Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

[PERSON] 17 квітня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по зарплаті, компенсації втрати частини доходу, середнього заробітку за весь час затримки та моральної шкоди. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п.п. 3, 4 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 12 травня 2020 року подано виправлений позов та квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року розгляд справи було відкладено і визначено дату розгляду 29 вересня 2020 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року судовий розгляд справи було відкладено і призначено до розгляду на 04 листопада 2020 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року від ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» було витребувано довідку про заборгованість по виплаті заробітної плати та довідку про середньоденну заробітну плату [PERSON] , яку відповідачем виконано не було. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року було відкладено розгляд та призначено до судове засідання на 04 грудня 2020 року. Позивач у позовній заяві посилався на те, що відповідно до наказу № 2727К від 13 серпня 2018 року його з 14 серпня 2018 року було прийнято до ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» учнем різальника на пилах, ножівках та верстатах до ливарного цеху. 03 вересня 2018 року позивачу було присвоєно третій розряд різальника на пилах, ножівках та верстатах. З 18 червня 2019 року позивача було переведено на посаду начальника дільниці, а 01 серпня 2019 року - на посаду майстра у виробництво № 2. З квітня 2019 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату. На теперішній час позивач перебуває у трудових відносинах, проте з квітня 2019 року по березень 2020 року відповідачем не виплачувалась йому заробітна плата, розмір якої за вказаний період склав 84 377 гривень 00 коп. Просив суд стягнути з відповідача на корись позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 84 377 гривень 00 коп., компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 15 259 гривень 39 коп., компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку із несвоєчасною виплатою зарплати у розмірі 10 698 гривень 13 коп., моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 гривень. Відповідачеві ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 2727-К від 13 серпня 2018 року позивача з 14 серпня 2018 року було прийнято на учнем різальника на пилах, ножівках та верстатах до ливарного цеху ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» (а.с. 35), яке в подальшому було перейменовано в ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» (а.с. 35 оберт). Згідно з довідкою вих. № 18-73 від 23 березня 2020 року розмір доходів [PERSON] за основним місцем роботи на ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» за період з 01 березня 2019 року по 29 лютого 2020 року склав 118 230 гривень 09 коп. (а.с. 6). Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частинами 1, 2 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з ч.ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Згідно з ст. 115 КЗпП України та ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом),але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до виписки з Пенсійного фонду України від 24 березня 2020 року, а саме відомостей про застраховану особу у відповідача існує перед позивачем заборгованість по заробітній платі за вересень 2019 року у розмірі 5 144 гривень 23 коп., за жовтень 2019 року у розмірі 13 237 гривень 21 коп., за листопад 2019 року у розмірі 12 801 гривні 90 коп., грудень 2019 року у розмірі 13 253 гривень 98 коп., січень 2020 року у розмірі 12 591 гривні 15 коп. (а.с. 12), а також за лютий 2020 року у розмірі 2 004 гривень 26 коп. (а.с. 11), а всього 59 032 гривні 73 коп. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з 01 квітня 2019 року по 31 серпня 2019 року. Суд вважає, що позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачем, як доказ, надано копію розрахункових листів за квітень 2019 року, травень 2019 року, червень 2019 року, липень 2019 року та серпень 2019 року, (а.с. 32-32 оберт), з яких вбачається, що розмір нарахований заробітної плати [PERSON] за квітень 2019 року склав 9 132 гривні 71 коп. - сума, з якої належать відрахуванню податки, за травень 2019 року - 15 086 гривень 47 коп. - сума, з якої належать відрахуванню податки, за червень 2019 року - 6 367 гривень 91 коп. - сума, з якої належать відрахуванню податки, за липень 2019 року - 7 600 гривень 84 коп. - сума, з якої належать відрахуванню податки, та за серпень 2019 року - 7 599 гривень 21 коп. - сума, з якої належать відрахуванню податки. Встановити розмір виплаченої заробітної плати, яку було нараховано працівникові, у повному обсязі або ж наявної заборгованості з її виплати, не можливо. Надані стороною позивача докази лише доводять розмір нарахованої заробітної плати, а не наявність заборгованості відповідача перед працівником. Чинним законодавством встановлено, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а