ADDRESS]. Наймачем вказаної квартири був дід [PERSON] [PERSON], котрий помер, а також у квартирі на той час була зареєстрована мати відповідача [PERSON], котра не заперечувала проти вселення її, позивача, у квартиру, так як [PERSON] на той час перебувала за кордоном, маючи там постійне місце проживання. Після одруження [PERSON] також поїхав на роботу за кордон. 5 жовтня 2009 року у них народився син, [PERSON], котрий був зареєстрований у вказанй квартирі. За період проживання у цьому помешканні вони з відповідачем вели спільне сімейне господарство, виховували дітей, за відсутності чоловіка вона, позивач, робила ремонт, купувала меблі, оплачувала комунальні послуги, робила все необхідне для утримання квартири в порядку. Із часу їхнього одруження [PERSON] обіцяв, що надасть згоду на її реєстрацію у вказаній квартирі, однак питання постійно відтягувалося. Після народження другої дитини вона, позивач, в черговий раз звернулась до чоловіка за згодою на реєстрацію її вже разом з дитиною, однак відповідач в черговий раз повідомив, що зроблять це пізніше. За його вказівкою вона разом з дитиною знялися з реєстрації за місцем проживання своєї матері, оскільки все ще надіялась, що чоловік виконає свою обіцянку. У звязку з наведеним вона та дитина на даний момент ніде не зареєстровані згоди чоловіка та його матері на реєстрацію за їх фактичним місцем проживання не мають. Унаслідок цього вона, позивач, не може скористатися іншими своїми правами, зокрема, без реєстрації дитину відмовляються приймати в дитячий садочок. Подавши до Самбірського міського сектору ГУ ДМС України у Львівській області заяву про реєстрацію її та дочки за фактичним місцем проживання, вона отримала відмову. Під час розгляду справи [PERSON] збільшила розмір позовних вимог та просила зобовязати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод їй, позивачу, та неповнолітній дочці у користуванні квартирою, вселити їх у вказану квартиру, оскільки 6 серпня 2015 року відповідач [PERSON] поміняв вхідний замок до квартири, ключі їй не дав, а 9 серпня 2015 року зачинив її з дітьми у квартир,і у результаті чого вона з дітьми протягом цілого дня не мали змоги вийти із житла. Наступного дня він зібрав її, позивача, речі та речі дітей і виставив їх за двері. Також, [PERSON] заявила додаткові позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, оскільки вони понад 6 років проживають за кордоном і там працюють та просила зобовязати Самбірський міський сектор ГУ ДМС України у Львівській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку із зазначеної квартири. Під час судового розгляду [PERSON] у підтримання своїх позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позовній заяві та доповненнях до позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали і пояснили, що наймачем квартири [ADDRESS] був [PERSON], котрий помер у 2015 році, а вони, відповідачі, були членами його сімї. У 2009 році у цій квартирі також був зареєстрований їх син та внук сторін [PERSON] Згідно рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 22.01.2015 року [PERSON] визнано наймачем вказаної квартири. [PERSON] та її дочка [PERSON] проживають у даній квартирі без реєстрації, згоди на їх вселення вона, відповідач, не давала. Позивач не була членом їхньої сімї та не набула права користування житловим приміщенням, оскільки вселилася туди самоправно, скориставшись її відсутністю. На час вселення у спірну квартиру [PERSON] була зареєстрована у [INFO] «б» в м. Самборі, де і проживала. Своїми діями позивач переслідує мету бути включеною до переліку осіб, на яких поширюється право на частку у квартирі внаслідок її приватизації. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. [PERSON] сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 22 січня 2015 року № 9, договору найму жилого приміщення, свідоцтва про смерть та довідок відомо, що квартира [ADDRESS] належить до житлового фонду Самбірської міської ради, її наймачем був Синов»ят М.І., котрий помер 2 січня 2015 року і на підставі зазначеного рішення у звязку із смертю [PERSON]»ята М.І. наймачем вказаної квартири визнано його дочку [PERSON], із котрою 25.08.2015 року укладено договір найму житлового приміщення у цій квартирі. Станом на червень 2009 року у вказаній квартирі були зареєстровані: Синов»ята М.І. наймач квартири, [PERSON] - його дочка та [PERSON] - внук (а.с. 9, 61, 62, 126). Згідно ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У пункті 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України»\~розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Про те, що [PERSON] в червні 2009 року вселилася в жиле приміщення, наймачем якого був Синов»ят М.І., зі згоди наймача і членів його сімї як член сімї наймача та при вселенні між [PERSON] і наймачем та членами його сімї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням підтверджується такими доказами. Із свідоцтва про шлюб та свідоцтв про народження вбачається, що [PERSON] 9 червня 2009 року зареєстрував шлюб із [PERSON], від якого мають двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], 14 жовтня 2013 рок народження (а.с. 8, 24, 25). Із відповіді Самбірського міського сектору ДМС У країни у Львівській області від 27 серпня 2015 року відомо, що по реєстраційних обліках неповнолітній [PERSON], [INFO] значиться зареєстрованим разом із своїм батьком [PERSON] за адресою: м. Самбір, вул. Шевченка, 46,/7 із 20 жовтня 2009 року (а.с. 68). Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] та [PERSON] жили у вказаній квартирі ще до одруження. [PERSON] після армії поїхав до Чехії. Згодом туди поїхала і його мати [PERSON] На час вселення [PERSON] в квартиру [PERSON] там не проживав, він проживав за іншою адресою до дня своєї смерті. Після вселення [PERSON] весь час, спочатку з однією дитиною, а потім із другою дитиною проживала у цій квартирі. [PERSON] та його мати [PERSON] періодично приїжджали і теж проживали у квартирі. Факт перебування [PERSON] та [PERSON] за межами України підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби України від 14 вересня 2015 року та 1 жовтня 2015 року ( а.с. 111, 140). Також із договору оренди, запиту про підтвердження статусу заборгованості та платіжного доручення вбачаться, що [PERSON] проживає у Чеській республіці і зареєстрований там як фізична особа-підприємець (а.с. 115-124). Із виписок з протоколу ЛКК, рахунків-фактур, квитанцій, рахунків квитанцій та історії розвитку дитини видно, що адреса місця проживання дитини [PERSON] записана м. Самбір, вул. Шевченка, 46,/7 і [PERSON] проводила оплату комунальних послуг, наданих у цій квартирі (а.с. 13, 14-19, 44, 125). Із відповіді КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» відомо, що договір піднайму між квартиронаймачем [PERSON] та [PERSON] в КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» не укладався та не зареєстрований. Також КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» не володіє відомостями з приводу надання згоди на проживання [PERSON] квартиронаймачами [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 66). Із заяви [PERSON] та відповіді Самбірського МС ГУ ДМС України видно, що вона зверталася з проханням зареєструвати її та дочку [PERSON] за фактичним місцем проживання [INFO], однак їй у цьому було відмовлено із-за відсутності письмової згоди наймача житлового приміщення та згоди зареєстрованих з ним, повнолітніх членів його сімї (а.с. 28, 29). Отже, наведені докази свідчать про те, що наймач жилого приміщення у вказаній квартирі Синов»ят М.І. та зареєстровані у ній члени сімї наймача висловлювали згоду на вселення [PERSON], так як фактично Синов»ят М.І. та [PERSON] у той час в цій квартирі не проживали, а докази про наявність чи відсутність їх письмової згоди відсутні. Питання про захист свого права унаслідок вселення та проживання [PERSON] у спірній квартирі вони не порушували. Та обставина, що на час вселення [PERSON] в спірне жиле приміщення вона не втратила право на користування іншим жилим приміщенням, не є підставою для відмови у визнанні за нею права на користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS], виходячи із такого. Із свідоцтва про право власності на квартиру від 24.12.1996 року та відповіді Самбірського міського сектору ДМС У країни у Львівській області вбачається, що [PERSON] належить ? частина квартири [ADDRESS] «б» в м. Самборі, у якій вона та її малолітня дочка [PERSON] були зареєстровані до 14 травня 2015 року (а.с. 68, 127). Однак, право власності на частку у вказаній квартирі вона набула у віці 11 років на підставі акту приватизації, загальна площа цієї квартири становить всього 53,1 кв. м, що є недостатньою для проживання в ній [PERSON] із двома неповнолітніми дітьми, у той час як у спірній квартирі [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають. Наведене свідчить про те, що [PERSON] не буде мати права на приватизацію житла у квартирі [ADDRESS]. Крім того, статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Із висновку про результати розгляду телефонного повідомлення [PERSON], протоколу про адміністративне правопорушення, акту оцінки потреб дитини та сімї, а також постанови у справі про адміністративне правопорушення від 13 листопада 2015 року відомо, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] та неповнолітнім дітям у користуванні жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS], поміняв замки та вигнав їх і не впускає у квартиру, що негативно впливає на стан дітей ( а.с. 39-43, 59 ). Відмовляючи у позові про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, суд керується наступним. Згідно ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. ст. 71 та 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сімї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Із відповіді Державної прикордонної служби України від 14 вересня 2015 року та 1 жовтня 2015 року відомо, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] періодично, у тому числі на строк понад шість місяців, перебували за межами України, тобто були відсутні у займаній ними жилій площі, але поверталися на жилу площу, а згідно рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 22 січня 2015 року № 9 [PERSON] визнано наймачем квартири [ADDRESS] за раніше укладеним договором найму даного жилого приміщення з попереднім наймачем її батьком [PERSON] (а.с. 61, 111, 140). [PERSON], за якою визнається право на користування жилим приміщення у вказаній квартирі з моменту вселення має право вимагати про визнання такими, що втратили право користування житлом наймача і членами сімї, що проживають з ним, однак не довела цього позову. Також вказане рішення виконавчого комітету та укладений у наступному із [PERSON] договір найму жилого приміщення вона не оскаржувала.

Outcome: partial