Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Петрової М.О. звернулася до суду за правилами окремого провадження цивільного судочинства із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , строком на шість місяців з такими заборонами: заборонити перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 29 червня 2021 року у справі відкрито провадження і призначено судовий розгляд. [PERSON] до суду повторно не з`явився. Про поважність свого неприбуття не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду не заявив. З урахуванням обставин справи судом прийнято рішення про розгляд справи за його відсутності. Заявниця [PERSON] надала письмову заяву, в якій просила провести судовий розгляд за її відсутності, оскільки вона за станом здоров`я не може з`явитись до суду, але за участю її представника. В судовому засіданні представник заявниці адвокат Петрова М.О. підтримала заяву та пояснила, що син заявниці [PERSON] [PERSON] , що зареєстрований і проживає з нею, тривалий час, з 2014 року доглядав за заявницею, але останні місяці він ніде не працює, зловживає алкоголем, допускає щодо заявниці словесні погрози (в тому числі казав, що знає, як задушити людину подушкою, і що хоче пожити для свого задоволення), приводить до квартири невідомих осіб для вживання алкоголю. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона є онукою заявниці [PERSON] та власницею квартири, де ті проживають. Вони хочуть виселити [PERSON] з квартири, оскільки чула від [PERSON] погрози в адресу [PERSON] . Також він приводить до квартири невідомих осіб, з якими вживає алкоголь. Шумить вночі. Вимагає повернути йому грошові борги. Вона змушена проживати не у належній їй квартирі, а у друзів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є донькою [PERSON] і сестрою [PERSON] . Останній допомагав доглядати за матір`ю, і його фізична сила була дуже корисною. Однак в березні цього року він почав зловживати алкоголем, і в якийсь час почав висловлювати негатив відносно [PERSON] , погрожував їй, приводить додому неблагополучних осіб, з якими цілими ночами сидить на кухні і заважає [PERSON] спати. Вони змушені навіть закривати на замок холодильник і двері до кімнати [PERSON] . Заслухавши пояснення\~учасників,\~дослідивши матеріали\~справи у\~їх сукупності,\~з`ясувавши фактичні\~обставини,\~на яких\~ґрунтується заява,\~суд дійшов\~висновку,\~що заява\~підлягає задоволенню\~частково виходячи\~з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] (а.с.7), проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.8), хвора невиліковною хворобою, не здатна до самообслуговування і потребує постійної сторонньої допомоги (а.с.12). З [PERSON] зареєстровані та проживають донька [PERSON] , онука [PERSON] , син [PERSON] (а.с.14). З березня 2021 року [PERSON] зверталась до УСЗН по Хортицькому району ЗМР із заявою про припинення виплати [PERSON] субсидії та соціальних послуг по догляду за нею (19, 18), а також до поліції із заявами щодо вчинення відносно неї домашнього насильства (а.с.23-24, 25, 26). Встановлювались термінові заборонювальні приписи стосовно кривдника [PERSON] 18.04.2021 року строком на 8 діб (а.с.27), 12.05.2021 року на 10 діб (а.с.28), 20.06.2021 року на 5 діб (а.с.29). Також постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2021 року у справі ЄУН №337/2185/21, Провадження №3/337/726/2021 (а.с.34-37) [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 1732 КУпАП (домашнього насильства психологічного характеру відносно матері [PERSON] ) з накладенням стягнення у вигляді 30 годин громадських робіт. Інформації щодо набрання цією постановою законної сили, суду не надано. Аналізуючи доказове значення вказаної постанови, суд першочергово виходе з положень ч.1 ст. 62 Конституції України, щодо не підтвердження заявницею набрання цією постановою законної сили. Порядок розгляду судом справ про видачу обмежувального припису регулюються положеннями глави 13 ЦПК України, а відповідні правовідносини Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до вимог ст. 3502 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`ю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Вказаною статтею також визначено, що кривдник це особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Згідно п.14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Частиною 2\~ст. 3\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству»(далі Закон) визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). У відповідності до ст. 3506 ЦПК\~Українирозглянувши\~заяву про\~видачу обмежувального\~припису,\~суд ухвалює\~рішення про\~задоволення заяви\~або відмову\~в її\~задоволенні.\~У разі\~задоволення заяви\~суд видає\~обмежувальний припис\~у вигляді\~одного чи\~декількох заходів\~тимчасового обмеження\~прав особи,\~яка вчинила\~домашнє насильство,\~передбачених Законом\~України «Про\~запобігання та\~протидію домашньому\~насильству»на строк від одного до шести місяців. Рішення про\~видачу обмежувального\~припису або\~про відмову\~у видачі\~обмежувального припису\~приймається на\~підставі оцінки\~ризиків (оцінювання\~вірогідності продовження\~чи повторного\~вчинення домашнього\~насильства,\~настання тяжких\~або особливо\~тяжких наслідків\~його вчинення,\~а також\~смерті постраждалої\~особи)\~(ч.3 ст. 26 цього Закону). При цьому, суду не доведено підтвердження вчинення [PERSON] домашнього насильства психологічного чи буди-якого іншого характеру відносно матері [PERSON] . Звернення [PERSON] з відповідними заявами до поліції, УСЗН по Хортицькому району ЗМР, та свідків доньки заявниці [PERSON] і онуки [PERSON] не можна вважати належним та допустимим доказом з огляду на не підтвердження притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 1732 КУпАП. Також матеріали справи не містять доказів того, що термінові заборонювальні приписи було порушено [PERSON] . Посилання на неодноразові звернення заявниці до органів поліції з підстав вчинення щодо неї домашнього насильства психологічного характеру свідчить про її незадоволення поведінкою сина [PERSON] , але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Таким чином матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство відносно заявниці у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Наявність неприязних стосунків між матір`ю та сином, чи вживання ним алкоголю не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Оскільки [PERSON] чи її представник [PERSON] не надали беззаперечних доказів вчинення [PERSON] домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша (міститься в першому реченні абз. 1) має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма (в другому реченні того ж абзацу) охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма (сформульована в абз. 2) визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited v. Ukraine», № 19336/04, § 166168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Однак, як вже було визначено раніше, суду не надано доказів вчинення [PERSON] дій, протиправність яких легітимізує втручання держави, і є пропорційним обмеженню прав. Відповідно до ч.3 ст. 3505 ЦПК\~Українисудові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, суд відносить на рахунок держави. Згідно вимог ч.4 ст. 3506 ЦПК\~Українирішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed