Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

[PERSON] 10 жовтня 2017 року пред'явив позов до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (далі Самбірське ВУВКГ) про стягнення недорахованої заробітної плати в розмірі 21 724,60 грн. У обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що з 10 жовтня 1995 року він працював у відповідача на підставі умов трудового договору на посаді кочегара і 25 грудня 1995 року його переведено на посаду сторожа та 9 червня 2014 року його було звільнено із займаної посади, але з травня 2010 року по квітень 2014 року відповідачем допущено порушення нарахування та виплати заробітної плати, а саме, без урахування умов оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ, визначених Колективним договором на 2010-2012 роки та територіальної угоди на 2012 - 2014 роки, укладеної 30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області. Даними документами визначені умови оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки. Крім того, відповідач не враховував розмір мінімальної заробітної плати, який встановлювався Законами України «Про державний Бюджет України» на 2010-2014 роки, тобто при нарахуванні заробітної плати не здійснювалося застосування мінімальної заробітної плати з урахуванням її підняття, а за період з листопада 2012 року по квітень 2014 року не застосовувалися вимоги вказаної Територіальної угоди. Відповідач подав письмове заперечення проти позову [PERSON], в обгрунутування якого посилався на часткове визнання позову в частині стягнення невиплаченої заробітної плати в сумі 10 569, 58 грн., а також зазначив, що погоджується із доводами позовної заяви про те, що позивачу не проводилося донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнта у співвідношенні 1:2 до мінімальної тарифної ставки встановленої територіальною угодою між Львівською ОДА і об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, однак не погоджуються із формулою, за якою [PERSON] здійснює розрахунок невиплаченої зарплати, а також зазначає на неправильність проведеного розрахунку. Крім цього незрозумілим є застосування коефіцієнта 1.3, у підтвердження чого подав розрахунок невиплаченої заробітної плати позивачу за період з квітня 2010 року по квітень 2014 року, який проведений бухгалтером та затверджений начальником Самбірського ВУВКГ (а. с. 29, 30-31). Позивач та його представник у підтримання позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача Самбірського ВУВКГ, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з'явилася повторно, подала заяву про розгляд справи за відсутності представника, а тому на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПУ України суд постановив ухвалу про вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів. Вислухавши пояснення позивача та його представника, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Частиною третьою статті 6 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Згідно ч. 3 ст. 96 КЗпП України формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється зокрема, на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Згідно ч. 2 ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, а згідно частини четвертої цієї статті, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Із копії трудової книжки та витягів з наказів № 65 від 10 жовтня 1995 року та № 69 від 9 червня 2014 року вбачається, що [PERSON] був прийнятий на роботу кочегаром Самбірського виробничого управління водопрвідно-каналізаційного господарства з 10 жовтня 1995 року, з 25.12.1995 переведений на посаду сторожа та 9 червня 2014 року його звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4, 5, 6, 7). Із Колективного договору відомо, що 15 квітня 2010 року на зборах трудового колективу Самбірського ВУВКГ був укладений за участю керівника ВУВКГ та погоджений головою профкому даного підприємства колективний договір на 2010-2012 роки і додатком до цього Договору є Схема розрахунку годинних тарифних ставок сторожа, згідно якої проводилося донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнтної ставки (а. с. 57-59). Із Територіальної угоди видно, що 30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, Львівським обласним об'єднанням організацій роботодавців та Об'єднанням профспілок Львівщини була укладена територіальна угода на 2012-2014 роки (а.с. 32-39). Згідно Додатку 3 до тарифної частини даної Територіальної угоди формула розрахунку місячної тарифної ставки (окладу) робітників за окремими професіями, а саме, сторожа розраховувалася за наступним: Мін. з/плата * 1,2 * Z (коефіцієнт співвідношення за професіями, посадами, який для сторожа складає 1,10) (а.с.37 зв.), тобто, наприклад, у грудні 2012 року повинна бути нарахована за формулою: мінімальна зар. плата 1134 грн. * 1,2 * 1,10, складає 1496,88 грн. і поділити на 167 (кількість відпрацьованих годин), що становить 8,97 (погодинна тарифна ставка, а було нараховано 6,80 грн. без урахування коефіцієнтів, визначених угодою (а.с. 8, 72). Крім того, позивачу з квітня 2010 року по жовтень 2012 року не проводилося донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнтної ставки, що вбачається із нарахованих сум та довідки про заробітну плату (а.с. 7-8, 63-72). Указані обставини також підтверджуються копіями колективного договору Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 роки, територіальної угоди на 2012-2014 роки, довідками про заробітну плату позивача на займаній посаді (а.с. 7, 8, 32-39, 56-62, 63-75). Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що за період з травня 2010 року по жовтень 2012 року у користь позивача необхідно стягнути недораховану заробітну плату в розмірі 5 875,39 грн., а за період з листопада 2012 року по квітень 2014 року- 15 849,22 грн., всього 21 724,61грн.

Outcome: approved