Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON]), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики, оформленого розпискою від 14.04.2013 року, в розмірі 10 000 Євро, що станом на20.11.2013 року за офіційним курсом НБУ складає 107 921,49 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 079,21 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 14.11.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 10 000,00 Євро, які відповідач зобов'язувався повернути до 14.07.2013 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов 14.04.2013 року відповідач написав розписку, що посвідчує передання останньому від позивача грошових коштів в розмірі 10 000,00 Євро та зобов'язання повернути вказану суму коштів до 14.07.2013 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 14.04.2013 року. Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. Станом на 20.11.2013 року сума боргу відповідача становить 10 000,00 Євро, що за курсом НБУ складає 107 921,49 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2013 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених в позовній заяві підстав та просив їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи, в порядку ст.ст. 74, 76 ЦПК України, повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд, згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України, визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 14.11.2011 року [PERSON] взяла у [PERSON] 10 000,00 Євро та зобов'язалась повернути вказану суму коштів до 14.07.2013 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт передачі грошових коштів в розмірі 10 000,00 Євро підтверджується розпискою, написаною власноруч [PERSON] 14.04.2013 року (а. с. 4). Оригінал розписки було оглянуто в судовому засіданні. Таким чином, договір позики грошей вважається укладеним 14.11.2011 року. Отже, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини позики. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Сторони у договорі не погодили розмір та порядок одержання процентів та позивач не просить стягнути з відповідача проценти від суми позики, відтак, суд вважає даний договір позики безпроцентним. Як визначено у ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до умов договору, [PERSON] зобов'язалась повернути позику до 14.07.2013 року. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 1 статті 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Так, позивач на виконання умов договору безпроцентної позики передав відповідачеві грошові кошти в розмірі 10 000,00 Євро, тобто, виконав зобов'язання за договором, проте, відповідач грошові кошти у передбачений в договорі строк не повернув, чим порушив грошове зобов'язання. Станом на 20.11.2013 року заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за договором позики становить 10 000,00 Євро. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження погашення заборгованості за розпискою відповідач не надав. За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за розпискою в розмірі 10 000,00 Євро є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, що відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] суму боргу в еквіваленті до гривні за курсом НБУ станом на 20.11.2013 року, що становить 107 921,49 грн., що є його правом. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як визначено у ст.. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Так, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 1 079,21 грн., що підтверджується квитанцією від 20.11.2013 року № ПН17722 (а. с. 1). Оскільки суд задовольняє позов в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 079,21 грн. у відшкодування судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved