Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», третя особа: Виробнича філія «Вінницька картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про стягнення компенсації середнього заробітку, стягнення компенсації втрати частини грошового доходу, зазначивши, що працюючи у відповідача [PERSON]В була звільнена з роботи за власним бажанням у звязку з невиплатою заробітної плати, проте розрахунок при звільненні з позивачем проведений не був, що стало підставою в подальшому для звернення позивача до суду з заявою про видачу судового наказу, який був судом виданий 18.11.2015 року про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 11250,57 грн., і який був виконаний відповідачем в примусовому порядку лише 03.11.2016 року, в силу чого позивач вважає, що в період не виконання судового рішення його права були порушені, оскільки фактичне виконання судового рішення відбулось лише 03.11.2016 року, а тому позивач змушений звернутись до суду і просить суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 22.10.2015 року по 03.11.2016 року в розмірі 20957 грн. 54 коп., а також компенсацію втрати частини грошового доходу у звязку з порушенням терміну його виплати в сумі 1400 грн. 88 коп. Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про місце та час розгляду справи, в судове засідання не зявилися, однак, представник позивача звернувся до суду із заявою, в якій просить справу розглянути без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, додавши документи в підтвердження понесення позивачем судових витрат по оплаті правової допомоги в розмірі 2300 грн. 00 коп. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, однак, звернувся до суду із запереченням, згідно якого просив в позові відмовити повністю, звернувши, зокрема, увагу суду на те, що даний спір є трудовим спором, а тому позивач будучи звільненим із роботи 22.10.2015 року та звернувшись до суду з даним позовом лише в грудні місяці 2016 року - пропустив передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі, при цьому зазначив, що за жовтень місяць 2015 року зарплата позивачу була виплачена в повному обсязі, а тому стягнення компенсації втрати частини заробітку за вказаний період, на думку відповідача, - є безпідставним. Просив застосувати позовну давність та у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В силу чого, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, що регламентується ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, взявши до уваги відсутність заперечення з боку позивача про можливий заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд вивчивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Копія трудової книжки серія АХ № 828035, виданої на імя [PERSON], [INFO], вказує, що в період з 23.04.2015 року по 21.10.2015 року [PERSON] працювала на Державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру» Виробнича філія «Вінницька картографічна фабрика» (а.с. 6,7). Зміст копії виписки з наказу від 19.10.2015 року № 42 про звільнення з роботи працівників, виданого директором Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Виробнича філія «Вінницька картографічна фабрика» [PERSON], зазначає, що [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, у звязку з невиконанням філією законодавства про працю (невиплата заробітної плати з червня 2015 р. по вересень 2015 р.), з зазначенням вуказівки про проведення остаточного розрахунку з [PERSON] та виплати їй вихідної допомоги у розмірі тримісячного середбного заробітку та компенсації за 15 днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 23.04.2015 року (а.с. 8). Копія довідки від 16.11.2015 року № 594, виданої Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» Виробнича філія «Вінницька картографічна фабрика», вказує, що підприємство заборгувало [PERSON] заробітну плату за червень 2015 року по жовтень 2015 року в загальному розмірі 11250,57 грн. (а.с. 9). Копія судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 18.11.2015 року, який набрав законної сили 08.12.2015 року, вказує, що з державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі виробничої філії «Вінницька картографічна Фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» було стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 11250,57 грн. (а. с. 10). 12.01.2016 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ [PERSON] була винесена постанова ВП № 49785344 про відкриття виконавчого провадження на підставі судового наказу, виданого18.11.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі виробничої філії «Вінницька картографічна Фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 11250,57 грн. (а.с. 11). Зміст довідки від 19.11.2016 року № 3029-FT40-К5ЕТ-9QR1, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», вказує, що згідно відомостей про рух коштів на карткових рахунках, належних [PERSON], останній було перераховано борг по відповідному виконавчому провадженню з ВФ «Вінницька картогр.фабр» 01.08.2016 року в розмірі 254,81 грн, та 07.11.2016 року в розмірі 10939,51 грн. (а.с. 12). Таким чином суд встановив, що 18.11.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області було видано судовий наказ, який набрав законної сили, про стягнення з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі виробничої філії «Вінницька картографічна Фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 11250,57 грн., в порядку примусового виконання якого на карткові рахунки [PERSON] станом на 07.11.2016 року було перераховано кошти в загальній сумі 11194 грн. 32 коп. Копія довідки від 24.11.2016 року № 401, виданої Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» Виробнича філія «Вінницька картографічна фабрика», вказує, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед датою припинення трудових відносин складає 1973,56 грн., а середньоденна зарплата складає 93,98 грн. (а.с. 13). Зміст копії довідки від 23.12.2016 року № 441, виданої Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» Виробнича філія «Вінницька картографічна фабрика», та зміст копії роздруківки відомостей про зарплату [PERSON] за період з 10.2015 р. по 10.2015 р. вказує, що заробітна плата [PERSON] за жовтень місяць 2015 року складає 8379,78 грн., яка була виплачена після здійснення відповідних відрахувань [PERSON] разом із вихідною допомогою та компенсацією за відпустку. (а.с. 39, 40). Згідно розрахунку суми компенсації заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача, наведеного позивачем у абзаці 9 сторінки 2 позовної заяви сума компенсації втрати частини відповідного доходу позивача у вигляді зарплати за період з червня 2015 року по жовтень 2015 року включно у звязку з порушенням строків виплати такого доходу становить 1400 грн. 88 коп. (а.с. 2). Копія ст. 31 «Все про бухгалтерський облік, № 105 від 16.11.2016 року містить відомості щодо приросту індексу споживчих цін, зокрема, за 2015 рік, застосування яких знаходить своє підтвердження у зазначеному вище розрахунку позивача щодо розміру сума компенсації втрати частини відповідного доходу позивача у звязку з порушенням строків виплати такого доходу. (а.с. 14) Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зміст ч. 1 ст. 95 ЦПК України зазначає, що судовий наказ є особливою формою судового рішення. Норма ч. 1 ст. 14 ЦПК України визначає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Стаття 116 КЗпП України вказує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При ухваленні рішення суд враховує правову позицію Верховного Суду України, закріплену в Постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року по справі 6-144ц13, де зазначено, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Суд звертає увагу на те, що заява відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача задоволенню не підлягає, оскільки позиція відповідача щодо того, що даний спір є трудовим спором і позивач мав право на звернення до суду з відповідним позовом у трьохмісячний строк після звільнення, яке відбулось 21.10.2015 року, є помилковою і не заслуговує на увагу, так як дані спірні правовідносини хоча і виникли в результаті трудового спору, який був вирішений в судовому порядку шляхом видачі зазначеного вище судового наказу, проте охоплюються площиною дії трудового законодавства лише в частині настанні передбаченої чинним законодавством міри відповідальності у роботодавця за несвоєчасний розрахунок із звільненим працівником. Крім цього, суд не бере до уваги та відхиляє як не допустимі докази при вирішенні даних спірних правовідносин надані відповідачем документи щодо відомостей про заробітну плату позивача за жовтень місяць 2015 року, оскільки дані обставини були предметом розгляду судом під час видачі судом відповідного судового наказу, який набрав законної сили, правовий механізм якої передбачає можливість звернення боржника до суду із заявою про скасування судового наказу, якщо він не погоджується із ним, проте, як вбачається із наданих суду доказів, відповідний судовий наказ не лише не був оспорений боржником, а ще й був ним виконаний, що, враховуючи обовязковість судових рішень, які набрали законної сили, зобовязує суд при розгляді даної справи враховувати таке рішення суду, а не ставити його під сумнів. Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III (надалі по тексту Закону № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Такі компенсації провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Норма ст.ст. 3, 4 Закону № 2050-III визначають, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (надалі по тексту Постанова КМУ № 159) затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, згідно приписів якого визначається правовий механізм обрахування та здійснення відповідних компенсацій. За даних обставин, враховуючи порушення відповідачем трудового законодавства, яке призвело до невиплати позивачу належних йому сум заробітної плати при звільненні 21.10.2015 року, що було підтверджено та знайшло своє відображення у відповідному судовому наказі, виданому Вінницьким міським судом Вінницької області 18.11.2015 року, який набрав законної сили, в силу чого є обовязковим до виконання та врахування, з огляду на те, що відповідну заборгованість з виплати заробітної плати позивачу відповідач фактично сплатив в порядку примусового виконання відповідного рішення суду лише 07.11.2016 року, що, з врахуванням правової позиції Верховного Суду України відносно таких правовідносин, спричиняє настання наслідків, прописаних в нормі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, які передбачають виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, враховуючи, що наданий позивачем розрахунок компенсації втрати частини доходів у вигляді заробітної плати у звязку з порушенням строків виплати таких доходів відповідає вимогам Закону № 2050-III та Постанові КМУ № 159, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справи судом в межах заявлених вимог, перевіривши правильність розрахунків, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають до задоволення повністю. Щодо розподілу судових витрат, то суд при виконанні вимог ст. 88 ЦПК України, враховує надані позивачем докази документально підтверджених понесених судових витрат за оплату правової допомоги, що згідно наданого відповідного Акту вказує на необхідність оплати правової допомоги за 6 год. потраченого адвокатом позивача часу, зокрема, 1 год. на опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні питання, проте, в цій частині суд не враховує дані витрати, оскільки опрацювання адвокатом законодавчої бази є професійним обовязком адвоката і не може відноситись до судових витрат та покладатись тягарем на осіб, які звертаються до адвоката за наданням правової допомоги, при цьому суд бере до уваги тривалість судових засідань, в яких був присутнім представник позивача, а саме: 05.01.2017 року (а.с. 27), а також враховує обставини підготовки та написання представником позивача процесуальних документів, зокрема, заяви про розгляд справи у його відсутність та доданих до неї документів, що в загальному знаходить своє підтвердження відповідно до наведених розрахунків у згаданому вище Акті щодо 5 год. потраченого часу адвокатом позивача, враховує норму ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в силу чого суд вважає, що заявлені позивачем до відшкодування понесені ним судові витрати на оплату правової допомоги в розмірі 2300 грн. 00 коп. відповідають встановленим обставинам та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, при цьому з відповідача необхідно стягнути в дохід держави 551 грн. 20 коп., що становить суму судового збору, від сплати якого позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений. На підставі наведеного та ст. ст.116, 117 КЗпП України, ст.ст. 1, 2, 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», ст. ст. 10, 11, 14, 60, 88, 212, 213, 214, 224-226 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved