Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON], з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 15.07.2016 (а.с. 48), звернувся до суду з позовом до відповідачів про припинення дії заборони на відчуження обєктів нерухомого майна, які розташовані у м. Мукачево на вул. Франка Івана-бічна, 12-Б (надалі нерухоме майно), накладеної постановою старшого слідчого в особливо важливих справах відділу СУ УМВС України в Закарпатській області капітаном міліції [PERSON] від 24.05.2011 року у кримінальній справі №2119611 (надалі - заборона). Як на підставу для задоволення позову, [PERSON] посилається на те, що існуюча заборона не дає йому можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності нерухомим майном. За доводами позивача та його представника, вирішити питання про зняття заборони у межах досудового розслідування кримінальної справи не є можливим, оскільки кримінальна справа зупинена, а позивач не учасником кримінального провадження. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 182, 316 Цивільного кодексу України. Представник позивача, прийнявши участь у судовому розгляді справи, просив уточнений позов задоволити повністю з підстав викладених в позовній заяві та наданих суду письмових поясненнях, наголосивши додатково на тому, у матеріалах зупиненої кримінальної справи, під час досудового розслідування якої і було накладено оспорювану заборону, немає відповідного процесуального документа щодо визнання нерухомого майна речовим доказом, про що свідчить письмова відповідь слідчого на запит суду. В поданому суду запереченні на позов (а.с. 32), представник відповідача (1) просив справу розглянути без його участі. Позовних вимог не визнав, посилаючись на їх безпідставність. В обґрунтування заперечень зазначив, що нерухоме майно є речовим доказом по кримінальній справі №2119611/1, а оспорювана заборона була накладення з метою забезпечення його схоронності. Крім того, на момент винесення відповідної постанови позивач не був власником нерухомого майна, оскільки таке перебувало у власності КП «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів «Закарпаття», тому накладенням заборони права позивача жодним чином порушені не були. Уповноважений представник відповідача (2) у судове засідання також не зявився, про причину неявки суд не повідомив. Заслухавши доводи представника позивача в контексті із запереченням представника відповідача (1), а також дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Судом встановлено, що на момент судового розгляду справи, нерухоме майно належить позивачу (Відомості з державного реєстру речових прав та реєстру прав власності на нерухоме майно, а.с. 9-11). Поряд з цим, згідно з даними єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с. 11 зворот) на нерухоме накладено заборону на його відчуження на підставі постанови від 24.05.2011 року (а.с. 45). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 9336/04) (п.п. 166-168) наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Суд також нагадав, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). У п. 178, 179, 194 вищевказаного рішення Європейський суд з прав людини по аналогічній до даної справи ситуації зробив висновок відносного того, що питання вилучення та арешту на певні рухомі та нерухомі обєкти має бути проведено на підставі належного процесуального документа, і в такому документі мали б міститься пояснення щодо причин накладення арешту чи іншого обтяження. Стаття 13 Конвенції також регламентовано право на ефективний засіб юридичного захисту, згідно з яким кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що наявність накладеної заборони на нерухоме майно, порушує його право, як власника вказаних обєктів нерухомості. Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, суд виходить з того, що положеннями статті 41 Конституції України гарантується кожному право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Згідно з вимогами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (стаття 55 Конституції України). Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На момент судового розгляду даної справи судом не встановлено жодних фактичних обставин, які б свідчили про доцільність існування заборони на нерухоме майно. Так, у постанові слідчого, на підставі якої і було накладено оспорювану заборону, зазначено, що вказана була накладена з метою забезпечення схоронності обєктів визнаних речовими доказами. Поряд з цим, дані відповіді слідчого відділу Мукачівського відділу поліції Головного управління поліції в Закарпатській області від 08 липня 2016 року №5-9057/106/26/1-2016 (а.с. 44) свідчать про те, що постанова про визнання нерухомого майна речовим доказом у матеріалах кримінальної справи відсутня. Отже, зазначені у постанові від 24.11.2011 фактичні дані відносно того, що заборона була накладена з метою забезпечення схоронності обєктів визнаних речовим доказом, є доказово непідтвердженими та безпідставними, оскільки нерухоме майно не визнавалося речовим доказом, а також з цього приводу уповноваженою особою на приймався жоден належний процесуальний документ (постанова). Заявивши вимогу про припинення дії, яка порушує право, позивач також правильно обрав матеріально - правовий спосіб його захисту, оскільки він не є підозрюваним або обвинуваченим у кримінальній справі №219611/11, внаслідок чого не може оспорювати постанову щодо заборони на відчуження нерухомого майна. По відношенню до цього також слід зазначити, що Кримінально-процесуальний кодекс 1960 року, на підставі якого здійснюється досудове розслідування кримінальної справи №2119611, не передбачає процедури скасування чи припинення арешту на майно за ініціативою власника такого майна, який не є учасником процесу. Також, нерухоме майно належить йому на праві приватної власності, тому наявність заборони на його відчуження та відповідний запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, обмежують права позивача, як власника даного нерухомого майна та фактично позбавляють його права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Суд також констатує, що за результатами судового розгляду справи, у будь якому разі не вирішується питання речового доказу, оскільки позивач виключно просить припинити заборону на відчуження нерухомого майна, яка накладена на підставі постанови від 24.05.2011. Вищевказані висновки суду у повній мірі узгоджуються також із позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка зазначена в ухвалі від 04.07.2016 (справа №761/32929/14-ц за позовом [PERSON] до Генеральної прокуратури України, комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Центральна» про припинення арешту, накладеного на нерухоме майно, та повернення майна у власність). Таким чином, позов підлягає задоволенню. Судові витрати по справі (а.с. 1) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved