Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації (далі відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на його користь індекс інфляції та 3% річних в розмірі 7 119 грн. 20 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. 00 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в серпні 2014 року звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації про визнання неправомірними дій щодо невиплати йому допомоги на оздоровлення в розмірі п`яти мінімальних заробітних плат та зобов`язання здійснити виплату допомоги на оздоровлення розмірі п`яти мінімальних заробітних плат за 2014 рік. Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2014 року в задоволенні позову йому відмовлено. Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано неправомірними дії Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області щодо нарахування позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірах нижчих, ніж передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області здійснити нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням раніше проведених виплат. Зобов`язано Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації виплатити щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2014 рік, відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням раніше проведених виплат. Кошти в сумі 4 623 грн. поступили на його картковий рахунок 05 квітня 2019 року, тобто через п`ять років після набрання законної сили рішення суду. Позивач вважає, що боржником прострочено виконання грошового зобов`язання, тому відповідач має сплатити йому інфляційні витрати та 3% річних в розмірі 7 119 грн. 20 коп. Крім того, через невиконання рішення суду, будучи інвалідом, змушений був звертатись в різні державні установи та організації з метою отримання допомоги передбаченої законами та присудженої судами, що завдало йому моральних та фізичних страждань у вигляді переживань, відчуття несправедливості, викликане судовими процесами та невиконанням рішень судів, розчарування, болю, схвильованості та психічного напруження внаслідок порушення його прав. Завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 1 000 грн. 24 листопада 2020 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вимоги позивача не підлягають до задоволення. Вказує, що на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації нарахування та виплату щорічної грошової допомоги до 05 травня 2014 року позивачу як інваліду війни 3 групи за 2014 рік було здійснено відповідно до резолютивної частини згаданого вище рішення. Зазначена сума становить 4 623 грн., які були нараховані та виплачені [PERSON] у квітні 2019 року. Жодних зобов`язань відносно оплати інших додаткових виплат, що пов`язані з виконанням рішення суду у постанові зазначено не було. Зазначає, що у 2014 році Центр не мав змоги виконати рішення суду з незалежних від нього та поважних причин, а саме: в кошторисних призначеннях на поточний рік відсутні кошти, які за своїм призначенням, передбачають вказані в рішенні виплати; виплати здійснюються за рахунок коштів державного бюджету України, формування та використання якого не входить до компетенції відповідача, а здійснюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України. Таким чином, відповідач був позбавлений можливості добровільно виконати рішення суду і зазначені обставини є безумовно поважними. Крім того, враховуючи, що між Центром та [PERSON] по суті виникли правовідносини майнового характеру, однак рішення суду, в загальному носить немайновий характер, що унеможливлює його виконання в порядку Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у 2018 році Центр звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області для зміни способу і порядку виконання судового рішення, що було задоволено ухвалою від 28 листопада 2018 року. Вважає, що Центром було використано всі передбачені Законом способи для виконання рішення суду про виплату позивачу коштів в розмірі 4 623 грн. Виплата коштів для позивача не залежала від волі чи бажання Центру, тому вимога [PERSON] про стягнення індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання не відповідає фактичним обставинам справи, є необ`єктивною та необґрунтованою. Так само твердження позивача щодо зазнаної ним моральної шкоди викликають сумніви, так як не підтвердженні жодними фактичними даними і є надуманими. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з мотивів у ньому наведених та просили його задовольнити. Окрім того, представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги, та просив стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 3559 грн. 60 коп., 3% річних в розмірі 639 грн. 45 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. 00 коп. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю, з підстав викладених в відзиві, просив відмовити в його задоволенні. Заслухавши позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , представника відповідача Пилипаку С.І. , дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що в 2014 році [PERSON] звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації про визнання неправомірними дій щодо невиплати йому допомоги на оздоровлення в розмірі п`яти мінімальних заробітних плат та зобов`язання здійснити виплату допомоги на оздоровлення розмірі п`яти мінімальних заробітних плат за 2014 рік. Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2014 року в справі №570/3703/14-а в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року в справі №570/3703/14-а позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано неправомірними дії Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області щодо нарахування та виплати [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірах нижчих, ніж передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області здійснити [PERSON] нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням раніше проведених виплат. Зобов`язано Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації [PERSON] , як інваліду війни III групи, щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2014 рік, відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням раніше проведених виплат. Як слідує з мотивувальної частини постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року позовні вимоги [PERSON] до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації задоволено частково, а саме зобов`язано Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації зробити перерахунок та виплатити щорічну разову грошову допомогу до 5 травня, як інваліду війни III групи в розмірі семи мінімальних пенсій за віком у відповідності до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно приписів ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Зі змісту листа № 01-42-10/30 від 12 вересня 2019 року Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, встановлено, що відповідачем, відповідно до постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року по справі № 570/3703/14-а здійснено нарахування та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік як інваліду війни III групи в квітні 2019 року в розмірі 4 623 грн. 00 коп. Відповідно до інформації наданої АТ КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок [PERSON] 05 квітня 2019 року надійшли кошти в розмірі 4 623 грн. 00 коп. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно положень ч. 1 та 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За приписами положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, яким відповідача зобов`язано здійснити нарахування та виплату щорічної разової грошової допомоги до 05 травня 2014 року як інваліду війни III групи. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з нарахування та відповідно виплати вказаної допомоги, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Твердження відповідача, що Центр з незалежних від нього причин був позбавлений можливості добровільно виконати рішення суду, в зв`язку з відсутністю коштів не заслуговують на увагу з огляду на тривалий термін невиконання рішення суду та відсутністю доказів на підтвердження обставин, викладених у відзиві на позов. Позивачем проведено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 3559 грн. 60 коп. та 3% річних в розмірі 639 грн. 45 коп., який відповідачем в судовому засіданні не заперечувався та не спростовувався, перевірений судом, а тому приймається судом як належний. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати в розмірі 3559 грн. 60 коп. та 3% річних в розмірі 639 грн. 45 коп. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до частин 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного Суду України у постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», звертає увагу судів на те, що відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз. 1 п. 4, абз. 2 п. 5). Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Оскільки постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року відповідачем була виконана лише в квітні 2019 року, суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди у виді душевних страждань, які полягають у переживаннях викликаних судовими процесами та тривалим невиконанням рішення суду. Зазначене спростовує твердження відповідача, що завдана позивачу моральна шкода не підтверджена жодними фактичними даними і є надуманою. Тому, сума спричиненої позивачеві моральної шкоди в розмірі 1 000 грн. підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі пункту 10 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved