Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] 21.07.2016 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 вересня 1996 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 1358. Від даного шлюбу сторони дітей не мають. Зазначив, що подружнє життя з відповідачем не склалося. Сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. В сім'ї немає порозуміння. Сім'я розпалася з червня 2015 року і примирення не можливе. Спільне господарство не ведуть, мають різні погляди на сімейне життя. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти розірвання шлюбу, мотивуючи свої заперечення тим, що сторони по справі проживають в Італії, а тому відповідно до ст. 111 ЦПК України, підсудність даної справи повинна визначатися Верховним судом України. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. За приписами статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Громадяни України [PERSON] та [PERSON] 14.09.1996 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 1358, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON]. Сторони в шлюбі дітей не мають. В ході розгляду справи встановлено, що сторони на момент розірвання шлюбу разом не проживають, фактично припинили шлюбні відносини, спільне сумісне господарство не ведуть. Посилання представника відповідача на те, що підсудність даної справи повинна визначатися Верховним судом України, суд оцінює критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований в [ADDRESS]. Згідно довідки посольства України в Італії, [PERSON] перебуває на тимчасовому консульському обліку в Посольстві України в Італійській Республіці з 23 вересня 2016 року до 23 вересня 2019 року. Доказів того, що позивач та відповідач мають постійне місце проживання на території Італії представником відповідача не надано. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них. За таких обставин, позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ст. 112 ч. 2 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Outcome: approved