Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] 24 листопада 2016 предявив позов до [PERSON] про визнання удаваним правочином договору доручення від 2 серпня 2010 року, укладеного між ним, позивачем, та відповідачем на здійснення передбачених довіреністю дій щодо автомобіля марки JEEP GRAND CHEROKEE, 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER], та визнання укладеним 2 серпня 2010 року договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, визнання за ним, позивачем, права власності на цей автомобіль та звільнення його з-під арешту. У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 2 серпня 2010 року відповідач з метою продажу зазначеного автомобіля звернувся до нього, [PERSON], з пропозицією його купівлі та між ними було досягнуто домовленості щодо його купівлі-продажу, а саме, цього ж дня він оплатив [PERSON] обумовлену вартість автомобіля 15\~000,00 доларів США, що станом 23.11.2016 становить 384\~750,00 грн., про що свідчить розписка відповідача від 02.08.2010, яка написана ним власноручно, і передана йому, позивачу, як підтвердження укладеного договору купівлі-продажу та оплати ним коштів. Відповідач запропонував договір купівлі-продажу автомобіля оформити шляхом укладення договору доручення на повне розпорядження автомобілем, при цьому він запевнив, що така форма є швидшою, ніж зняття автомобіля з обліку в органах МРЕВ і надає йому право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися автомобілем, а тому 2 серпня 2010 року приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу [PERSON] була посвідчена довіреність, згідно якої [PERSON] уповноважив представляти його інтереси у будь-яких установах з усіх питань переобладнання, зняття з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу і тому на час посвідчення довіреності він, позивач, розумів, що автомобіль в належному порядку переходить у його власність, тому що між ними фактично був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, згідно якого він став власником цього автомобіля. Із часу придбання автомобіля він, позивач, вільно ним користувався і до нього не було жодних претензій ні з боку відповідача, ні з боку інших осіб, щодо володіння вказаним автомобілем. Однак, на підставі ухвали Самбірського міськрайонного суду від 4 листопада 2016 року у забезпечення виконання грошового зобовязання [PERSON] на придбаний ним, позивачем, у відповідача автомобіль був накладений арешт. Вважає, що він є належним власником вказаного автомобіля, так як між ним і відповідачем було досягнуто всіх істотних та необхідних умов для договору купівлі-продажу, а саме, щодо предмета і ціни, цей договір купівлі продажу автомобіля був укладений в письмовій формі, [PERSON] передав йому у власність автомобіль, а він, позивач, сплатив продавцю гроші за автомобіль і тому його майнове право підлягає захисту шляхом визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання за ним права власності на куплений у відповідача автомобіль та звільнення його з - під арешту. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та його представник у підтримання позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, позивач у підтримання вимог про укладення з відповідачем договору купівлі-продажу вказаного автомобіля посилався на те, що належний йому, позивачу, на той час автомобіль марки BMW 525 він передав [PERSON], як частину розрахунку за куплений в нього автомобіль, а [PERSON] автомобіль марки BMW 525 продав [PERSON] також шляхом надання доручення. Відповідач [PERSON], будучи тричі належним чином повідомлений, про що свідчать оголошення в пресі, у судове засідання не зявився, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, а тому суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України постановив ухвалу про вирішення справи на підставі наявних у ній доказів. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] пояснила, що вказана позовна заява являється нічим іншим, як намаганням [PERSON] з допомогою позивача [PERSON] уникнути цивільно-правової відповідальності та виконання зобовязань, підтверджених судовим рішенням за її, [PERSON], позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Крім цього, жодна з вимог, зазначених у позовній заяві, не підлягає до задоволення, виходячи в вимог ЦК України, а також існуючої судової практики. Так, у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що нерідко суди визнають дійсними договори купівлі-продажу та право власності на автомобілі на підставі виданих їх власниками довіреностей іншим особам з правом користування та повного розпорядження автомобілем або на підставі розписок про отримання власником грошової суми за проданий автомобіль. При цьому суди залишають поза увагою вимоги пункту 3 частини першої статті 208 ЦК щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, постанову Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Крім того, судами не перевіряється і не враховується та обставина, що в деяких випадках такі угоди укладаються з метою уникнення відповідальності за кредитними та іншими борговими зобовязаннями. Не враховують суди і те, що на підставі частини другої статті 220 ЦК не може бути визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки відповідно до закону він не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Що ж стосується вимоги про визнання удаваним правочином договору доручення від 02.08.2010, укладеного між [PERSON] та [PERSON], на здійснення передбачених довіреністю дій щодо вказаного автомобіля вважає, що у задоволенні такої також слід відмовити з огляду на те, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. З аналізу вищезазначеної статті ЦК України слідує, що удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування іншого правочину. Якщо в результаті вчинення правочину настають і інші правові наслідки, правочин не може бути визнаний удаваний. Однак, як убачається із матеріалів справи, відповідач видав позивачу довіреність, якою уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в будь-яких установах, підприємствах, організаціях з питань переобладнання, зняття з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу тощо. Згідно із ч. 1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Таким чином, в результаті видачі відповідачем довіреності на користь позивача щодо розпорядження та відчуження спірного автомобіля настали правові наслідки, які повязані з виконанням договору доручення, а тому в суду не має жодних підстав визнавати доручення від 02.08.2010 року за реєстровим № 606 удаваним правочином. Крім того, третя особа [PERSON] просила застосувати позовну давність до заявлених [PERSON] позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, його представника та третьої особи, показання свідка, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснено, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. В силу ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА 447175 та повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей відомо, що [PERSON], котрий проживає у [INFO], є власником транспортного засобу - автомобіля марки JEEP GRAND CHEROKEE 4.7, легковий універсал-в, 2006 року випуску, серійний номер 1J8HCE8N16Y134400, реєстраційний номер [NUMBER], що перебуває на обліку у Самбірському ВРЕР ДАІ при ГУМВСУ у Львівській області з 20.03.2010, на здійснення щодо якого правочинів 2 серпня 2010 року уклав договір доручення із [PERSON], котрий проживає [INFO], довіреність посвідчена приватним нотаріусом 2 серпня 2010 року за номером 606, строк дії якої закінчується 2 серпня 2020 року (а.с. 8, 6-7). У підтвердження обставин, що зазначений правочин доручення є удаваним, а фактично між ними був укладений договір купівлі-продажу вказаного автомобіля позивач надав такі докази. Розписку [PERSON] від 02.08.2010 про те, що він отримав від [PERSON] 02.08.2010 кошти в сумі 15 (пятнадцять тисяч) дол. США за автомобіль JEEP GRAND CHEROKEE, 2006 року випуску (а.с. 5). Із показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що протягом періоду з 2010 року [PERSON] володів та користувався вказаним автомобілем, робив його обслуговування та ремонт, встановлював охоронну сигналізацію, здійснював страхування. Із показань свідка [PERSON] видно, що у 2011 році [PERSON] запропонував йому купити в нього автомобіль марки BMW 525, який у той час знаходився по вул. В.Чорновола в м. Самборі. Через деякий час [PERSON] передав йому цей автомобіль і довіреність на право розпорядження ним, а він заплатив [PERSON] за автомобіль гроші в сумі 10\~000 дол. США. Ще через певний період віддав йому, [PERSON], другий комплект ключів від вказаного автомобіля і повідомив, що він, [PERSON], був його власником. Покористувавшись деякий час даним автомобілем, він, [PERSON], продав його шляхом надання доручення. Дана обставина підтверджується довіреністю на продаж, обмін, надання в оренду або позичку та експлуатацію автомашини від 14.10.2011, із якої відомо, що [PERSON] уповноважив [PERSON] на вчинення вказаних дій щодо автомобіля марки BMW 525, який належав йому, [PERSON], на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 128). Із ухвали та рішення Самбірського міськрайонного суду вбачається, що боргові зобовязання у [PERSON] перед [PERSON] виникли 31 грудня 2015 року і тільки на 04.11.2016 були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки JEEP GRAND CHEROKEE, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 30). Ураховуючи наведені докази, суд дійшов висновку про те, що договір доручення був вчинений сторонами для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили, та їх відносини регулюються правилами щодо договору, який сторони насправді вчинили і тому даний є підстави визнати укладеним 2 серпня 2010 року між сторонами договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, оскільки правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину,

Outcome: partial