Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] 06 травня 2016 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є рідною племінницею [PERSON] Домоволодіння [ADDRESS] було побудовано [PERSON] у 1967 році. Заповітом від 20 січня 1985 року [PERSON] заповіла усе належне їй майно позивачу. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті позивач звернулась до нотаріальної контори, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що за життя [PERSON] не зареєструвала право власності на спірне домоволодіння. Позивач просила визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник Дніпропетровської міської ради позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що у 1967 році [PERSON] по [ADDRESS] було побудовано житловий будинок літ. А-1, вбиральню літ. Б, водоколонку № 1 та огорожу № 2 (а.с. 9-13, 14-15). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 22). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 20 січня 1985 року старшим державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С. та зареєстрований у реєстрі за № 1-270, в якому заповіла усе своє майно [PERSON] (а.с. 23), яка після смерті [PERSON] у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 59-76). Суд зауважує, що земельна ділянка по [ADDRESS] [PERSON] не виділялась, реєстрація права власності на зазначене домоволодіння не проводилась (а.с. 26, 28-31). Постановою державного нотаріуса Другої ДДНК Олехнович Л.Ю. від 03 березня 2016 року № 645/02-31 позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рекомендовано звернутись до суду посилаючись на те, що спадкодавець за життя не зареєструвала право власності на нерухоме майно (а.с. 27). Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. На підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав. Державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов'язковою. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] недоведені, необґрунтовані та безпідставні, а, отже, не підлягають задоволенню, оскільки на час смерті [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] не було зареєстровано, не входило до складу спадкового майна та не могло бути успадковане позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed