Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS], та зняття її з реєстраційного обліку (з урахуванням уточненої позовної заяви від 23.01.2018 року). В обґрунтування позову зазначено, що позивачам на підставі Свідоцтва № 15393 від 14.12.1999 року, виданого Комунарською районною адміністрацією ЗМР, на праві спільної сумісної власності належить квартира за вище вказаною адресою. Крім позивачів, за вказаною адресою зареєстрована відповідач [PERSON], яка є колишньою дружиною відповідача по справі [PERSON], шлюб з якою розірвано за рішенням Комунарского районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2017 року. Відповідача [PERSON] позивач зареєструвала на прохання сина, оскільки вона була його дружиною. В 2015 році [PERSON] створила іншу сімю, забравши свої особисті речі переїхала жити у інше місце, куди саме, вона не знає. Таким чином, починаючи з 2015 року відповідач фактично не проживає у вищевказаній квартирі. Добровільно виписатися та знятися з реєстрації відповідач не бажає, чим порушує права позивачів, як власників квартири. На даний час місцезнаходження відповідача позивачам не відоме. У звязку з реєстрацією відповідача у квартирі, позивачі змушені нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Враховуючи викладене, просять суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS], та зняти її з реєстраційного обліку у УДРФО департаменту реєстраційних послуг у Запорізькій області за вищевказаною адресою. Позивачі [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач [PERSON], повідомлена судом про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, повторно у судове засідання не зявилася, причину неявки суду не повідомила. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Позивачі не заперечують проти такого вирішення справи. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг ЗМР у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Суд, вислухавши пояснення позивачів, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Квартира № [ADDRESS] належить позивачам [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради № 15393 від 14.12.1999 року, згідно з Розпорядженням 1214/6-р від 14.12.1999 року, зареєстрованого ОП ЗМБТІ, про що записано у реєстровій книзі за № 229р № 36106 від 23.01.2001 року (а.с. 8). Даний факт також підтверджується технічним паспортом на квартиру, складеним ОП «ЗМБТІ» 06.12.2012 року (а.с. 14-15). Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, відомості про власника на [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с. 80). Відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON], який рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2017 року розірваний. Дане рішення суду набуло законної сили 20.11.2017 року (а.с. 9). Згідно із інформацією, що надійшла на адресу суду з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області, відповідач [PERSON] з 2008 року зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 21). На підставі акту про не проживання від 22.01.2018 року, складеного комісією у складі [PERSON], [PERSON], Девяніної С.А., у результаті проведення обстеження, було встановлено, що за адресою: [ADDRESS], [PERSON] в період з 01.01.2015 року по теперішній час, дійсно не мешкає (а.с. 34). Факт не проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS], підтвердили допитані в судовому засіданні свідки мазанко Н.І,, [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] в спірній квартирі не проживає, її особисті речі в квартирі відсутні, у витратах на утримання квартири, на її ремонт участі не бере. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджуватися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним. Положенням ст. 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. За змістом ст. 405 ЦК України лише члені сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Питання проживання не членів сімї власника житла, врегульовано Главою 59 (ст. ст. 810-826) ЦК України, якою передбачено, що підставою проживання таких осіб є договір найму жилого приміщення. Згідно зі ст. ст. 810, 811 ЦК України власник житла (наймодавець) передає наймачеві житло для проживання на певний строк і за плату на підставі договору найму (оренди), який укладається в письмовій формі. Як видно з матеріалів справи, відповідач не укладала з власниками житла (позивачами по справі) договору найму квартири № [ADDRESS] та не є членом сімї власників. Відповідач не знімається з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до Комунарського районного відділу державної міграційної служби у м. Запоріжжі. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, аналізуючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що відповідач на теперішній час не мешкає у спірній квартирі, не є її власником, не несе обовязків, що випливають з договору найму жилого приміщення, але залишається зареєстрованим у спірній квартирі, що спричиняє позивачам додаткові матеріальні витрати за прописаного відповідача, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. Разом за тим, не підлягає задоволенню вимога позивачів щодо зняття з реєстраційного обліку у УДРФО департаменту реєстраційних послуг у Запорізькій області відповідача, за вказаною вище адресою, так як суд не вправі поширювати на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, матеріально-правові наслідки вирішення позову та покладати обов'язок виконання рішення. Крім того, зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі рішення суду і лише у разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації, а спір з цього приводу між сторонами не виник. В подальшому в разі відмови у знятті з реєстрації в зазначеному будинку відповідача на підставі рішення суду, такі дії Комунарського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial