Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] в особі адвоката Чернати Миколи Анатолійовича звернувся до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, третя особа Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] відповідно до п.\~19 ст.\~6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993\~№\~3551-XII є учасником бойових дій, а з 12.07.2018 відповідно до п.\~11 ст.\~7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №\~3551-XII є особою з інвалідністю 3 групи внаслідок війни, та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»» № 367-XIV від 25.12.1998 статтю 12 доповнено частиною 5, яка передбачала, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, а статтю 13 доповнено частиною 4, яка передбачає, що до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком. У свою чергу, Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину 5 викладено в наступній редакції: «Щорічно до 05 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України». Проте, вказані зміни визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008. При цьому згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів. Згідно з п. 26 Розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного Кодексу України встановлено, що норми і положення статей 12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявності фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Прикінцеві та Перехідні положення закону доповнені зазначеним пунктом із ЗУ «Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності з 01 січня 2015 року. Однак, 27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України у справі за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень пункту 26 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявності фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Вказане рішення Конституційного Суду України набрало чинності з дня опублікування 27.02.2018. Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Згідно з ч. 3 ст. 152 Конституції України, матеріальна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У позові зазначає, що за 20162019 роки позивачу фактично було виплачено суму коштів в розмірі 6335,00 грн. Тому у вказаний період йому як учаснику бойових дій не доплачено 23614 грн. (із наведеного в позові розрахунку: 29949 - 6335). Таким чином, вважає, що діями держави у вигляді прийняття такого закону та його подальшої реалізації органами соціального захисту порушено право власності позивача на отримання виплат у повному розмірі, гарантоване Основним Законом. Тому, посилаючись на положення ст.ст.41, 152 Конституції України, ст.ст.22, 321 ч. 1, 1175 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає, що таким чином його було позбавлено належних йому коштів в розмірі 23614\~грн., і їх невиплата призвела до заподіяння йому збитків, а тому має бути здійснена компенсація за рахунок коштів Державного бюджету України. На підставі викладеного, просить задовольнити даний позов. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.\~Запоріжжя від 26.08.2020 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у судове засідання, встановлено учасникам процесу строки для подання заяв по суті справи, перше судове засідання призначено на 28.09.2020\~року, без повідомлення сторін. 04.09.2020\~ до суду надійшли пояснення Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради, в яких зазначено, що вказаним Управлінням не нараховувалось та не виплачувалося позивачеві разової грошової допомоги до 5 травня у 20162019 роках. Відповідно до пояснень, такі виплати здійснювалися управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району. 16.09.2020 до суду надійшов відзив на позов (від 14.09.2020 вих.\~№\~04-12/7055) від Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області. У відзиві зазначено, що до повноважень Головного управління не належить відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним, оскільки у територіальних органах Державної казначейської служби України рахунки щодо відшкодування вищевказаної шкоди не відкриваються і відповідно видатки на ці цілі не передбачено. Відповідно до ч.\~2 ст.\~152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи вищезазначене, твердження позивача, що у зв`язку з визнанням неконституційними окремих положень Пункту 26, він недоотримав разову грошову допомогу до 05 травня за 2016 2019 роки у загальному розмірі 29949,00 грн. та у зв`язку з чим, поніс збитки у розмірі 23614,00 грн. є безпідставним та необґрунтованим. Оскільки дія рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020 по справі 1-247/2018(3393/18) не поширюється на юридичні факти, що виникли до прийняття такого рішення, то надані позивачем розрахунки відшкодування шкоди за період з 2016 року по 2019 року не може взагалі братись до уваги. Ухвалою суду від 28.09.2020\~до участі у справі залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району (м.\~Запоріжжя, вул.\~Чумаченка, буд.\~32). 01.10.2020до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача (вх.\~№\~36150). Щодо відсутності у відповідача повноважень на відшкодування шкоди, послався на вимоги ст.\~48 Бюджетного кодексу України, п.\~2.1 розділу 2 Положення про єдиний казначейський рахунок (затвердженого наказом Держказначейства України від 26.06.2002 №122), пп.\~4, 35, 38, 39 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 №\~845), якими передбачено безспірне списання коштів Казначейством для відшкодування шкоди. 19.10.2020 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача, згідно яких ГУ\~ДКС\~України у Запорізькій області підтримує позиції, викладену у відзиві від 14.09.2020. Зазначає, що до повноважень Головного управління не належить відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним, оскільки у територіальних органах ДКСУ рахунки щодо відшкодування шкоди не відкриваються і відповідно видатки на ці цілі не передбачено. Також зазначає, що оскільки Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним, то і відповідного рахунку для відшкодування такого виду шкоди в Державній казначейській службі України не відкрито. На підставі зазначеного, просить відмовити у задоволенні позивних вимог повністю. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , відповідно до п.\~19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] виданого 18.05.2015, а з 12.07.2018\~ відповідно до п. 11 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII є особою з інвалідністю 3 групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням інваліда війни серії [NUMBER] . Довідкою Управління соціального захисту населення ЗМР по Комунарському району №05-2286 від 21.07.2020підтверджується, що [PERSON] з 10.06.2015\~перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги як учасник бойових дій, з 12.07.2018\~ як особа з інвалідністю 3 групи внаслідок війни. Згідно із ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №\~3551-XII до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю 3 групи внаслідок війни, а відтак на [PERSON] поширюється дія вказаного Закону. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»» № 367-XIV від 25.12.1998 статтю 12 доповнено частиною 5, яка передбачала, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, а статтю 13 доповнено частиною 4, яка передбачає, що до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком. Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у пункті 20 вказано, що статтю 12 частини 5 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» викладено в наступній редакції: «Щорічно до 05 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України». Рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі № 1-28/2008 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення, зокрема, пунктів 20-22 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Відповідно до вказаного рішення Конституційного Суду України вказані положення визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів. Відповідно до ч.\~2 ст.\~17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», військовослужбовцям, поліцейським, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ України, особам начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які проходять службу (крім пенсіонерів), виплата разової грошової допомоги здійснюється шляхом перерахування коштів органами праці та соціального захисту населення на спеціальні рахунки військових частин, установ і організацій за місцем їх служби. Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року Прикінцеві та Перехідні положення Розділ VI Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, зокрема, що норми і положення статей 12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявності фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пунктом 8 розділу VI Бюджетного кодексу України також визначено, що Кабінет Міністрів України має право встановлювати розміри соціальних виплат, не визначені законом, в абсолютних сумах у межах бюджетних призначень, встановлених за відповідними бюджетними програмами, до законодавчого врегулювання такого питання. На виконання вказаних положень у 2016 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що виплата разової грошової допомоги до 05 травня учасникам бойових дій здійснюється у розмірі 920 грн. У 2017 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що виплата разової грошової допомоги до 05 травня учасникам бойових дій здійснюється у розмірі 1200 грн. У 2018 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що виплата разової грошової допомоги до 05 травня учасникам бойових дій здійснюється у розмірі 1262\~грн. У 2019 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2019 року № 170 «Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що виплата разової грошової допомоги до 05 травня для осіб з інвалідністю внаслідок війни 3 групи здійснюється у розмірі 2950\~грн. Довідкою Управління соціального захисту населення ЗМР по Комунарському району від 23.07.2020 №05-2315 підтверджується, що у 2016 році [PERSON] виплачено 920\~грн., у 2017\~році 1200\~грн., у 2018\~році 1265\~грн., у 2019\~році 2950\~грн., у 2020 році 3160\~грн., у відповідності до постанов Кабінету Міністрів України. У подальшому, 27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України №\~3-р/2020 у справі № 1-247/2018/3393/18 за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень пункту 26 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12,\~13,\~14,\~15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявності фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Наведене положення визнано неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Указані обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом до держави Україна про відшкодування шкоди, заподіяної актом, що визнаний неконституційним, відповідно до приписів ч.\~3 ст.\~152 Конституції України, як норми прямої дії, та 22 ЦК\~України. Згідно тексту рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020р. судом встановлено, що в Основному Законі України передбачено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3). Вказане рішення Конституційного Суду України набрало чинності з дня опублікування 27.02.2020. Матеріалами справи підтверджується, що за період з 2016р. по 2019р. [PERSON] отримав щорічної разової допомоги до 5 травня у розмірі 6335\~грн. Позивач, як учасник бойових дій та особа з інвалідністю внаслідок війни, упродовж 2016 - 2019 років мав право згідно із ч. 5 статті 12 та ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком як учаснику бойових дій та у розмірі семи мінімальних пенсій за віком як особі з інвалідністю внаслідок війни. Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 травня - 1130 гривень. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 травня - 1312 гривень. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1373 гривень. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень. Із зазначеного вбачається, що позивач повинен був отримати разову грошову допомогу до 05 травня згідно наступного розрахунку: у 2016 році як учасник бойових дій (1130 грн.* 5 = 5650 грн.), у 2017 році як учасник бойових дій (1312 грн.* 5 = 6560 грн.), у 2018 році як учасник бойових дій (1373 грн.* 5 = 6865 грн.), але у позивачем при здійсненні розрахунку взята за основу сума мінімальної пенсії 1452\~грн. у 2019 році як особа з інвалідністю внаслідок війни (1497 грн.* 7 = 10479 грн.), а всього, за вказаний період мав отримати грошові кошти у розмірі 29\~554 грн. Отже за вказаний період позивач отримував щорічну разову грошову допомогу у меншому розмірі, ніж було визначено. Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Згідно з ч. 3 ст. 152 Конституції України, матеріальна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Outcome: partial