Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

[PERSON] 09.07.2014 року звернулась до суду з позовом, в якому, після неодноразового уточнення позовних вимог, просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] По справі 29 жовтня 2014 року Приморським районним судом було ухвалено заочне рішення, яким позов [PERSON] був повністю задоволений і визнано [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] Ухвалою Приморського районного суду від 14 липня 2015 року залишено без задоволення заяву законного представника [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення по справі. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року рішення першої інстанції скасовано в частині визнання [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] і в цій частині ухвалено нове рішення яким в задоволенні вимог [PERSON] відмовлено через те, що суд, застосувавши до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України, вийшов за межі позовних вимог, оскільки ті ґрунтувалися на положеннях ст.ст. 71, 72, 169 ЖК України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року скасовано як заочне рішення від 29.10.2014 року так і рішення апеляційної інстанції від 04.11.2015 року. Підставою скасування зазначено те, що апеляційна інстанція не звернула уваги на те, що [PERSON] посилалась в позові на перебування квартири у її власності, а суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не навів належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження свого висновку про визнання [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] Тією ж ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дану цивільну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, де після автоматичного розподілу вона надійшла в провадження судді Чернявської Л.М. Позивач, в останній редакції свого позову від 28.02.2018 року, просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування вимог зазначає, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 23995 від 04.08.1999 року. Відповідно до довідки про склад сім?ї, у вказаній квартирі зареєстровані родичі [PERSON], а саме: батько [PERSON], мати [PERSON], брат [PERSON], зі своєю донькою [PERSON] Тривалий час [PERSON] та [PERSON] не мешкають в квартирі позивача, про що складені відповідні акти від 09.01.2014 року, 16.06.2014 року, 15.08.2015 року, 28.08.2015 року, 07.07.2016 року, які засвідчені представником КП ЖКС «Фонтанський». Батько відповідача [PERSON] помер [INFO]. [PERSON] у квартирі позивача не проживає, а її особисті речі в квартирі відсутні. З дня звернення [PERSON] до суду [PERSON] фактично мешкає зі своєю матір?ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS], де [PERSON] зареєстрована. Наразі, реєстрація [PERSON] створює для [PERSON] перешкоди у користуванні своєю квартирою. Представником відповідача суду 07.02.2017 року надано заперечення на позовну заяву, в яких представник відповідача посилається на те, що припинення сімейних відносин члена сім?ї власника квартири, не позбавляє його права користуватися займаним приміщенням. Крім того, тривала відсутність [PERSON] за місцем своєї реєстрації в квартирі позивача пояснюється тим, що її батько [PERSON], з яким вона проживала в квартирі [PERSON], за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 22.08.2014 року, визнаний винним у скоєнні ряду злочинів та позбавлений волі на строк до семи років. З огляду на це та на те, що [PERSON] з 26.06.2013 року знаходився під вартою, [PERSON] вимушено була влаштована на виховання до бабусі по матері. Представник відповідача вказує на те, що [PERSON] набула права користуватися квартирою позивача на законних підставах, а тому заперечує проти задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні позов [PERSON] не визнала повністю, просила відмовити у його задоволенні. Представники третіх осіб в судове засідання не з?явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи і заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу № 23995 від 04.08.1999 р. З дозволу позивачки у вказаній квартирі були тимчасово зареєстровані: її брат [PERSON], [INFO], та його спільна з [PERSON] дочка (племінниця позивачки) [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою про склад родини та прописку від 07.07.2014 року та свідоцтвом про народження, виданим третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 17.05.2005 року, актовий запис № 421. [PERSON] та [PERSON] не мешкають в квартирі позивачки з 30.07.2012 року, що підтверджується відповідними актами, складеними сусідами позивачки (підписи яких засвідчені представником КП «ЖКС «Фонтанський»), від 09.01.2014 року, від 16.06.2014 року, від 15.08.2015 року, від 28.08.2015 року та від 07.07.2016 року. На усні вимоги позивачки [PERSON] та [PERSON] відмовлялись знятись з реєстрації в квартирі за адресою: [ADDRESS]. У ході розгляду даної справи судом, а саме 02.05.2016 р. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.05.2016 року, виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 4710. На момент подання позову та до теперішнього часу [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS], не проживає. Будь-які особисті речі відповідачки відсутні в квартирі позивачки. При цьому, мати позивачки [PERSON] зареєстрована в двохкімнатній квартирі свого батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS], загальною площею 55,20 кв.м., житловою площею 31,50 кв.м., що підтверджується відповідною довідкою про склад родини та прописку. Відповідно до ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином, зважаючи на смерть [PERSON], [PERSON] має бути зареєстрована за місцем проживання її матері. Крім того, [PERSON] не заперечує той факт, що фактично [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS]. Згідно із ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічне положення міститься в статті 383 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, суд доходить висновку, що [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON], оскільки відповідачка є племінницею позивачки, не мешкає спільно з позивачкою за адресою: [ADDRESS], та не веде з позивачкою спільне господарство, а тому не має права користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Щодо правового обґрунтування висновків про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], то суд приходить до наступного. Оскільки відповідачка не є членом сім`ї позивачки, на спірні правовідносини не розповсюджуються положення ст. 405 Цивільного кодексу України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в свої постанові від 16.11.2016 р. № 6-709цс16:«Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік». Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. Положення статті 317 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Суд встановив, що реєстрація відповідачки в квартирі, яка є приватною власністю позивачки, створює перешкоди у користуванні останньою своїм майном, що є прямим порушенням статті 319 Цивільного кодексу України. Таким чином, оскільки відповідачка на момент звернення позивачки до суду та станом на теперішній час у спірній квартирі не проживає, не була та не є членом сім`ї позивачки, суд має застосувати до спірних правовідносин положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України та визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved