Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

[PERSON] 25 жовтня 2019 року поштою направила до суду позов до відповідача [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд дитини закордон та виготовлення паспорту без згоди батька, який надійшов до суду 30 вересня 2019 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 03 жовтня 2019 року поштою направлено квитанцію про сплату судового збору, яка надійшла до суду 07 жовтня 2019 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до судового розгляду. Позивач у своєму позові посилалися на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 2009 року. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2019 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачем. У зв`язку з тим, що відповідач від матеріального забезпечення доньки ухиляється, вона зверталася до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання дитини. Зазначила, що вона неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд з дитиною за кордон, проте, відповідач відмовляється надати такий дозвіл. Просила суд надати дозвіл на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави малолітній [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , та надати дозвіл на виготовлення паспорту для виїзду за межі України малолітній [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, з підстав, викладених у поясненнях на позовну заяву, в яких зазначив, що позовні вимоги є безпідставними через відсутність предмета спору, сам спір є штучним, а позивач зловживає своїми процесуальними правами. У позовній заяві не викладено жодних фактичних обставин, не зазначено, до якої країни [PERSON] бажає виїхати з дитиною, не вказано часові періоди, не вказано мету поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька суперечить вимогам чинного законодавства. Проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити. Представник відповідача у своїй заяві справу просив розглянути за його відсутності, ухваливши рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради просила справу розглядати у відсутність представника третьої особи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 2009 року (а.с. 16). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). Судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі ј частини усіх видів доходу на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , починаючи з 29 серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття чи змін в майновому становищі сторін (а.с. 20). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 21-22). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2019 року майно подружжя [PERSON] і [PERSON] було визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя (а.с. 23). 08 липня 2019 року [PERSON] направила відповідачеві вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон (а.с. 26), яку ним було отримано 13 липня 2019 року (а.с. 25). Відповідно до заяви від 30 червня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. і зареєстрованої в реєстрі за № 1048, [PERSON] було надано дозвіл на виїзд малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , до Туреччини у період з 15 червня 2017 по 22 червня 2017 року у супроводі матері [PERSON] (а.с. 83). На підставі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», виключено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі, можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до вимог абзацу 8 підпункту 2 пункту 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) від 04 липня 2018 року, якою зазначено, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл, за відсутності згоди другого з батьків, може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. За таких обставин, позовні вимоги про надання дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі України малолітній доньці у супроводі матері, без згоди та супроводу батька, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а також виготовлення паспорту малолітній [PERSON] , [INFO] , для виїзду за межі України є такими, що не ґрунтуються на законі, тому у їх задоволенні [PERSON] слід відмовити. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 гривень 40 коп. (а.с. 35) слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed