Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

[PERSON] 03 лютого 2015 року зареєструвала право власності на спадкову земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2729 га, кадастровий номер 052288300:04:003:0097, що розташована на території Котюжанівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області. 12 жовтня 2015 року в Державному реєстрі речових прав зареєстровано договір оренди цієї земельної ділянки від 01 жовтня 2015 року від імені [PERSON] із ФГ «Алмар» на двадцять років. Заперечуючи факт підписання такого договору, 24 квітня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з відповідною вимогою. Ухвалою від 03 травня 2019 року (а.с. 22) позов прийнято до розгляду суду і призначено підготовче провадження. Відповідач 27 травня 2019 року подав відзив на позов (а.с. 23-30). Ухвалою суду від 26 червня 2019 року (а.с. 48-49) було задоволено клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи (а.с. 38) та про витребування оригіналів документів для проведення експертизи (а.с. 45), а також було зупинено провадження у справі до отримання експертного висновку. 24 жовтня 2019 року до Мурованокуриловецького районного суду надійшов висновок експерта № 244 від 11.10.2019 (а.с. 70-84), а ухвалою від 05 листопада 2019 року поновлено провадження у справі зі стадії підготовчого провадження (а.с. 86). Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року (а.с. 167-168) підготовче провадження закрито і справу призначено до розгляду по суті (а.с. 91). В судові засідання 13 грудня 2019 року, 14 та 28 січня 2020 року, 06 лютого 2020 року відповідач, будучи кожного разу належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (а.с. 99, 121, 122, 123), у судове засідання не з`являлася. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача на основі на явних у суду матеріалів з постановленням заочного рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити у заявленому обсязі. Представник позивача - адвокат Вдовцова Лідія Костянтинівна (а.с. 20), зокрема, зазначила, що [PERSON] успадкувала після смерті [INFO] своєї матері земельну ділянку на території Котюжанівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2729 га, кадастровий номер 052288300:04:003:0097. Влітку 2018 року їй стало відомо, що від її імені із ФГ «Алмар» 01 жовтня 2015 року підписано договір оренди цієї землі та 12.10.2015 зареєстровано відповідне речове право за № 11568769. Ознайомившись із реєстраційною справою земельної ділянки, [PERSON] виявила, що підписи в договорі, акті визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду виконані не нею, а підроблені іншою особою. За її заявою від 25 липня 2018 року Мурованокуриловецьким ВП було відкрито кримінальне провадження, в рамках якого було проведено почеркознавчу експертизу та встановлено, що підпис в договорі оренди землі від 01.10.2015 від імені [PERSON] виконані не нею, а іншою особою. На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, [PERSON] в рамках уже цієї цивільної справи провела ще одну почеркознавчу експертизу та довела, що вона не могла знати про існування цього договору оренди землі з 2015 року, оскільки жодного разу не отримувала орендної плати, а у відомостях оплати орендної плати за 2015-2017 року у графі навпроти прізвища [PERSON] підписи вчинені не нею, а іншою особою. Просить задовольнити позов повністю та визнати недійсними договір оренди землі б/н від 01 жовтня 2015 року, укладений від імені [PERSON] із ФГ «Алмар» і зареєстрований реєстраційною службою ради Мурованокуриловецького районного управління юстиції відповідно до рішення державного реєстратора Пушкар О.М. за № 25222574, скасувати його державну реєстрацію та зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку позивачу. Із відзиву відповідача на позовну заяву (а.с. 23-24) слідує, що 01 жовтня 2015 року мало місце підписання особисто [PERSON] договору оренди землі, акту приймання-передачі земельної ділянки та акту визначення меж цієї земельної ділянки. Про те, що [PERSON] знала про існування такого договору та погоджувалася з усіма істотними умовами такого договору свідчать факти отримання нею у 2015, 2016 та 2017 роках орендної плати в натуральній формі. Таким чином відповідач вважає, що з 01.10.2015 для [PERSON] почався перебіг строку позовної давності, вона його пропустила, звернувшись до суду лише в квітні 2019 року. З цієї підстави просить відмовити [PERSON] в позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази на ствердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, виходячи з наступного: Відповідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Частиною 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно частини 5 статті 13 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Обов`язок доказування відповідно зі статтею 12 ЦПК покладений на сторони у справі. Крім того, відповідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13) позивач 03 лютого 2015 року зареєструвала право власності на земельну ділянку на території Котюжанівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2729 га, кадастровий номер 052288300:04:003:0097. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є абсолютним і найширшим із існуючих прав. Непорушність права приватної власності є загальним принципом, на підставі якого законами України передбачаються конкретні норми та механізми, що забезпечують дієвість цих гарантій. Ця конституційна гарантія втілюється у заборону протиправного позбавлення власності. Із копії реєстраційної справи (а.с. 4-15) слідує, що 12 жовтня 2015 року державний реєстратор Пушкар О.М. за № 11568769 зареєструвала договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 052288300:04:003:0097 від 01 жовтня 2015 року між власником земельної ділянки [PERSON] та ФГ «Алмар» (а.с. 5-6). Даний договір укладений строком на 20 років. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі. Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 24.01.2019 за № 29 (а.с. 16-18) підпис у графі «Орендодавець» в договорі оренди землі без номера від 01 жовтня 2015 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером 052288300:04:003:0097 площею 3, 2729 га (а.с. 5-6), виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Отже, цим висновком експерта позивач довела, що вона особисто не укладала із ФГ «Алмар» договір оренди своєї земельної ділянки з кадастровим номером 052288300:04:003:0097. Тобто на укладення існуючого договору оренди землі від 01 жовтня 2015 року (а.с. 5-6) не було волевиявлення власника земельної ділянки, а тому він є недійсним. Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбаченим частиною третьою статті 152 ЗК України. За положеннями статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таке рішення суду узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 479/1049/16-ц. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з ч. 5 ст. 126 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки наступає після реєстрації договору оренди землі, проведеної відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, підлягають задоволенню також вимоги [PERSON] про скасування державної реєстрації недійсного договору та про зобов`язання відповідача повернути їй земельну ділянку. Щодо заяви відповідача про застосування до правовідносин позовної давності, суд прийшов до такого висновку: Як зазначалося вище і випливає з положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що позивач звернулася до суду у межах строків позовної давності, оскільки довела, що дізналася про порушене право влітку 2018 року. Зокрема, уже доведено, що договору 01 жовтня 2015 року [PERSON] не підписувала. Крім того, заявою від 25.07.2018 про злочин (а.с. 19) позивач підтверджує, що про факт існування договірних орендних правовідносин з відповідачем вона дізналася влітку 2018 року. Аргументи відповідача про обізнаність позивача про існування договору оренди землі від 01.10.2015 з моменту його укладення ґрунтувалися на факті отримання нею у 2015, 2016 та 2017 роках орендної плати за передачу землі в оренду, про що свідчать відповідні відомості (а.с. 27, 28, 29). Однак, позивач належним та допустимим доказом спростувала цей аргумент відповідача. Зокрема, згідно висновку експерта Вінницького наукового-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11 жовтня 2019 року за № 244 (а.с. 72-84) підписи в графі «Ячмінь Підпис», «Пшениця Підпис» напроти прізвища [PERSON] у відомості оплати орендної плати за землю за 2015 рік по ФГ «Алмар», підпис в графі «Пшениця Підпис» напроти її прізвища у відомості оплати орендної плати за землю за 2016 рік по ФГ «Алмар», підпис в графі «Пшениця Підпис» напроти її прізвища у відомості оплати орендної плати за землю за 2017 рік по ФГ «Алмар» виконані не [PERSON] , а іншою особою. Вищенаведене також узгоджується з правовою позицією, що висловлена в постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 387/604/17. Суд вважає, що з огляду на положення про диспозитивність цивільного судочинства відповідачем не надано належних доказів, які б свідчили, що про існування договору оренди землі, якого вона не підписувала, позивач знала до дати, на яку вказує сама - літо 2018 року. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно з пунктами 1 і 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з проведенням експертизи. Виходячи із приписів ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката включають в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, суми компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлених умовами договору про надання правничої допомоги. Наданими стороною позивача документами, зокрема, ордером (а.с. 20), актом виконаних робіт № 37 від 14.01.2020 (а.с. 103), квитанціями № 25 від 11.04.2019 і № 38 від 18.06.2019 (а.с. 104, 105) доведено, що [PERSON] на правничу допомогу адвоката витратила 9 тисяч гривень. Такий розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірний із складністю справи та обсягом виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Крім того, [PERSON] при зверненні до суду з цим позовом сплатила 768 гривень 40 копійок судового збору (а.с. 1) та оплатила послуги експерта за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 2250 гривень 20 копійок (а.с. 69). Таким чином, позивач понесла у цій справі судові витрати на загальну суму 12018 гривень 60 копійок (9000 грн + 768,40 грн + 2250, 20 грн = 12018,60 грн), і вони в повному розмірі підлягають стягненню з відповідача. На підстав викладеного та

Outcome: approved