Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач 1), [PERSON] (далі відповідач 2) про визнання довіреності та договору оренди недійсними, посилаючись на те, що 10.04.2015 р. між нею та відповідачем 2 укладено договір оренди, у відповідності до якого останній передав, а вона прийняла в тимчасове користування [ADDRESS]. Укладаючи вказаний договір, відповідач 2 діяв на підставі довіреності від імені власника квартири відповідача 1. Зазначає, що довіреність видана з порушенням норм законодавства, оскільки відповідач 1 не могла особисто підписати довіреність у зв'язку з перебуванням за кордоном. Окрім вказаного, відповідач 2 на момент підписання довіреності та укладання договору оренди був неповнолітнім, у зв'язку чим не мав права вчиняти такі правочини без дозволу Органу опіки та піклування. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивачем не зазначено підстав та доказів визнання довіреності недійсною, оскільки нотаріус не міг виготовити та посвідчити довіреність за відсутності відповідача 1. Крім вказаного, зазначив, що договір оренди укладався неповнолітнім відповідачем 2 за згодою матері, відповідача 1, яка виразилась в формі довіреності. Зокрема, вказаний правочин був схвалений останньою. Вказав, що порушення, оспорювання та невизнання прав позивача відсутнє, оскільки за договором оренди обома сторонами повністю виконані його умови. Зокрема, не є зрозумілою мета звернення позивача з вказаним позовом, оскільки остання не зазначає, які наслідки визнання договору та довіреності недійсними потрібно застосувати. Третя особа в судове засідання не з'явився, надав до суду письмові пояснення, у відповідності до яких просить розглядати справу за його відсутності та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Пояснив, що при посвідченні оспорюваної довіреності було встановлено особу відповідача 1, остання підписувала довіреність за його присутності. У зв'язку з зазначеним, вказана довіреність посвідчувалась з дотриманням вимог чинного законодавства України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 10.04.2015 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір оренди [ADDRESS], у відповідності до якого відповідач [PERSON] передав, а позивач прийняла в тимчасове користування [ADDRESS] та зобов'язується сплачувати орендну плату. У відповідності до вказаного договору, відповідач [PERSON] при його укладанні діяв на підставі довіреності від 08.04.2015 р., виданої відповідачем 1 - [PERSON], якою остання уповноважила [PERSON] та відповідача 2 бути її представниками, зокрема, перед іншими фізичними особами з питань користування та управління (здачі в найм, передачі в оренду) від її імені належного їй нерухомого майна, зокрема й [ADDRESS]. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому законодавець не розмежовує і не розрізняє підстави недійсності одностороннього чи двостороннього (багатостороннього) правочину. Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків. Встановлено і не заперечується позивачем, що предметом спору у даній справі є, зокрема, визнання недійсною нотаріально посвідченої довіреності як одностороннього правочину з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення нотаріальних дій, а саме, посвідчення довіреності без присутності відповідача 1. Перевірка законності дій нотаріуса може бути предметом судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій у передбаченому ст. ст. 27, 50 Закону України «Про нотаріат», ст. 15 ЦПК України позовному порядку цивільного судочинства, проте позивач в своєму позові не ставить вимоги до нотаріуса, не зазначає його відповідачем у справі та не просить визнати його дії незаконними. За таких обставин та виходячи з положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і не вправі на власний розсуд змінювати їх предмет чи підстави, а також виходити за межі пред'явлених вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною довіреності від 08.04.2015 р. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з даним позовом позивач не зазначила, яке її право чи інтерес при посвідченні довіреності від 08.04.2015 р. від імені відповідача 1 були порушені і в даний час підлягають захисту, оскільки, з матеріалів справи вбачається, що умови договору оренди, укладеного відповідачем 2 на підставі вказаної довіреності виконані в повному обсязі обома сторонами, що не заперечується позивачем. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди від 10.04.2015 р., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 222 ч.1 ЦК України, правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому ст. 221 цього Кодексу. Судом встановлено, що на момент укладання оспорюваного договору оренди квартири відповідач 2 - [PERSON] був неповнолітнім. Доказом того, що укладаючи договір, відповідач [PERSON] діяв за згодою батьків є нотаріально посвідчена довіреність від 08.04.2015 р., видана його матір'ю, відповідачем 1, якою остання уповноважила його бути її представником з питань користування та управління (здачі в найм, передачі в оренду) від її імені належного їй нерухомого майна, зокрема й [ADDRESS]. Крім того, встановлено, що договір оренди укладений між позивачем та [PERSON], виконаний повністю, позивачу було надано житлове приміщення в користування на строк визначений договором, вона користувалася квартирою, сплачувала за це житло орендну плату, що нею не заперечується. При зверненні до суду із позовом позивач не зазначила, яке ж саме її цивільне право було порушено відповідачем 2 - [PERSON] за умови повного виконання умов договору з обох сторін. Зокрема, особа, яка є неповнолітньою, має неповну цивільну дієздатність, а тому обмежена у праві вчиняти деякі правочини без згоди батьків чи опікунів. Законодавець таким чином захищає інтереси в першу чергу самого неповнолітнього, а також інших осіб, які є сторонами договору, чи третіх осіб. В разі відсутності таких порушень прав та інтересів обох сторін договору, а також при подальшому схваленні батьками неповнолітнього цього правочину, який вчинила неповнолітня особа, підстав для визнання його недійсним немає. Правочин вважається схваленим, якщо батьки, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявлять претензій другій стороні. Як вбачається із матеріалів справи, підтверджується представником відповідачів, та не заперечується позивачем, відповідач 1 - [PERSON] не заявляла останній претензій щодо укладення договору оренди, а отже схвалила правочин, вчинений її неповнолітнім сином. За таких обставин, враховуючи, що дії відповідача [PERSON] щодо укладання договору оренди квартири, були схвалені його матір'ю, яка є власником квартири, права позивача при цьому порушені не були, так як умови договору щодо оренди нею квартири були виконані, строк дії договору закінчився і кожна із сторін повністю виконала його умови, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди від 10.04.2015 р. недійсним. У зв'язку з вказаним суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed