Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

[PERSON] 06 квітня 2021 року звернувся до суду через систему «Електронний суд» з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів та моральної шкоди. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року позов залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з додержанням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 29 квітня 2021 року позивачем через систему «Електронний суд» подав до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2021 року підготовче провадження по справі було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму позові посилався на те, що на підставі договору дарування від 28 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 1356, йому належить на праві власності квартира [ADDRESS] . До укладення договору дарування в квартирі проживав колишній власник з родиною. Після припинення шлюбних відносин з дружиною, колишній власник виселився з квартири, відповідач продовжила проживати в ній, користуватися нею та наданими комунальними послугами. Після укладення договору дарування [PERSON] чинила перешкоди позивачеві у користуванні належною йому квартирою. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2020 року, залишеного без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року, було усунуто перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача. Відповідач продовжувала чинити перешкоди та добровільно відмовлялася звільнити квартиру. Після неодноразових виконавчих дій Центрального ВДВС у м. Дніпрі з примусового виселення відповідач звільнила квартиру. За час неправомірного проживання в квартирі [PERSON] позивачеві спричинено матеріальні збитки у вигляді заборгованості за комунальні послуги у розмірі 27 047 гривень 69 коп., які було сплачено [PERSON] , та які вона має відшкодувати позивачеві. Зазначив, що після звільнення відповідачем квартира перебувала у жахливому стані: все майно, яке перебувало там, зруйноване, меблі, побутова техніка зламані. У добровільному порядку відповідач відмовилася компенсувати збитки. Також [PERSON] чинила перешкоди позивачеві і його дружині в спілкуванні з онуками, налаштовувала дітей проти рідних діда і баби. Така поведінка відповідача завдала позивачеві душевних страждань у вигляді стресу, тривоги, занепокоєння та відчуття несправедливості і невизначеності, він був змушений витрачати час й інші ресурси на відстоювання своїх прав у суді та виконавчих діях. Просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальні збитки у розмірі 27 047 гривень 69 коп., моральну шкоду в розмірі 40 000 гривень, а також судові витрати по справі. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечувала, зазначивши, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином позивача, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року було розірвано, та від якого вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Квартира [ADDRESS] була подарована позивачем своєму синові, чоловіку відповідача, на підставі договору дарування від 21 березня 2013 року, та в якій проживала родина відповідача. Після припинення подружніх відносин, з метою перешкоджання проживання відповідачеві з дітьми, чоловік відповідача здійснив відчуження квартири на користь свого батька - позивача, тобто знов повернув колишньому власникові. Позивачеві при укладенні договору було достеменно відомо про проживання у квартирі відповідача з малолітніми дітьми. З квітня 2018 року позивач здійснював дії, спрямовані на фізичне виселення її з квартири: відключення електропостачання, газопостачання, надсилання скарг до комунальних служб, а також звернення до суду з позовом про виселення її з дітьми. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року визнано право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] за [PERSON] з малолітніми дітьми. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року було скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено, яке було скасовано постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року залишено в силі. Після ухвалення судом касаційної інстанції постанови від 21 квітня 2021 року позивачем було у терміновому порядку здійснено відчуження квартири з метою недопущення відповідача з дітьми користування житлом на користь [PERSON] . Після відключення квартири від електропостачання, з огляду на неможливість проживання в житлі, вона була змушена орендувати квартиру, до якої переїхала з дітьми. Частина належних їй речей дійсно залишилася в квартирі. Жодних доказів, які би підтверджували, що майно позивача, яке перебувало в квартирі було знищено саме відповідачем, стороною позивача до матеріалів справи не надано. Вона не була споживачем комунальних послуг, як це стверджує позивач, сплачувала орендну плату та комунальні платежі за проживання в іншій квартирі, в якій фактично проживала весь цей період. Крім того, довідки про комунальні послуги, які були надані ТОВ «Днепрліфт» у сумі 757 гривень 08 коп. і ТОВ «ТО Дніпро-Ліфт» у 1 910 гривень 07 коп., КП «Теплоенерго» у розмірі 12 996 гривень 78 коп., і оплата за які була нарахована, видані споживачеві [PERSON] . Довідка ТОВ «ЄРЦ КП» № 11/2021-02-23/120893 від 23 лютого 2021 року видана на ім`я [PERSON] . Таким чином, позивачем не доведено розмір матеріальних збитків. Також позивачем не наведено обґрунтування розміру і підстав стягнення з неї моральної шкоди, доказів, які би давали підстави стверджувати, що відповідачем заподіяно позивачеві моральної шкоди, до справи не надано. Просила відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог, стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 гривень. Представник відповідача надала заяву, в якій просила справу розглядати без технічної фіксації, проти заявлених позовних вимог заперечувала та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно договору дарування квартири від 28 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 1356, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS] (а.с. 6), право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 7). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року за [PERSON] та її малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визнано право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] (а.с. 50-51), яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року скасовано і у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 52-55), яку постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (а.с. 43-49) скасовано і залишено в силі рішення суду першої інстанції. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2020 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року, [PERSON] було усунуто перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] зі спірної квартири (а.с. 16-19). Постановою державного виконавця Центрального ВДВС у м. Дніпрі від 14 грудня 2020 року було відкрито виконавче провадження ВП № 63897574 з примусового виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2020 року (а.с. 20). Постановою державного виконавця Центрального ВДВС у м. Дніпрі від 26 лютого 2021 року виконавче провадження ВП № 63897574 було закінчено на підставі повного фактичного виконання виконавчого документу (а.с. 22). 23 лютого 2021 року [PERSON] було сплачені платежі за комунальні послуги у загальному розмірі 27 065 гривень 69 коп. (а.с. 9-15). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] станом на 25 травня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2021 року зареєстровано за [PERSON] (а.с. 56-57). Відповідно до ст. 81 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна (у даному випадку це оплата послуг з опалення квартири, водопостачання, електроенергії, послуги вивезення відходів, послуги з утримання будинку та прибудинкової території), має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Відповідач [PERSON] не є і ніколи не була власником чи співвласником квартири [ADDRESS] , підстави для стягнення коштів комунальних послуг із [PERSON] , яка не є і не була власником вказаної квартири, відсутні, тому будь-яких зобов`язань утримувати майно, власником якого вона не є, у відповідача немає, договорів про користування майном між нею і позивачем укладено не було. Крім того, згідно з договором оренди від 01 серпня 2018 року відповідач орендувала строком на 3 роки для проживання квартиру [ADDRESS] (а.с. 61-62). Судом також приймається до уваги та обставина, що за заявою позивача у серпні 2018 року у належній на той час йому квартирі було відключено електропостачання (а.с. 58,59), що унеможливлювало проживання у такому житлі, тому стверджувати, що у зазначений позивачем період відповідач проживала в цій квартирі підстав немає, а рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2020 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року лише встановлено, що відповідач фактично мешкає у спірній квартирі з дітьми, проте, період такого проживання не вказано, а факт відключення електропостачання і можливість використання житла за призначенням за умови відсутності електропостачання під час розгляду цивільної справи № 203/2636/2018 не з`ясовувалося, тому при розгляді цієї справи ці обставини не можуть бути взяті до уваги як беззаперечні і встановлені. Крім того, обґрунтовуючи свої позовні вимоги до [PERSON] про стягнення грошових коштів, позивач визначає вказану суму збитками, посилаючись на положення ст. 22 ЦК України. З огляду на це суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є, зокрема: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Понесені витрати на оплату комунальних послуг та утримання квартири, які позивач визначає як збитки, враховуючи положення ст. 22 ЦК України, по суті не є збитками, оскільки відсутні наявність втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також відсутня упущена вигода. Відтак, позивачем не доведено факту заподіяння йому відповідачем збитків з підстав неучасті у витратах в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальних збитків у розмірі 27 047 гривень 69 коп. позивачеві слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В даному випадку судом не встановлено порушення прав позивача з сторони відповідача, а саме завдання збитків позивачеві, також судові позивачем не надано доказів, що побутова техніка та меблі в квартирі зламані і зокрема безпосередньо відповідачем, або за її ініціативою, а також стосовно того, що [PERSON] перешкоджає позивачеві у спілкуванні з онуками, відсутні і докази, нібито, наявних у позивача страждань у вигляді стресу, тривоги, занепокоєння і таке інше, тому в задоволенні позовних вимог цій частині також слід відмовити. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір. Позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 908 гривень (а.с. 29), який з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed