Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 31 липня 1999 року по 12 березня 2012 року він перебував з [PERSON] (далі - Відповідач) у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у квітні 2003 року за спільні кошти позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі - продажу від 05.04.2003 року набуто спірне майно - житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], вартість якого становила під час покупки у розмірі 97 119 (дев'яносто сім тисяч сто дев'ятнадцять) грн. 07 коп. Самостійно сторони розділити майно не можуть, тому позивач був вимушений звернутись з даним позовом до суду та просить суд виділити у власність йому, [PERSON], 1/2 частину житлового будинку, 1/2 частину земельної ділянки з усіма наявними надвірними господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Під час розгляду справи по суті позивач уточнив позовні вимоги, а саме: просив суд визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/3 частину домоволодіння, та ? частину земельної ділянки, а за [PERSON] право власності на 2/3 частини домоволодіння, та ? частину земельної ділянки [ADDRESS] До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У зустрічному позові просила суд визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину домоволодіння, а за нею, [PERSON], право власності на 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] Відповідною ухвалою суду означений зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя був прийнятий судом та об'єднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У судовому засіданні позивач за первісним позовом свої уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, у судових дебатах участі не приймав, надав суду письмову заяву, в якій просить завершити розгляд справи у його відсутність, зустрічний позов в частині визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частину домоволодіння, а за нею, [PERSON], право власності на 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] визнає, решту вимог за первісним позовом підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач та її представник за первісним позовом в судовому засіданні вказаний первісний позов визнали частково, в частині визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частину домоволодіння, та ? частину земельної ділянки, а за нею, [PERSON], право власності на 2/3 частини домоволодіння, та ? частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили їх задовольнити. У судових дебатах участі не приймали, надали суду заяву, в якій просять завершити розгляд справи без їх участі, та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань від такої особи до суду не надходило. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, встановивши, що визнання відповідачем за зустрічним позовом таких позовних вимог не суперечить закону, та не порушує прав та інтересів інших осіб, доходить висновку, що первісний та зустрічний позов в частині поділу майна подружжя слід задовольнити, а в решті вимог за первісним позовом необхідно відмовити з огляду на нижченаведене. Так, судом встановлені наступні обставини і визначенні відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 31 липня 1999 року по 12 березня 2012 року перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10,16). Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом також встановлено, що 05 квітня 2003 року на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого у реєстрі за № 1635, [PERSON], перебуваючи у вказаному шлюбі, придбала домоволодіння [ADDRESS] (а.с.11-12). Речове право на таке майно зареєстровано за вказаним відповідачем за первісним позовом у встановленому законом порядку. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки шлюб між сторонами є розірваним, спільне господарство не ведеться, є наявним спір щодо вказаного майна, то суд приходить до висновку, що вимоги про необхідність поділу майна за своєю правовою природою є обґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради на житловий будинок [ADDRESS] від 06.02.2014 року, дане домоволодіння складається із: житлового будинку № А-1, теплиця - И, навіс - К, душ - Л, № 1-8 - споруди та має окремо розташовані самовільно побудовані стіни новобудови а5 (а.с.9-16). В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності. Виходячи з цих положень чинного законодавства, правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною сумісною власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Відповідно до приписів ч.1 ст. 370 та 1 ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. За неможливістю такого виділу у зв'язку з неподільністю речі (ч.2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки. Доказів можливості поділу вказаного домоволодіння в натурі суду сторонами не представлено. Частиною 1 статті 179 ЦК України встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Частиною 2 статі 183 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Приймаючи до уваги викладене, та виходячи з аналізу зазначених норм у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 358 ЦК України, право співвласника на виділ частки із спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому для отримання такої компенсації необхідною умовою є відповідне волевиявлення співвласника. Відповідно до ч.5 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному із подружжя грошової компенсації можливо за умови попереднього внесення одним з подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суд. Верховний Суд України в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 роз'яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Суд зауважує, що у разі не вчинення дій щодо сплати грошової компенсації, а також не вчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності. В даному випадку сторони волевиявлення щодо отримання грошової компенсації не висловлювали, наполягали на визначенні ідеальних часток у праві власності на спірне майно. Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 зазначеної норми передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частина 3 цієї ж норми матеріального закону передбачає можливість за рішенням суду збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Оскільки обставини на які посилалась позивач за зустрічним позовом, в обґрунтування вимог щодо збільшення частки дружини у спірному майні, відповідачем за зустрічним позовом визнані, він у своїй письмовій заяві просить суд відступити від засад рівності часток, то вони (обставини) не підлягають доказуванню в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України. З огляду на наведене суд вважає за необхідне визнати за позивачем за первісним позовом [PERSON] право власності на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS], а за відповідачем за первісним позовом [PERSON] на 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] Такий поді майна здійснюється судом без врахування окремо розташованих самочинно побудованих стін новобудови а5, оскільки особи які здійснили самочинне будівництво не набувають права власності на нього (ст. 376 ЦК України), а відтак таке майно не може бути предметом поділу спільно нажитого майна подружжя. Згідно ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Щодо позовних вимог за первісним позовом про визнання за позивачем права власності на ? частину земельної ділянки, то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні таких позовних вимог з огляду на відсутність у подружжя доказів, що підтверджують право власності на зазначену земельну ділянку. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність покладення судових витрат на сторін по справі відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладено та

Outcome: partial