Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за [PERSON], 1985 року народження, в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO], всі права забудовника, в тому числі права здачі та введення об'єкта нерухомого майна в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності на ім'я [PERSON], право на державну реєстрацію права власності житлового будинку з господарськими побутовими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер дідусь позивача [PERSON], після якого залишилася спадщина, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS]. Після смерті дідуся позивач в строк звернувся до державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, сестра позивача [PERSON] (далі - третя особа) у нотаріуса відмовилась на користь позивача від спадщини після смерті дідуся, яку повинен був успадкувати батько позивача, який помер [INFO]. Оскільки при дослідженні нотаріусом документів з'ясувалося, що відомості про реєстрацію прав власності на житловий будинок та господарські споруди дідуся в реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні, 06.11.2018 державний нотаріус Першої покровської державної нотаріальної контори видала позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивач в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.49). Покровська міська рада (далі - відповідач) надала заяву про розгляд справи без участі її представника, справу просила вирішити на розсуд суду (а.с.47). Третя особа правом участі в судовому засіданні не скористалась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає (а.с.48). В силу приписів ч.1 ст.223 ЦПК України неявка в судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою суду від 06.02.2019 у державного нотаріуса Першої покровської державної нотаріальної контори витребувано належним чином завірену копію спадкової справи, що відкривалась після смерті [PERSON], померлого [INFO]. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Батьками позивача та третьої особи є [PERSON] та [PERSON], які зареєстрували шлюб 26.06.1982 (а.с.8-9, 11). Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]), які зареєстрували шлюб 27.12.1962 (а.с.7, 10). [PERSON] - бабуся позивача померла [INFO] (а.с.13). [PERSON] - батько позивача та третьої особи помер [INFO] (а.с.12). [PERSON] - дідусь позивача помер [INFO] (а.с.14). За життя [PERSON] та [PERSON] рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 08.04.1958 була виділена земельна ділянка площею 500 кв.м за адресою - [ADDRESS] для особистого будівництва (а.с.17). 25.04.1958 між виконавчим комітетом Красноармійської міської ради та [PERSON] і [PERSON] укладений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва особистого житлового будинку, зареєстрований нотаріально за №4266 (а.с.15). 08.04.1961 [PERSON] як забудовнику надано дозвіл на виконання робіт з будівництва житлового будинку, літньої кухні, сараю, вбиральні, тротуару та забору на земельній ділянці [ADDRESS] (а.с.51). За змістом технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого 24.09.2018 на замовлення позивача, інвентаризаційна справа 714, реєстровий номер відсутній, житловий будинок, господарські будівельні та споруди за вказаною адресою побудовані протягом 1962-1985 років (а.с.19-23). Відповідно до довідки Першої покровської державної нотаріальної контори від 24.10.2018 №969/02-14 після смерті [INFO] [PERSON] спадкова справа до її майна не відкривалась, але фактично прийняв спадщину її чоловік [PERSON] (а.с.18). Відповідно до копії спадкової справи (а.с.34-46), відкритої державним нотаріусом після смерті [PERSON], померлого [INFO], місцем відкриття спадщини є [ADDRESS], де [PERSON] був зареєстрований та проживав з 19.10.1981 по день смерті [INFO]. Із заявою про відкриття спадщини до нотаріуса 22.07.2013 звернувся позивач в порядку ст.1266 ЦК України. Третя особа - рідна сестра позивача звернулась до нотаріуса із заявою від 22.07.2013, в якій відмовилась від належної їй частки спадщини на користь брата та онука спадкодавця, тобто позивача. Відповідно до листа КП «БТІ» від 25.09.2018 №1100/01-02 будинок [ADDRESS] в КП «БТІ» не зареєстрований (а.с.45). Постановою державного нотаріуса Першої покровської державної нотаріальної контори від 06.11.2018 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після смерті діда [PERSON], оскільки останній спадщину після смерті дружини прийняв, але не оформив свої права на нерухоме майно, тобто не отримав свідоцтво про право на спадщину, а відомості про реєстрацію прав власності на зазначений будинок в реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні (а.с.24). Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. Житловий об'єкт, майнові права якого є предметом розгляду даної справи, був збудований, як зазначено в Технічному паспорті, в 1962р., господарські будівлі - 1962-1985р. В 1962 р. питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26.08.1948, визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 №8502-II) та прийнятою відповідно до нього Постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26.08.1948), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст.1 Указу від 26.08.1948 кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. За приписами п.2 Постанови від 26.08.1948 земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Згадані правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966. Згідно з п.6 та п.7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі, належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності; перелік таких правовстановлюючих документів, наведений в додатку до вказаної Інструкції. Так, за п.10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, саме з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набуває статусу власника житлового будинку та згідно зі ст.58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року - набуває право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Проте, в матеріалах справи відсутні докази складання акту державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію та відповідно докази його затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів. Оскільки спадщина після смерті бабусі позивача [PERSON] відкрилась [INFO] (день її смерті) та строк її прийняття закінчився до 01.01.2004, відповідні спадкові відносини регулюються ЦК УРСР 1963р. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Враховуючи приписи ст.529 вказаного кодексу («при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого»), а також надані нотаріусом відомості про те, що дідусь позивача - чоловік померлої [PERSON] проживав разом з дружиною на день її смерті, [PERSON] фактично прийняв спадщину, то [PERSON] відноситься до першої черги спадкоємців за законом після смерті [PERSON] При цьому суд враховує, що за змістом ст.560 ЦК УРСР отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, є його правом, а не обов'язком. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO], отже відповідні відносини спадкування регулюються правилами ЦК України. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1270 ЦК України). Приписами ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Матеріалами справи підтверджено, що син спадкодавця - батько позивача [PERSON] помер [INFO], тобто до смерті батька. Відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені судом обставини, в тому числі факт відмови від прийняття спадщини третьою особою, яка є онукою спадкодавця, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті свого діда [PERSON] Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини незалежно від її оформлення. З огляду на викладене, оскільки за життя спадкодавця акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію складений та затверджений відповідним виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів не був, а також те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема, через нотаріальні органи, суд вважає, що відповідно до ст.16 ЦК України, його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за позивачем прав та обов'язків забудовника в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] його дідуся [PERSON] Відтак, позов підлягає задоволенню. Питання відшкодування судових витрат позивачем не порушено.

Outcome: approved