позивачем не доведено доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати за період з 01 квітня 2019 року по 31 серпня 2019 року слід відмовити. Щодо позовних вимог про компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд виходить з наступного. Статтею 34 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». У статтях 1-4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Виплата компенсації проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції за період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Отже, на підставі зазначених вимог закону відповідач повинен виплатити позивачеві компенсацію втрати частини його доходів, яка обчислюється відповідно до пункту 4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року. Відповідно до положень ст. 1, ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» та «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Держкомстату України № 5 від 13 січня 2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, яка детально визначає структуру заробітної плати та те, вбачається, що індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати входять до фонду додаткової заробітної плати. Останні не обмежені позовною давністю і підлягають стягненню за весь період заборгованості. Тому, загальний розмір компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 01 вересня 2019 року по 24 березня 2020 року становить 4 539 гривень 46 коп. (1 687 гривень 54 коп. /вересень 2019 року/ + 1 096 гривень 90 коп. /жовтень 2019 року / + 497 гривень 82 коп. /листопад 2019 року /+ 413 гривень 44 коп. /грудень 2019 року / + 506 гривень 26 коп. /січень 2020 року/ + 337 гривень 50 коп. /лютий 2020 року/ = 4 539 гривень 46 коп.). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 4 539 гривень 46 коп. підлягають задоволенню, в іншій частині у задоволенні цих вимог позивачеві слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень, суд виходить з наступного. Одним із способів захисту трудових прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також ч. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснює, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із невиплатою йому при звільненні заробітної плати. Визначаючи розмір заподіяної позивачеві моральної шкоди суд враховує те, що невиплата позивачу заробітної плати сталась з вини відповідача, що порушує його законні права та інтереси, а також враховує той факт, що з вини відповідача [PERSON] був позбавлений грошових коштів та у зв`язку з цим зазнав негативних емоцій та стресу, а також був вимушений докласти додаткових зусиль для свого матеріального забезпечення. Враховуючи встановлені обставини, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним та нічим не доведеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача 2 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку у розмірі 15 259 гривень 39 коп. суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Тобто, звільнення у порядку, передбаченому ст. 38 КЗпП України є одностороннім волевиявленням працівника, він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться. З матеріалів справи не вбачається, що позивача було звільнено, тому підстави для задоволення вимог в частині стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку відсутні, тому у їх задоволенні позивачеві слід відмовити. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за вересень 2019 року у розмірі 5 144 гривень 23 коп., за жовтень 2019 року у розмірі 13 237 гривень 21 коп., за листопад 2019 року у розмірі 12 801 гривні 90 коп., грудень 2019 року у розмірі 13 253 гривень 98 коп., січень 2020 року у розмірі 12 591 гривні 15 коп., за лютий 2020 року у розмірі 2 004 гривень 26 коп., а всього 59 032 гривні 73 коп., а також компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату у розмірі 4 539 гривень 46 коп., моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень, а всього 65 572 гривні 19 коп. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме судовий збір. На підставі ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Всупереч зазначеним вимогам стороною позивача не надано суду розрахунок вартості гонорару адвоката, відсутня детальна фіксація та опис послуг, що надаються в межах ведення відповідної судової справи, їх обсяг і вартість (якщо окремі послуги мають різну вартість); витрати, що понесені адвокатом у зв`язку з наданням послуг щодо ведення відповідної судової справи (час, витрачений на складання процесуальних заяв, в яких виникла необхідність), також до матеріалів справи стороною позивача не надано підписаного акту прийнятих робіт [PERSON] . Тому суд приходить до висновку, що позивачеві у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу слід відмовити. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 840 гривень 80 коп. Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та моральної шкоди задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 155 гривень 94 коп. (4 539 гривень 46 коп. х 840 гривень 80 коп. / 30 698 гривень 13 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial