Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі Відповідач) про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2002 року. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. Спільне подружнє життя у Позивача з Відповідачем не склалося через постійні конфлікти, суперечки. Кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У звязку із цим шлюбні стосунки між ними фактично припинені. Майже дванадцять років сторони проживають окремо. Позивач переконаний, що за таких обставин подальше спільне життя із збереженням шлюбу неможливі. Вважає, що примирення неможливе, сімя фактично розпалася, а тому просить розірвати шлюб. В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про дату і час розгляду справи, не зявилися, подали заяву з проханням справу слухати у їх відсутності, шлюб розірвати, на примирення не згідні. Дослідивши матеріали справи, враховуючи заяви сторін, зясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії І-ИД №125764, виданим 10 червня 2016 року повторно Підволочиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 22 лютого 2002 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], прізвище дружини після реєстрації шлюбу «Гурин». Від шлюбу сторони мають одного спільного неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ИД №240402, виданим повторно 10 червня 2016 року Підволочиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сімейні відносини між ними відсутні. Позивач, як і Відповідач, не мають бажання зберегти сімю та подальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved