Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Державного агентства резерву України (далі по тексту - відповідач), третя особа - Український державний науково-дослідний інститут «Ресурс» (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексації з 17.11.2015 по 16.05.2017 у розмірі 226 071, 50 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2017 було задоволено позовні вимоги [PERSON] частково, зокрема, визнано незаконним наказ відповідача від 17.11.2015 за № 206-к про звільнення позивача, поновлено останнього на займаній посаді, стягнуто із третьої особи на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу розмірі 109 457, 00 грн. з індексацією. Однак відповідачем рішення суду в частині поновлення виконано не було. 07.02.2018 виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду від 16.05.2017 було закінчено у зв`язку з неможливістю виконати рішення суду без участі боржника. В подальшому рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.03.2018 задоволено позовні вимог позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 43 306, 90 грн. за період з 17.05.2017 по 05.02.2018. За таких обставин, позивач вважає, що наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду в період з 17.11.2015 по 16.05.2017 в сумі 226 071, 50 грн. з урахуванням індексації. Вказану суму позивач розрахував, виходячи із заробітної плати, яка нараховується директору УкрНДІ «Ресурс» в 2019 році виходячи з 7 999, 00 грн. посадового окладу та 3 899, 50 грн. за 19 місяців вимушеного прогулу за період з 17.11.2015 по 16.05.2017 Представник відповідача в своєму відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог, просив закрити провадження по справі, оскільки з приводу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.11.2015 по 16.05.2017 вже було прийнято рішення та стягнуто його з третьої особи. Крім того, представник відповідача вказав, що позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення позову, не надано повного розрахунку сум, що стягуються. Також позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах. 03.02.2020 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 24.02.2020 ухвалою суду по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. 25.05.2020 від представника відповідача надійшов відзив. 04.06.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. При цьому, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України, після закінчення строків для надання сторонами відповідних заяв по суті справи, визначених в ухвалі про відкриття провадження. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2017, прийнятого за результатами розгляду справи № 761/39331/15-ц за позовом [PERSON] до Державного агентства резерву України, Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Київська міська державна адміністрація, [PERSON] , про визнання звільнення та наказу незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним наказ Державного агентства резерву України від 17.11.2015 № 206-к «Про звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження», визнано незаконним звільнення з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження, поновлено позивача на посаді вказані з 17.11.2015. Також стягнуто із Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» (Код ЄДРПОУ 00276044) на користь [PERSON] ( [INFO] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 457 (сто дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів), з індексацією, та судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 487 гривень 20 копійок. Вказаним рішенням суду встановлено, що згідно з ч.2 ст. 235 КЗпП України, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період з 17.11.2015 по 16.05.2017 становить 109 457 грн. та підлягає стягненню із Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» на користь позивача. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2018 по справі № 761/4064/18 за позовом [PERSON] до Державного агентства резерву України, третя особа - Український державний науково-дослідний інститут «Ресурс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, позовні вимоги також були задоволені, з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.05.2017 по 05.02.2018 в розмірі 43 306,90 грн., оскільки на момент розгляду справи рішення суду від 16.05.2017 виконане відповідачем не було. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За врахуванням наведеного, суд бере до уваги обставини, встановлені зазначеними рішеннями суду. Так, згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Положеннями ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок). Згідно п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Відповідна правова позиція міститься і в постановах судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 р. у справі N 6-435цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначає, що рішення суду до цього часу не виконане, а тому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 17.05.2015 до 16.05.2017 (день винесення рішення суду про визнання наказу про звільнення позивача незаконним та поновлення останнього на займаній посаді) в розмірі 226 071, 50 грн. з урахуванням індексації. Вказану суму позивач розрахував із наданої в листі від 12.02.2020 відповідача інформації щодо заробітної плати, яка нараховується директору УкрНДІ «Ресурс» в 2019 році виходячи з 7 999, 00 грн. посадового окладу та 3 899, 50 грн. надбавки, та зазначив, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу розраховується як 11 898, 50 грн. (7 999, 00 грн. посадовий окладу + 3 899, 50 грн. надбавка за контрактом) * 19 місяців (17.11.2015 по 16.05.2017) = 226 071, 50 грн.(враховуючи індексацію). При цьому, самого розрахунку індексації позивачем до матеріалів справи не надано. В свою чергу, розрахунок середнього заробітку, наданий позивачем, суд оцінює критично, оскільки він прямо суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2018 по справі № 761/4064/18 суду було встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 237,95 грн. На вказаний показник не може впливати розмір заробітної плати, який не отримувався позивачем взагалі, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач в 2019 році перебував у трудових відносинах з відповідачем. За таких обставин, суд вважає наданий позивачем розрахунок необґрунтованим. Також судом встановлено, що на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.05.2015 до 16.05.2017 у сумі 109 457, 00 грн. відповідно до рішення суду від 16.05.2017, прийнятого за результатами розгляду справи № 761/39331/15-ц. При цьому, доказів того, що вказані суми не були отримані позивачем, останнім до матеріалів справи не надано. Також суд вважає необґрунтованою та такою, що суперечить нормам чинного законодавства вимогу позивача щодо стягнення на свою користь середнього заробітку за час невиконання рішення суду за період, за який така сума апріорі стягуватись не може, оскільки незаконність звільнення було встановлено лише 16.05.2017. До цього часу у відповідача не існувало обов`язку щодо виконання рішення суду, винесеного 16.05.2017, вказаний обов`язок виник саме з цієї дати. За таких обставин, в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами та обставина, що відповідач у відповідно до ст. 235 КЗпП України, зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час невиконання рішення суду з урахуванням індексації за період 17.11.2015 по 16.05.2017 у розмірі 226 071, 50 грн. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких удовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed