Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

[PERSON] 28.01.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач відповідно до ордеру №79 від 17.11.2003 року проживає в гуртожитку, що знаходиться в м.Вінниці по вул. Немирівське шосе, 82, км.79. Разом з позивачем у вказаній кімнаті зареєстровані його дружина [PERSON], її син від першого шлюбу [PERSON] та донька [PERSON] З 2007 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] переїхали на постійне місце проживання за адресою: [INFO], де з того часу проживають постійно без реєстрації. Враховуючи те, що відповідачі за адресою реєстрації не проживають понад 6 місяців, свої речі не зберігають, комунальні послуги не сплачують, однак у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажають, чим створюють позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні майном (житлом), що і стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. Позивачем було змінено позовні вимоги шляхом подання відповідної заяви, в якій він просив визнати відповідачівтакими, що втратили право користування кімнатою №79 в будинку №82 по вул. Немирівське шосе в м. Вінниці. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити, додатково зазначив, що до осені 2015 року він разом з відповідачами проживав сім»єю в с.Шендерівка по вул. Макаревича, 19, де вони доглядали за його бабусею. В липні-серпні 2015 року [PERSON] від них переїхав, восени 2015 року [PERSON] також переїхала від позивача в будинок свого сина за адресою: с.Шендерівка, вул. Макаревича, 28, де і проживає на даний час, шлюб між ними розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 29.03.2016 року. В кімнаті №79 в будинку №82 по вул. Немирівське шосе в м. Вінниці ні позивач ні відповідачі постійно ніколи не проживали, з 2008 року по 2010 рік в ній проживали квартиранти, пізніше кімната пустувала, на даний час в ній проживає спільна донька позивача та відповідача [PERSON] Також позивач вказав, що він планує здійснити приватизацію кімнати №79 в будинку №82 по вул. Немирівське шосе в м. Вінниці, та передати її на користь доньки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, зазначила, що вона в кімнаті №79 в будинку №82 по вул. Немирівське шосе в м. Вінниці проживала в 1999-2000 роках протягом 3-х місяців після пологів, оскільки народила їх спільну з позивачем дочку недоношеною, з вагою близько 2 х кілограм. З 2001 року по 2015 рік у зазначеній кімнаті проживали квартиранти, потім почала проживати їх спільна з позивачем донька, з 2000 року по 2015 рік [PERSON] проживала з позивачем за адресою: с.Шендерівка по вул. Макаревича, 19, з листопада 2015 року по даний час вона проживає в [INFO]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, обставини, які повідомили позивач та [PERSON] підтвердив. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 6 п. 11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для прийняття визнання відповідачами позову та ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] ВАТ «Вінницький ламповий завод» на підставі виписки з протоколу спільного рішення адміністрації та профкому №6 від 17.11.2003 року 20.11.2003 року видано ордер №79 на право зайняття сімєю з 4 осіб жилої площі (кімнати №79) в гуртожитку, що розташований по вул. Немирівське шосе, 82 в м. Вінниці (а.с.6). Згідно цієї ж довідки сімя складається з: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно довідок ПП «Бокуд» №331 від 01.03.2011 року, №2335 та №2336 від 10.10.2012 року гуртожиток, що розташований по вул. Немирівське шосе, 82 в м. Вінниці перебуває на балансі ПП «Бокуд», в кімнаті №79 цього гуртожитку з 25.11.2003 року зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] за адресою реєстрації не проживають (а.с.9-11). Відповідно до довідки №617, виданої виконавчим комітетом Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області 21.12.2015 року, актів комісії в складі паспортистів ПП «Бокуд» №540 від 10.10.2012 року та №б/н від 21.12.2015 року зареєстровані в кімнаті №79 в гуртожитку, що розташований по вул. Немирівське шосе, 82 в м. Вінниці [PERSON] та [PERSON] з 2007 року проживають за адресою: [INFO] (а.с.8, 12-13). Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в кімнаті гуртожитку №79, що розташований по вул. Немирівське шосе, 82 в м. Вінниці понад 6 місяців, однак останні залишаються зареєстрованими за даною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно положень ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Змінами до законів України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 4 березня 1992 року № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до обєктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 3 березня 2005 року № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»). Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення). Правову позицію з цього питання висловлено Верховним Судом України в постанові від 04.11.2015 року у справі №6-1166цс15. Враховуючи визнання відповідачами позову, та те, що факт непроживання відповідачів за місцем своєї реєстрації понад 6 місяців встановлений, а визнання їх таким, що втратили право користування жилим приміщенням має для позивача важливе юридичне значення та ніким не оспорюється, суд прийшов до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved