Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

[PERSON] 04.10.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS]. В зазначеному будинку з 2009 року на прохання колишньої дружини [PERSON] позивач зареєстрував [PERSON] (донька колишньої дружини від попереднього шлюбу) та [PERSON] (спільна із колишньою дружиною донька). З 2014 року після розірвання шлюбу позивача з [PERSON] відповідачі переїхали до місця проживання своєї матері в квартиру по [ADDRESS], і з того часу не проживають в спірному будинку, речей не зберігають, поточним ремонтом не займаються, земельну ділянку не обробляють, однак з реєстрації в будинку добровільно не знімаються. Реєстрація [PERSON] та [PERSON] створює для позивача зайві проблеми, перешкоджає в реалізації його права власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Викладене стало підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій позов підтримав та просив його задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно у спосіб встановлений законом. За наведених обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільним Кодексом України щодо захисту права власності та Житловим Кодексом України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Парфєновим І.В. 16.04.1997 року за реєстром №1924, та рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 09.11.2006 року. Право позивача на вказане будинковолодіння зареєстроване 20.11.2006 року Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації (а.с.5-8). За вказаною адресою зареєстровані позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи, виданих Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради 10.10.2016 року (а.с. 21,23). Відповідно до довідки №1413 від 22.09.2016 року, виданої квартальним комітетом «Димитрівський» згідно свідчень сусідів [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з 01.01.2014 року (а.с.13). Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], понад 1 рік, однак останні залишаються зареєстрованими за даною адресою. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке належить позивачу на праві приватної власності, а саме будинком [ADDRESS]. Право власності позивача на зазначену квартирузгідно ст. 316,317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок чи квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім'ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що факт непроживання відповідачів за місцем своєї реєстрації понад 1 рік встановлений, а визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням має для позивача важливе юридичне значення та даний факт ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі по 551,20 грн. з кожного з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved