Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з ДП «Мирноградвугілля» (далі відповідач) на його користь моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоровя на виробництві у розмірі 55 000 (пятдесят пять тисяч) гривень. В обґрунтування позову зазначено, що, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, у позивача під впливом промислового фактора - важкість праці виникло професійне захворювання: хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії неповної ремісії з помірним статико-динамічним порушенням та стійким больовим синдромом; захворювання професійне, М 54.1; супутній діагноз, який визначено у повідомленні про професійне захворювання: гіпертонічна хвороба II ст. (гіпертрофія лівого шлуночка), СНО, сечосольовий діатез, хронічний гастрит, хронічний холецистит, І 11.9. Комісією МСЕК позивачу встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності, при повторному огляді встановлена третя група інвалідності та 50% стійкої втрати працездатності. Позивач зазначає, що внаслідок отримання вказаного професійного захворювання у нього змінилися умови життя, знизилась життєва активність, систематичне нездужання і послаблення організму, встановлена інвалідність, позивач регулярно відчуває біль в поперековому відділі хребта з іррадіацією в ліву кінцівку, оніміння в лівій нозі, загальну слабкість, нестійкий артеріальний тиск, потребує на постійне медикаментозне та санаторно-курортне лікування. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, навівши доводи, аналогічні викладеним в позові, зазначивши, зокрема, що на підприємстві відповідача працював з 1988 по 2015 рр., звільнився за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, повторне обстеження пройшов, оскільки стан його здоровя погіршився. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позов. Мотиви незгоди відповідача зводяться до такого. Позивачем не надано доказів причинно-наслідкового звязку погіршення стану здоровя та морального стану з протиправними діями відповідача і його вини. Наявність та тривалість негативних наслідків, погіршення стану здоровя позивача нічим не підтверджено. Позивачу вперше МСЕК встановлена втрата працездатності 24.05.2012 на 25% безстроково, протипоказання до роботи за професією «електрослюсар підземний» не встановлено. Після освідчення в МСЕК позивач продовжував працювати по цій професії. 12.03.2015 позивач звільнився з підприємства за власним бажанням у звязку з переходом на пенсію. Відповідач вважає, що він не втратив можливості забезпечувати свої потреби та потреби сімї. У звязку з відсутністю у позивача медичних довідок про тяжкість моральних страждань, предявлена сума моральної шкоди занадто велика. Крім того, позивач отримав гроші моральної шкоди за затримку розрахунку при звільненні у 2015 р. Крім того, відповідач, посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення в цивільній справі» та ст.233 КЗпП, просить застосувати позовну давність за позовом позивача, зазначаючи, що останній дізнався про отримання професійного захворювання ще в 2012 р., проте до суду звернувся лише в 2018 р. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 11.05.2017 №314 Державне підприємство «Красноармійськвугілля» перейменовано у Державне підприємство «Мирноградвугілля»; наказом ДП «Мирноградвугілля» від 16.05.2017 №132 відокремлений підрозділ «Шахта «Димитрова» ДП «Красноармійськвугілля» перейменований у відокремлений підрозділ «Шахта 5/6» Державного підприємства «Мирноградвугілля». Копією трудової книжки серії БТ-ІІ №2015086 на ім'я позивача підтверджується, що останній перебував з відповідачем у трудових відносинах з 1988 р. по 12.03.2015 на посаді електрослюсаря підземного, звільнений наказом від 12.03.2015 за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с.5-8). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 09.04.2012, затвердженого в.о. головного державного санітарного лікаря міста Красноармійська 12.04.2012, підтверджено, що комісією, до складу якої входить, в тому числі, посадова особа відповідача, проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача та встановлено, що причиною діагнозу, установленого Клінікою професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці АМН України», а саме «Хронічна попереково-крижова радикулопатія в ст.неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом. Захворювання професійне. М 54.1. Супутній діагноз: Гіпертонічна хвороба II ст. (гіпертрофія лівого шлуночка), СНО, сечосольовий діатез, хронічний гастрит, хронічний холецистит, І 11.9», є тривалий період роботи в шкідливих умовах, обумовлених впливом промислового фактора, важкість праці; згідно лабораторно-інструментальних досліджень маса піднятого та переміщуваного вантажу складає 35 кг (ПДУ 30кг), перебування у наклонному стані 20-35%. З метою ліквідації і запобігання виникнення професійних захворювань (отруєнь) пропонується в.о. директора розробити комплексні заходи для досягнення встановлених нормативів та приступити до їх виконання, забезпечити виконання заходів з механізації трудомісткості робіт (а.с.9-11). За випискою із Акта огляду МСЕК до довідки серії 10 ААА №133258 позивачу встановлено 25% ступеня втрати професійної працездатності з 18.05.2012 безстроково у звязку з хронічною попереково-крижовою радикулопатією, отриманою в професії - електрослюсар підземний (а.с.13). З виписки ДУ «Інститут медицини праці академії медичних наук України» від 03.03.2012 №232 вбачається, що огляду МСЕК передувало перебувало лікування позивача в стаціонарі з 16.02.2012 по 01.03.2012 за основним захворюванням: хронічна попереково-крижова радикулопатія в ст. неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом захворювання професійне, встановлене вперше. Підґрунтям для визначення професійної категорії захворювань явились дані клінічного обстеження, інформація про умови праці, представлена в сан.-гіг. характеристиці [PERSON] від 19.12.11 №3466\\03.3, згідно якої хворий підлягав дії комплекса несприятливих виробничих факторів (фізичних навантажень, вимушеної робочої пози, несприятливого мікроклімата) (а.с.15). З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності Серія АБ №0039381 вбачається, що позивачу 30.09.2015 за результатами повторного огляду встановлена 3 група інвалідності та повторно 50 % ступеня втрати професійної працездатності, переогляду не підлягає, потребує на медичне та санаторно-курорте лікування (а.с.12). З виписки ДУ «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України» від 30.06.2015 №579 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що повторному огляду передувало лікування позивача в стаціонарі з 12.06.2015 по 30.06.2015 з діагнозом: хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом - захворювання професійне встановлено раніше (рішенням ЦЛЕК № 8/246 від 28.02.12); скарги: біль в поперековому відділі хребта з іррадіацією в ліву нижню кінцівку, оніміння в лівій нозі, загальну слабкість, нестійкий артеріальний тиск (а.с.14). Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами ст.173 КЗпП України за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Обовязки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. В своєму Рішенні від 27.01.2004 Конституційний Суд України визначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Враховуючи викладені обставини справи та наведені норми права з урахуванням розяснень Верховного Суду України та Конституційного Суду України, суд доходить висновку, що факт отримання позивачем на підприємстві відповідача професійних захворювань, які призвели до втрати його професійної працездатності на 25% та в подальшому 50% із встановленням 3 групи інвалідності безстроково, необхідність медикаментозного лікування такого захворювання, апріорі свідчить про спричинення позивачу моральних страждань, втрати нормального життєвого укладу, притаманного віку позивача, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, вказує на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди. За змістом вищенаведеного Акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання - таке професійне захворювання виникло саме й звязку з тривалим періодом роботи позивача в шкідливих умовах, обумовлених впливом промислового фактору важкість праці, а тому, враховуючи стаж роботи позивача у відповідача, який дорівнює повним 23 рокам, доводи відповідача про відсутність вини відповідача не заслуговують на увагу. Крім того, наведені доводи відповідача, як і інші його аргументи не спростовують наявність у відповідача обовязку дотримуватись вимог ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання приписів законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №3, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість отриманих захворювань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до наслідків, що наступили, які підтверджуються наведеними вище медичними документами, а саме, встановлення позивачу 25% втрати професійної працездатності та в подальшому повторно 50% втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності безстроково, глибину фізичних та моральних страждань позивача, обумовлену необхідністю періодичного лікування та докладання додаткових зусиль, зважаючи на те, що позивач отримав професійне захворювання, працюючи у відповідача протягом достатньо тривалого часу (з 1988 р. по 2015 р.) в умовах важкої фізичної праці, та одночасно враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження стану його здоровя на час звернення до суду з даним позовом та розгляду справи в суді, а також доказів постійного проходження ним медикаментозного та санаторно-курортного лікування, що рекомендовано МСЕК, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, доходить висновку, що в рахунок відшкодування моральної шкоди позивача з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 21 000 грн. З приводу заяви відповідача про застосування до позовних вимог позивача позовної давності суд зазначає, що за імперативними приписами ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Покликання відповідача\~щодо стягнення\~рішенням Димитровського\~міського суду\~Донецької області\~від 29.07.2015\~з відповідача\~на користь\~позивача моральної\~шкоди не\~заслуговують на\~увагу,\~оскільки моральна\~шкода за\~вказаним рішенням\~стягнута у\~звязку із\~затримкою розрахунку\~підприємства з\~позивачем,\~що жодним\~чином не\~стосується питання\~стягнення моральної\~шкоди,\~завданої ушкодженням здоровя. За викладених обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витраті у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 267,82 грн. (30% від 704,80 грн.).

Outcome: partial