Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва з заявою, в якій просив встановити юридичний факт національності [PERSON] [INFO] - німець. Заявник посилався на таке: [PERSON] [INFO], громадянин України народився від батьків: [PERSON] за національністю українець; [PERSON] за національністю українка. В свою чергу [PERSON] народилася від матері [PERSON] за національністю - німка. На підставі цього і [PERSON] і її син [PERSON] самоусвідомлюють та ідентифікують себе німцями за національністю та відносять себе до етносу - німці. Відповідно до ст. 11 Конституції України держава сприяє розвитку етнічної самобутності національних меншин України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Національність - це приналежність особи до нації, держави або народу. Поняття «національність» може мати різноманітні значення: юридично-правове, політичне, етнологічне, культурологічне, повсякденно-побутове тощо. Із загального розуміння поняття /дефініції/ «самоусвідомлення» - це чітке усвідомлення своєї суті, своїх характерних рис, своєї ролі у суспільстві, в житті тощо. Таким чином, національність особи встановлюється не шляхом чітко регламентованого порядку /закону/, а є суб,єктивним, внутрішнім переконанням особи своєї ролі, характеристик та інше, що забезпечують певну приналежність, в тому числі національну. Національна ідентичність - це почуття нації як єдиного цілого. Національна ідентичність людини є її ідентичність і почуття приналежності до однієї держави або однієї нації, незалежно від свого юридичного статусу громадянства. На підставі цього вищезазначений Закон чітко визначив та надав право особі вільно і самостійно обирати свою національність. Згідно зі ст. 11 зазначеного Закону громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Однак чинним законодавством України не встановлено іншого порядку встановлення, зміни, обрання або відновлення національності, у зв,яку з чим, як зазначає заявника, він звернувся до суду. Встановлення вказаного юридичного факту необхідно заявникові для зазначення цього факту в різних документах та анкетах, в тому числі міжнародних документах, що може впливати на його особисті права, свободи та можливості. У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги заяви. Представник заінтересованої особи Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури України до судового засідання не з,явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про вручення судової повістки, про причини неявки до судового засідання не повідомив, суд вважає його неявку без поважних причин і можливість розгляду справи за відсутності вказаної особи. Суд вважає заяву не підлягаючою задоволенню за наступних підстав: у відповідності до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов,язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім,єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім.,я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі. Не збігаються з ім.,ям, по-батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного с тану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об,єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому проваджені не підлягають. У відповідності до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України номер 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення факті, що мають юридичне значення» звернуто увагу судів на те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них належить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт. Що має юридичне значення; - встановлення факту не пов,язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом. не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти. Що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Суд може встановлювати факти, якщо вони й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідно заявникові для застосування у відносинах із громадянами інших держав /наприклад, для вирішення питання про наявність права на спадщину у особи, яка законодавством України не віднесена до кола спадкоємців за законом/. Таким чином, встановлення у судовому порядку факту національності не передбачено чинним законодавством України. У своїй заяві та у судовому засіданні представник заявника не зазначає особистих прав, свобод та інтересів, на які може впливати встановлення вказаного факту та яким чином, загальною фразою зазначено, що вказаний факт необхідний для його зазначення в різних документах та анкетах, в тому числі в міжнародних документах. Посилання представника заявника на Закон України «Про національні меншини в Україні» є безпідставними. Відповідно до вказаного Закону до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов,язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері національних відносин та захисту прав національних меншин України здійснюють центральні органи виконавчої влади, визначені Президентом України. У судовому засіданні представник заявника не довів належність заявника до національних меншин та розповсюдження на нього дії вказаного Закону. Як вбачається зі свідоцтва про народження заявника, він народився [INFO], актовий запис про народження номер 2303 від 17 жовтня 1964 року. Національність його батьків вказана «українці». Відповідно до копії свідоцтва про народження матері заявника, його бабка [PERSON] має національність німка /а.с. 13/ , національність діда [PERSON] - українець. Мати заявника [PERSON] обрала національність «українка» і до цього часу її не змінювала. Таким чином, батьки заявника мають національність «українці». Таким чином, підстави для задоволення заяви відсутні. На підставі ст. ст. 256 ЦПК України,

Outcome: dismissed