Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі відповідач -1), КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (далі відповіда-2) про визнання права власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі домоволодіння). Позовні вимоги обґрунтовані ти, що у 1954 році рішенням виконавчого комітету Подільської ради депутатів трудящих від 06.08.1954р. батьку позивача [PERSON] була виділена ділянка під будівництво житлового будинку. Побудований житловий будинок було введене в експлуатацію рішенням Подільської районної ради депутатів трудящих № 838 від 13.01.1961р. У 1993 році [PERSON] помер. Спадкоємцями [PERSON] по закону були його дружина - [PERSON], син [PERSON] та дочка [PERSON]. Спадщину прийняла лише дружина, у зв'язку з чим 08.12.1993р. видано свідоцтво про право власності ? частини домоволодіння та свідоцтво про право на спадщину за законом ? частини домоволодіння. Зазначає, що 28 листопада 1996 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а позивач прийняла у дар вказаний житловий будинок. В подальшому позивачу стало відомо, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.1997р., свідоцтво про право власності на ? частину житлового будинку видане на ім'я [PERSON], визнано недійсним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.10.2010р. за [PERSON] визнано право власності на 58/100 частин домоволодіння. Вказує, що [INFO] брат позивача - [PERSON] помер. Єдиним спадкоємцем є його дружина - відповідач по справі [PERSON] яка не визнає права власності позивача на нерухоме майно. Позивач вважає, себе законним власником домоволодіння, проте у зв'язку із невизнанням такого права відповідачем, змушена звернутись до суду із позовом про захист права власності. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач-1 та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.1997р. свідоцтво на право власності [PERSON] на будівлю [ADDRESS], яке видане Третьою Київською нотаріальною конторою 08.12.1993р. визнано недійсним. Вказане рішення набуло законної сили. Крім цього, фактично договір дарування є завуальованим договором довічного утримання умови якого не виконала позивач. За таких обставин , відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1 та його представника, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1,2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦІ1К України). За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 1,2 ст. З ЦПК України). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Як вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 1996р. між позивачкою та її матір'ю - [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до п. 1 якого, остання подарувала, а позивачка прийняла у дар домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Домоволодіння складається з жилого будинку, позначеного в плані під літ. «А», жилою площею - 35,0 кв.м., шлакобетонного, жилого будинку позначеного в плані під літ. «Б», жилою площею - 17,3 кв.м., цегляного, вбиральні під літ. «В», гараж під літ. «Г», та спорудження, розташованого на земельній ділянці розміром 446,0 кв.м. Зазначене домоволодіння належить дарителю на підставі свідоцтва про право власності, реєстр. Іс-947 (1/2 частина домоволодіння) та свідоцтва про право на спадщину за законом реєстр. Іс-949, посвідчених Третьою Київською державною нотаріальною конторою 08 грудня 1993р. та зареєстровано в БТІ м. Києва 24 січня 1994р. під № 15493 (гі. .2 договору дарування). Проте, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 1997р., яке набрало законної сили, по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Шевченківська державна адміністрація про визнання свідоцтво про право власності частково недійсним, позов задоволено частково - визнано недійсним свідоцтво про право власності на будівлю по [ADDRESS], видане Третьою Київською державною нотаріальною конторою 08 грудня 1993р. на ім'я [PERSON] Відповідно до листа БТІ м. Києва № 118 від 11996р. з врахуванням рішення виконкому в користуванні [PERSON] знаходиться будинок літ.»А» загальною площею 57,5 кв.м., а також по ? частини вбиральні літ. «Г», що складає 113/200 частин домоволодіння. В користуванні [PERSON], знаходиться будинок літ. «Б» загальною площею 30,3 кв.м., а також по ? частини вбиральні літ. «Г», що складає 87/200 частин домоволодіння. Згідно листа БТІ м. Києва від 17.02.1998р. № 559 відповідно до розрахунку ідеальних часток по домоволодінню [ADDRESS] із двох жилих будинків у [PERSON] - 58/100 частин, у [PERSON] - 42/100 частин. В зв'язку з тим, що свідоцтва про право власності своєчасно не були видані після смерті [PERSON], спадщина була оформлена невірно. Рекомендовано Шевченківській райдержадміністрації вирішити питання про переоформлення права власності на вказане домоволодіння. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Рішенням суду апеляційної інстанції від 10.10.2012р. по справі № 22-ц/2690/11019/2012, встановлено, що відповідно до довідки № 15493 від 15.05.1961р. виданої КМБТІ, домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано на праві власності за [PERSON] на підставі договору на право будівництва будинку від 22.10.1954р. № 9193. Відповідно до рішення Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва № 683 1991року «Про прийняття до експлуатації [ADDRESS]», син [PERSON] - [PERSON] переобладнав времянку літ. «Б» під житловий будинок, житловою площею 17.3 кв.м., корисною - 57,5 кв.м. і звернувся до виконкому з проханням про прийняття цього будинку до експлуатації та видання свідоцтва про право власності на його ім'я. Вказаним рішенням затверджено акти прийняття до експлуатації [ADDRESS], житловою площею 17,3 кв.м., корисною - 57,5 кв.м. визнано право особистої власності на вказаний будинок за [PERSON] з проведенням перерахунку ідеальних часток по домоволодінню та видання свідоцтва серія ПС № 160000020 від 05.11.1999р. про право особистої власності на домоволодіння в частині 42/100. Вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду м. Києва від 10.10.2012р. по справі № 22-ц/2690/11019/2012, а тому, у відповідності до положень ч. 3 ст.61 ЦПК України не потребують доказування. При цьому, за змістом ч.1, 2 ст.243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу (ч. З ст. 244 ЦК УРСР (1963р.). Відповідно до ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а атк само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. Виникнення права власності на дарунок у обдаровуваної особи відбувається в момент прийняття нею дарунку. Отже, коли обдаровуваний прийняв дарунок, то на нього покладаються певні обов'язки та права, як на власника майна, зокрема у тому числі належним чином дбати про річ, нести витрати по його утриманню та інше. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11.03.2014р. результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2013р. по справі за позовом [PERSON], до [PERSON], третя особа КП «КМБТІ, ГУЮ у м. Києві про визнання договору дарування недійсним, зокрема встановлено, що [PERSON], отримав свідоцтво про право власності у 1999р. на конкретну частину домоволодіння, а тому відповідно і його спадкоємці, до яких перейшли всі права спадкодавця мають право отримати у власність належне [PERSON] на праві власності майно. Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що крім права власності позивача на це домоволодіння існують й інші особи які мають право власності на частину померлого [PERSON] у цьому домоволодінні. Крім цього, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.10.2013р. по справі № 761/6897/13-ц за позовом [PERSON] до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування свідоцтва серії ПС № 160000020 від 05.11.1999р. на 42/100 вказаного домоволодіння, позовні вимоги залишено без задоволення. Вказане рішення суду першої інстанції, було змінено рішенням апеляційного суду м. Києва від 04.12.2013р., зокрема виключено з мотивувальної частини рішення посилання на відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, в іншій частині щодо необґрунтованості позовних вимог, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до положень ст.365 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. З таких обставин, суд прийшов до висновку, що вказане домоволодіння є спільною частковою власністю. При цьому суд критично ставиться та не приймає до уваги доказ наданий представником відповідача, а саме витяг з реєстру прав власників, який за його думкою встановлює право власності на все домоволодіння за відповідачем, оскільки судом встановлено та не заперечується сторонами, що реєстрація права власності на 58/100 частин домоволодіння відбулась на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.10.2010р., яке не набрало законної сили, оскільки було скасовано рішенням суду апеляційної інстанції від 10.10.2012р. по справі № 22-ц/2690/11019/2012. За приписами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі втрати документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватись на встановленому судом в ході розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було доведено, що все домоволодіння їй було передано у дар за договором даруванням, а також не надано доказів того, що вказане домоволодіння було передано та отримано позивачем. Крім цього, посилаючись на положення ст. 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, позивач просить визнати право власності на все домоволодіння, при цьому не обґрунтовуючи підстави щодо припинення права власності на частку у домоволодінні інших співвласників, а тому такі вимог є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed