Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

[PERSON] 10.07.2019р. звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.1-5), у якому посилаючись на викладені обставини просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні [ADDRESS] , що є підставою для зняття [PERSON] , [INFO] , з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2019р. відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8, ст.128\~ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відзиву на позов не надсилав. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281\~ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. На підставі договору дарування, посвідченого 16.07.2006 року приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним\~М.М. за реєстровим №Д-174, позивач та [PERSON] є власниками по 4/25 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР 16.08.2006 року, реєстраційний № 14784002 (а.с.7,11). Із довідки № 5963 від 05.07.2019р. про склад сім`єю або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] , вбачається ,що до складу зареєстрованих входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.17). У відповідності до акту № 85 від 20.05.2019 року [PERSON] дійсно зареєстрований з 23.06.2016 року за адресою: [ADDRESS] , але в зазначеному домоволодінні ніколи не проживав. Особистих речей відповідача в квартирі не має (а.с.18). Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Так, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За змістом ч. 1 ст.7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зважаючи на викладене можна зробити висновок про те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною та достатньою підставою для зняття особи з реєстрації. Отже, враховуючи те, що відповідач не є власником (співвласником) будинку за адресою: : [ADDRESS] , суд доходить висновку, що він втратив право користування ним, а право власності позивача у даній справі підлягає захисту, оскільки згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому слід визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття його із реєстраційного обліку за даною адресою. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору, а його вимоги підлягають задоволенню, тому слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн..

Outcome: approved