Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

[PERSON] 11.06.2013 року звернувся до суду із позовом про визнання права власності та визначення порядку користування земельною ділянкою. Свої вимоги мотивує тим, що його матері, [PERSON], належав житловий будинок [ADDRESS], розташований на земельній 1324 м2. У 1975 році він самовільно збудував на цій земельній ділянці житловий будинок «Ж», розміром 7,89 м. х 8,62 м., підвал «З», розміром 2,2 м. х 2,0 м. з входом у підвал, розміром 1,58 м. х 1,10 м. та вбиральня літ. «Л». Будинок побудовано з виходом на пров. Дальній в м. Нікополі. Він не звертався до органів місцевого самоврядування з приводу прийняття до експлуатації вказаних споруд через похилий вік та стан здоров'я. Він є співвласником [ADDRESS] (3/44 частини). Іншими співвласниками є відповідачі у справі. На даний час між ними виник спір з приводу користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою та стосовно самочинно побудованого ним будинку. Враховуючи наведені обставини, позивач просить задовольнити позов. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, від них надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності. Суд, розглянувши заяви сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, прийшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Описані правовідносини узагальнені Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», а саме пунктом 16 постанови роз'яснено, що позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволене судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК України, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Пунктом 14 вказаної постанови визначено, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією (частина третя статті 375 ЦК України). Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, позивачем [PERSON] у 1975 році за адресою: [ADDRESS] побудовано житловий будинок «Ж», розміром 7,89 м. х 8,62 м., підвал «З», розміром 2,2 м. х 2,0 м. з входом у підвал, розміром 1,58 м. х 1,10 м. та вбиральня літ. «Л». Будинок побудовано з виходом на пров. Дальній в м. Нікополі. Позивач [PERSON] з 1975 року є користувачем житлового будинку та господарських споруд, розташованих на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], а саме: житловий будинок «Ж», підвал «З» та вбиральня «Л», побудовані в 1975 році. За письмовою заявою [PERSON] КП «Нікопольське МБТІ» 11 квітня 2013 року виготовлено технічний паспорт (а.с.7-10). Технічний паспорт на житловий будинок підтверджує, що житловий будинок, підвал та вбиральня, розташовані за адресою: [ADDRESS], споруджувалися в 1975 році (а.с.7-10). У технічному паспорті вказано, що житловий будинок «Ж», підвал «З» та вбиральня «Л», є самовільно збудованими. Згідно технічного висновку про відповідність вимогам державних будівельних норм та можливості подальшої експлуатації самовільно збудованих будівель на ділянці домоволодіння [ADDRESS], складеного спеціалістами ПКВ ТОВ «НІКОПРОГРЕСБУД», встановлено, що домоволодіння [ADDRESS], пред'явлене [PERSON], а саме: житловий будинок «Ж, підвал «З» та вбиральня «Л» придатні для подальшої експлуатації. Вказано, що всі будівлі зовні і всередині мають задовільний вигляд, тріщин і деформацій у конструкціях, що впливають на несучу здатність, не виявлено. Технічний стан і умови експлуатації будівель - задовільний. Будівництво виконано для комфортного проживання (а.с.11-21). Судом встановлено, що згідно технічного висновку позивач здійснив будівництво з додержанням державних будівельних норм. Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що відповідно до ст. 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, однак закон передбачає шляхи легалізації права власності на таке майно за рішенням суду (ч. 3 ст. 376 ЦК України). Стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачає рішення суду як підставу для реєстрації прав власності на нерухомість. Одним із правовстановлювальних документів, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, є також рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно, що збудоване або будується, може бути визнано судом на вимогу власника (користувача) у разі здійснення забудови на земельній ділянці, що не була відведена для такої мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту такої забудови, або вона здійснена з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частини перша, третя, п'ята ст. 376 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Тобто, виходячи з положень ст. 376 ЦК України, право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду. При цьому положеннями ЦК України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 Кодексу). У разі, якщо право власності на новостворене нерухоме майно виникає у загальному порядку, документом, що підтверджує це право, є свідоцтво про право власності, а у разі визнання (у визначених випадках) права власності на це майно судом, єдиним можливим документом, що підтверджує виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є рішення суду. Саме таке рішення суду подається для державної реєстрації прав на нерухоме майно. При цьому документи, що підтверджують прийняття нерухомого майна до експлуатації, не вимагаються. Суд вважає, що здійснена позивачем забудова є самочинним будівництвом, оскільки вона здійснювалася без затвердженого проекту. Відповідно до положень ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» «При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-Х11 спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах своїх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин закону». [PERSON] з 1975 року проживає та користується вказаним будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою, сплачує комунальні послуги, що вбачається наприклад з укладеного ним з КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Нікопольської міської ради Договору про надання послуг з центрального водопостачання і водовідведення (а.с. 94-95) обробляє присадибну ділянку. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному захист прав власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Цивільні права можуть виникати з рішення суду, як зазначено у ч. 5 ст. 11 ЦК України, лише у випадках,встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених ст. 335, 376 та 392 ЦК України. Враховуючи те, що закон не містить жодної норми, яка б прямо встановлювала неправомірність набуття права власності на самочинно збудований будинок питання щодо законності набуття права власності належить до компетенції суду. Як встановлено в судовому засіданні, в результаті забудови позивачем вищевказаного будинку не були порушені чиї б то не було законні права та інтереси. Що було підтверджено відповідачами у судовому засіданні. У документах, які були досліджені в судовому засіданні, відсутні відомості, що збудований будинок суперечить будівельно-технічним, санітарним і протипожежним нормам, а також, що порушені будівельні норми та правила. У відповідності до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, виготовлену (створену) особою, набувається нею якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) речі із своїх матеріалів на підставі договору, являється власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Будівництво належного позивачу житлового будинку на момент розгляду справи завершено у повному обсязі. Новостворене нерухоме майно відповідає вимогам ст. 41 Конституції України, а саме: не спричиняє шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, не погіршує екологічну ситуацію та природні якості землі. Заслуговують на увагу також посилання позивача на те, що він більше 38 років підряд є належним користувачем самочинно збудованого житлового будинку та господарських споруд, належним землекористувачем, безперешкодно та постійно використовує житловий будинок, господарські споруди та вказану земельну ділянку і має право на відведення даної земельної ділянки на умовах давності користування. За таких обставина, суд не вбачає законних підстав для відмови в задоволенні позову [PERSON] в частині визнання за ним права власності на самочинно зведені споруди. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони є спільними користувачами земельної ділянки по [ADDRESS]. За матеріалами геодезичної зйомки земельної ділянки по [ADDRESS], площа земельної ділянки становить 1384,00 кв.м. Із них у користуванні [PERSON] - 528,00 кв.м; у користуванні [PERSON] - 510,00 кв.м.; у користуванні [PERSON] - 346,00 кв.м. (а.с.78-83). У 1975 році [PERSON] самовільно збудував на цій земельній ділянці житловий будинок «Ж», розміром 7,89 м. х 8,62 м., підвал «З», розміром 2,2 м. х 2,0 м. з входом у підвал, розміром 1,58 м. х 1,10 м. та вбиральнб літ. «Л». Будинок побудовано з виходом на пров. Дальній в м. Нікополі (а. с. 11 - 37). Між сторонами виникає спір з приводу користування земельною ділянкою. Зі смислу ст. 120 Земельного Кодексу України в редакції від 25.10.2001 року можна зробити висновок, що в разі набуття права власності на будинок або його частину до набувача переходить право на земельну ділянку, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Таке ж положення передбачає і ст. 377 ЦК України, яка регулює право на земельну ділянку при придбанні житлового будинку, розміщеного на ній. Вирішуючи спір, суд приймає до уваги що між користувачами земельної ділянки склався фактичний порядок користування земельною ділянкою. Підстав змінювати такий порядок суд не вбачає. Це відповідає ст. 88 Земельного Кодексу України та положенням пунктів 19-21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 із змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2. Суд вважає, що порядок користування земельною ділянкою повинен бути визначений по фактичному користуванню що склався між сторонами. Згідно висновку судової будівельно - технічної експертизи № 1893-13 від 18.11.2013 року (а. с. 78 - 83) можливий єдиний варіант визначення порядку користування земельною ділянкою. А тому суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині саме за зазначеним варіантом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved