Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

[PERSON] 16.07.2013 року звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що він з 12.12.2012 року на підставі розпорядження Нікопольського міського голови № 500ок був прийнятий на посаду директора Комунального підприємства «Міське ринкове господарство» Нікопольської міської ради, де працював до 12.07.2013 року. При цьому з ним було укладено контракт від 29.12.2012 року № 39/12. Розпорядженням Нікопольського міського голови від 12.07.2013 року № 229к його було звільнено з даної посади за п. 8 ст. 36 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним та необгрунтованим, виходячи з наступного. Посилається на те, що умова п. 5.3 укладеного з ним контракту ставить його у гірше становище в порівнянні з чинним законодавством про працю, у зв'язку з чим є недійсною. Також вважає, що відповідачем не зазначено, у чому саме полягає порушення трудових обов'язків, яке він вчинив. В основу його звільнення була покладена доповідна записка в.о. начальника відділу контролю Нікопольської міської ради, в якій, однак, зазначені порушення, що не стосуються його трудових обов'язків. При таких обставинах просить суд поновити його на роботі на посаді директора Комунального підприємства «Міське ринкове господарство» Нікопольської міської ради, визнавши незаконним та скасувавши розпорядження про звільнення, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14466,21 грн. та моральну шкоду у розмірі 25000 грн. Представник відповідача - Комунального підприємства «Міське ринкове господарство» Нікопольської міської ради (далі - КП «Міське ринкове господарство) - у судовому засіданні проти позову заперечив. Вважає, що КП «Міське ринкове господарство» жодним чином не порушувало прав та законних інтересів позивача, оскільки спірні правовідносини випливають з контракту, який був укладений між позивачем та Нікопольською міською радою, а отже нести відповідальність за ним мають саме сторони контракти. Представники відповідача - Нікопольської міської ради в особі Нікопольського міського голови Токар Р.І. - у судовому засіданні проти позову заперечили. Пояснили суду, що [PERSON] був правомірно звільнений за п. 8 ст. 36 КЗпП України, так як не виконував покладені на нього обов'язки. Вважають, що дія норми ст. 9 КЗпП про недійсність умов договору про працю, які погіршують становище працівника порівняно із чинним законодавством, не поширюється на контракти. [PERSON] був звільнений за ряд допущених ним порушень трудових обов'язків, які завдали значної матеріальної шкоди підприємству. Зокрема, за час його роботи сформувалася заборгованість по заробітній платі. У зв'язку з цим просили відмовити в позові у повному обсязі. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як було встановлено судом, 12.12.2012 року на підставі розпорядження Нікопольського міського голови № 500ок був прийнятий на посаду директора Комунального підприємства «Міське ринкове господарство» Нікопольської міської ради, де працював до 12.07.2013 року. При цьому з ним було укладено контракт від 29.12.2012 року № 39/12. (а.с. 16) Розпорядженням Нікопольського міського голови від 12.07.2013 року № 229к його було звільнено з даної посади за п. 8 ст. 36 КЗпП України (а. с. 5, 6, 16-18). Згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами для припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Згідно ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Отже, даними нормами матеріального права встановлена неможливість погіршення правового становища працівника угодою про працю порівняно з чинним законодавством без будь - яких обмежень щодо контрактів. Таким чином, суд не може прийняти до уваги доводи представника відповідача Лиховицької Г.В. про те, що дія ст. 9 КЗпП на контракти не поширюється. Чинним законодавством, зокрема, ст. 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (п. 3 ст. 40 КЗпП). Пункт 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. П.п. «а» п. 5.3 Контракту, який було покладено в основу звільнення позивача, передбачено, що контракт може бути розірваний з ініціативи Органу управління до закінчення терміну його дії у разі невиконання чи неналежного виконання Керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим Контрактом та розпоряджень Органу управління. Порушення позивачем, як керівником підприємства, вимог Статуту, як підстава для звільнення, ні чинним законодавством про працю, ні укладеним між сторонами контрактом, не передбачено. Отже, при вирішенні питання про законність чи незаконність звільнення позивача, суд має виходити лише з того обсягу прав та обов'язків, якими був наділений [PERSON] за змістом укладеного сторонами контракту. В той же час, зі змісту даного пункту незрозуміло, який характер має носити порушення позивачем трудових обов'язків, щоб бути самостійною підставою для звільнення: систематичний або одноразовий грубий, як це передбачено чинним законодавством. Встановлення підставою для звільнення невизначеного за своїм характером та формою вини порушення трудових обов'язків погіршує становище позивача у порівнянні до законодавства про працю, у зв'язку з чим суд вважає обґрунтованими його доводи про недійсність п.п. «а» п. 5.3. Контракту, який був з ним укладений 29 грудня 2012 року. Крім того, у разі виникнення спору на відповідачеві лежить обов'язок доказування з приводу поважності чи неповажності причин невиконання позивачем покладених на нього обов'язків. Суд не може погодитися з доводами відповідача про те, що контрактом встановлені самостійні підстави для звільнення позивача, які відрізняються від тих, що наведені у КЗпП, оскільки дані підстави повинні бути не лише самостійними, а і законними. Зокрема, такими підставами є ті, що закріплені у п.п. в - е п. 5.3. Контракту, оскільки, хоча вони і не передбачені чинним законодавством про працю, але і не погіршують становище позивача у порівнянні до нього. Судом встановлено, що підставою для звільнення позивача стала доповідна записка виконуючого обов'язків начальника відділу контролю. В даній доповідній записці було виявлено наступні порушення з боку позивача: не був погоджений штатний розклад підприємства з міським головою м. Нікополь; у господарських договорах не зазначено, чи з ПДВ чи без ПДВ сплачується орендна плата; у господарських договорах не зазначено номерів свідоцтв про державну реєстрацію юридичних осіб чи фізичних осіб - підприємців, які їх укладали; укладені договори оренди з рядом юридичних осіб не містили умов про орендну плату за одне орендне місце, а в одному з договорів був відсутній акт обстеження майна, що знаходиться на земельній ділянці. При цьому у висновку доповідної записки, яка була складена за результатами перевірки роботи позивача, зазначено, що договори оренди земельних ділянок були укладені без згоди відповідача, хоча у описовій і мотивувальній частині про це жодним чином не зазначалося (а. с. 76 - 77 зв.). Згідно п. 2.1. Контракту, який містить вичерпні обов'язки [PERSON] на займаній посаді, встановлено, що він зобов'язаний: а) здійснювати поточне (оперативне) керівництво підприємством; організовувати якісну виробничо - господарську, соціально - побутову та іншу діяльність; забезпечувати виконання завдань підприємства, передбачених статутом, цим Контрактом, посадовою інструкцією, розпорядженнями та рішеннями Органу управління; б) забезпечувати виконання завдань та планових показників роботи підприємства, встановлених органом управління та ефективно використовувати комунальне майно; в) виконувати посадову інструкцію та правила внутрішнього трудового розпорядку; г) дотримуватись заходів щодо захисту навколишнього природного середовища, нормативних лімітів використання природних ресурсів; д) забезпечувати своєчасне нарахування і сплачення податків, платежів та обов'язкових е) забезпечувати умови праці та соціальний захист працівників підприємства; є) не здійснювати дії, які можуть привести до відчуження комунальног майна, закріпленого за підприємством, або здачі його в оренду без погодження згідно з встановленим порядком; ж) подавати в установленому порядку Органу управління квартальну та річну фінансову звітність підприємства, а також квартальний та річний звіти про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності; з) забезпечувати виконання затвердженого річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства. Будь - яких інших посадових обов'язків [PERSON] з укладеного сторонами контракту не випливає. Посадової інструкції [PERSON] в якості директора КП «Міське ринкове господарство» та порядку погодження оренди комунального майна, закріпленого за вказаним підприємством, відповідач, в порушення ст. 10, 11, 60 ЦПК України суду не надав. Таким чином суд не може прийти до висновку, що [PERSON] мав обов'язки по складанню текстів господарських договорів, недоліки в яких були виявлені під час перевірки відділом контролю Нікопольської міської ради. Немає також підстав вважати, що саме [PERSON] мав обов'язок погоджувати штатний розклад КП «Міське ринкове господарство» з міським головою м. Нікополя, оскільки такий обов'язок також не встановлений контрактом. З тих же причин також немає підстав вважати, що [PERSON] повинен був складати акт обстеження майна, яке знаходиться на земельній ділянці. У самому розпорядженні про звільнення позивача відсутні відомості про те, які саме обов'язки, передбачені контрактом він порушив, з яких причин це порушення сталося, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості дати оцінку тому, які саме обов'язки та з яких причин були порушені [PERSON] Крім того, як вбачається з Положення про відділ контролю Нікопольської міської ради, даний відділ не уповноважений проводити податкові перевірки. Але, при цьому, у доповідній записці в.о. начальника відділу контролю, яка стала єдиною підставою для звільнення позивача, зазначені порушення, що стосуються податку на додану вартість (ПДВ). Таким чином, при проведенні перевірки роботи позивача відділ контролю Нікопольської міської ради вийшов за межі наданих йому Положенням повноважень. Крім того, суд має сумнів що така перевірка проводилася правомірно, оскільки з пояснень сторін, осіб які проводили перевірку повідомлень на адресу КП «Міське ринкове господарство» з відділу контролю Нікопольської міської ради про проведення перевірки не надсилалось, до підприємства КП «Міське ринкове господарство» представники відділу контролю не приходили та пояснень від [PERSON] не відбиралося. 12.07.2013 р. приблизно о 14-00 год відділом контролю Нікопольської міської Ради було виготовлено доповідну записку за результатами перевірки КП «Міське ринкове господарство» (а.с. 76- 77) і того ж дня 12.07.2013 р. виконуючим обов'язки міського голови [PERSON] видано розпорядження № 229-к про звільнення [PERSON] з посади керівника КП «Міське ринкове господарство». (а.с. 83) Що стосується заборгованості по заробітній платі, яка утворилася на підприємстві за час роботи [PERSON], суд не може взяти до уваги доводи відповідача у цій частині, оскільки дана обставина не була пов'язана із звільненням [PERSON] і не була вказана, як підстава для звільнення у розпорядженні від 12.07.2013 року № 229к (а. с. 83). Обставини неповажності виконання [PERSON] своїх посадових обов'язків відповідачем в порушення ст. 60 ЦПК України також не доведено. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача було проведено з порушенням норм законодавства про працю, у зв'язку з чим його вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення та поновлення на роботі на попередній посаді підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно довідки бухгалтерії КП «Міське ринкове господарство», середньомісячний заробіток [PERSON] складає 4536 грн. (а. с. 82). Середньоденний заробіток [PERSON] за робочі дні за цей час становить: 4536 грн. : 37 (кількість робочих днів, що передували звільненню позивача) = 122,60 грн. Часом вимушеного прогулу [PERSON] є період часу з 13.07.2013 року по 26.02.2014 року. Виходячи з цього, середній заробіток час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] становить: 122,60 грн. х 161 день = 19738,60 грн. Обговоривши питання про можливість задоволення позову у частині стягнення моральної шкоди, приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд оцінює докази, надані позивачем в обґрунтування своїх вимог про відшкодування моральної шкоди вважає, що він підлягає задоволенню частково, з урахуванням ступеню душевних страждань та додаткових зусиль, необхідних для організації [PERSON] нормального життя; ступеню вини відповідача у його незаконному звільненні; пов'язаності страждань [PERSON] з винними діями відповідача у справі. Моральна шкода полягає у тому, що позивач пережив нервові страждання у зв'язку з втратою роботи та джерела до існування. Однак суд вважає, що в цій частині позов підлягає задоволенню частково. Також суд вважає, що на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial