Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

[PERSON] 05 січня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. Позивач у своєму позові посилається на те, що вона з відповідачем з 06 червня 1998 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу та спільного мешкання мають і виховували спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу, рішенням суду шлюб розірвано, про що зроблений актовий запис від 04 вересня 2007 року і позивачка отримала свідоцтво в червні 2010 року, стосунки сторін припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з дочкою, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. В добровільному порядку це не відбулося і позивачка вимушена була подати до суду позов про стягнення аліментів; рішенням суду від 10 серпня 2007 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини на користь позивачки, рішення набрало законної сили і виконується. Але дитина часто хворіє, в зв'язку з чим дівчинка проходила необхідні дослідження та приймала ліки, знаходилася га лікуванні в оздоровчих центрах і санаторії. Всі витрати пов'язані з лікуванням дочки були понесені позивачем. Позивачем фактично були витрачені кошти на оздоровлення і лікування дочки, харчування, позивачем також були понесені витрати на додаткові обстеження дочки, дитина стоїть на обліку в різних лікарів, дитина потребує постійного стороннього догляду. Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про відшкодування додаткових витрат зараз і в майбутньому (хоча б половини) на утримання дитини. Однак вказана вимога залишилась без задоволення. Вона (позивач) зараз працює, доглядає дитину, матеріально позивачка погано забезпечена. Дохід у відповідача є, інших дітей він не має і інші аліменти не виплачує, у вихованні та іншому добровільному матеріальному забезпеченні дитини участі не приймає. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання їх неповнолітньої дочки в розмірі 5545 грн. 58 коп. (фактичні витрати), судові витрати по справі покласти просила на відповідача, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, позовні вимоги визнав, вказавши на те, що дійсно з позивачкою перебували в шлюбі, мешкали разом і мають неповнолітню дочку, він не заперечує проти аліментів і додаткових витрат на дитину, хоче має намір добровільно надавати матеріальну і іншу допомогу на утримання дочки, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суду, щоб ці кошти йшли на їх дочку, згоден і з сумою заявлених додаткових витрат, як просить позивачка, не заперечував проти задоволення позову в повному обсязі і розгляду справи без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] з 06 червня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу та спільного мешкання мають і виховували спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу, рішенням суду шлюб розірвано, про що зроблений актовий запис від 04 вересня 2007 року і позивачка отримала свідоцтво в червні 2010 року, стосунки сторін припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з дочкою, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. В добровільному порядку це не відбулося і позивачка вимушена була подати до суду позов про стягнення аліментів; рішенням суду від 10 серпня 2007 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини на користь позивачки, рішення набрало законної сили і виконується. Але дитина часто хворіє, в зв'язку з чим дівчинка проходила необхідні дослідження та приймала ліки, знаходилася га лікуванні в оздоровчих центрах і санаторії. Всі витрати пов'язані з лікуванням дочки були понесені позивачем. Саме позивачем фактично були витрачені кошти на оздоровлення і лікування дочки, харчування, позивачем також були понесені витрати на додаткові обстеження дочки, дитина стоїть на обліку в різних лікарів, дитина потребує постійного стороннього догляду. Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про відшкодування додаткових витрат зараз і в майбутньому (хоча б половини) на утримання дитини. Однак вказана вимога залишилась без задоволення. Вона (позивач) зараз працює, доглядає дитину, матеріально позивачка погано забезпечена. Дохід у відповідача є, інших дітей він не має і інші аліменти не виплачує, у вихованні та іншому добровільному матеріальному забезпеченні дитини участі не приймає. Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дитини дочки [PERSON], [INFO], він не звільняється від обовязку щодо утримання дитини відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України. На теперішній час позивач мешкає разом зі своєю неповнолітньою дитиною, займається її вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання вказаної дитини додаткову матеріальну допомогу надає не регулярно, лише в межах виконавчого провадження, в різних сумах і проявах, тому мати дитина вимушена була звернутися з цим позовом до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Верховний суд України, в абз. 2 п. 17 постанови № 3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року розяснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньо [PERSON], ця неповнолітня дитина свого постійного доходу не має, потребує постійного стороннього догляду, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідача, стягуваних за рішенням суду аліментів з відповідача на утримання цієї дитини недостатньо для додаткових витрат на лікування, оздоровлення та інш., тому суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача на утримання вказаної дитини додаткові витрати. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач працює, має стабільних доходів і суттєвого матеріального становища, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина відповідач не має. Аліментів відповідач нікому іншому не платить, стягнень інших (крім вказаних вище) за виконавчими документами з відповідача не проводиться. Частиною 1\~статті 185 СК України\~\~передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки\~Сімейний Кодекс України\~виходить із принципу рівності прав й обов'язків батьків.\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з наданими копіями чеків, квитанцій на придбання лікарських препаратів за період лікування, обстеження, оздоровлення, перебування в лікарні, додаткового харчування та інш. дитини сторін позивачем було проведено витрати в розмірі заявлених вимог. Виходячи з принципу рівності обов'язків батьків щодо дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача лише в частині вже реально витрачених додаткових сум. При цьому суд враховує, що відповідач на теперішній час фактично відсторонився від додаткових витрат на утримання дочки, вважає, що виплачуваних ним аліментів достатньо і для цього, а тому ці витрати не несуть за собою реальної потреби дочкою. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2017 рік» та ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року - 1544 гривні, з 1 травня - 1624 гривні, з 1 грудня - 1700 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх часткове задоволення. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] не була звільнена від сплати судових витрат при подачі позову, тому вказані витрати потрібно стягнути з відповідача на її користь в сумі 551 грн. 20 коп. з поштовими витратами.. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача та дочки по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та предмета спору, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідача стосовно не погодження зі всіма положеннями позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини: дочки [PERSON], [INFO], в сумі 5545 грн. 58 коп., а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. і 07 грн. комісійних послуг банку, а всього 558 грн. 20 коп. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved