Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом, який уточнили, до Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області, Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській областіпро визнання незаконним та скасування Розпорядження голови Городоцької районної державної адміністрації Львівської області від 02.12.2002 року за № 721, в частині передачі у власність [PERSON] у власність земельної ділянки та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 032671, виданого Городоцькою районною державною адміністрацією Львівської області про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки загальною площею 1,8685 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області та скасування його реєстрації за № 432, визнання за позивачами права на 1/3 частину за кожним земельної частки (паю), площею 1,36 умовних кадастрових гектари, що належало [PERSON] згідно Сертифікату серії ЛВ № 0092511, виданого 16.06.2000 р. та зареєстрованого за № 6091, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , мотивуючи тим, що нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю, на ім`я померлої [PERSON] , виданий Городоцькою райдержадміністрацією 26.12.2002 р., тобто після її смерті. Просили позов задовольнити. У судове засідання учасники судового процесу не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому суд, з урахуванням поданих сторонами заяв, вирішив здійснювати розгляд справи у їхній відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється у їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши заяви позивачів та представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р.№7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За положеннями ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 р., прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу, визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Дана позиція викладена також у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Як вбачається із позовної заяви, копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 57535755 від 12.09.2019 р. [INFO] померла [PERSON] , спадковим майном не розпорядилась (а.с. 11, 59-60). Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1.8685 га, яка знаходиться на території Керницької сільської ради та належала їй згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 032671, виданого 26.12.2002 р. на підставі розпорядження голови Городоцької райдержадміністрації № 721 від 02.12.2002 р. (а.с. 9-10). Із позовної заяви, копій свідоцтв про смерть серії [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] вбачається, що 23.04.1999 року, 23.12.2004 року та 28.09.2017 року померли чоловік та діти спадкодавиці - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12, 13, 14). Із копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , спадкової справи № 60/2017, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що його дружина, позивачка по справі - [PERSON] зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього, їхні діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали нотаріусу та суду письмові заяви, в яких від прийняття спадщини після смерті батька відмовились в користь матері (а.с. 18). З листа приватного нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Муха М.Т. від 19.06.2019 р. № 172/01-16, вбачається, що [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] , однак йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 032671 виданий 26.12.2002 року, тобто після її смерті (а.с. 15). Так, як вбачається із копії Державного акту серії І-ЛВ № 032671, виданого на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження голови Городоцької РДА № 721 від 02.12.2002 р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів № 432, датою його видачі є 26.12.2002р., тобто після смерті [PERSON] . Згідно вказаного Державного акту [PERSON] передавалась у власність земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,8685 га. (а.с. 9-10). З довідки, виданої сільським головою Керницької сільської ради № 1316 від 25.07.2019 р., копії Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 0092511 від 16.06.2000 р., копії Списку осіб сільського господарства, які мають право на середню земельну частку по с. Артищів, Ухвали Керницької Ради народних депутатів № 88 від 30.11.1995 р. вбачається, що [PERSON] була включена у списки осіб, що мають право на середню земельну частку (пай), їй належало право на земельну частку (пай), розміром 1,36 умовних кадастрових гектари у землі, яка перебуває в колективній власності ПАТ АФ «Зоря», що в с. Керниця Городоцького району Львівської області, а відтак вказане право входить в склад спадщини після її смерті (а.с. 8, 39). Відповідно до п. 2 Указу Президента від 08 серпня 1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 3 вищезазначеного Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до глави 16 Цивільного Кодексу України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України,статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно положень ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення. Отже, враховуючи, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 032671 на ім`я [PERSON] від 26.12.2002 р. виданий після її смерті, а отже, в порушення вимог закону, суд визнає недійсним Державний акт та скасовує його державну реєстрацію в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 432. З огляду на вищенаведене, а також враховуючи фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин і досліджені судом під час розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що померла [INFO] [PERSON] була членом ПАТ АФ «Зоря», за життя отримала право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала у його власності, однак сертифікат на земельну частку (пай) та Державний акт на право приватної власності на землю у зв`язку із смертю за життя не отримала, обставин, які б вказували, що [PERSON] при житті набула, або володіла правом на земельну частку (пай) неправомірно, в суді не встановлено, після її смерті позивачі фактично прийняли спадщину, інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно, немає, а отже, є підстави до визнання за ними право на земельну частку (пай) згідно вищезазначеного сертифікату в розмірі по 1/3 частині кожному, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] .

Outcome: approved