Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

[PERSON] 07 липня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про повернення незаконно стягнутих, списаних коштів та витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що 25 квітня 2008 року він уклав з відповідачем кредитно-заставний договір з кінцевим терміном погашення 24 квітня 2015 року; згодом банк нав`язав позивачу договір страхування. Умови вказаних договорів були неприйнятні для позивач і він оскаржив до суду; рішеннями судів визнані недійсними договори страхування і кредитно-заставний договір. Але банк незаконно списав з рахунку позивача 26 056 грн. 54 коп., вважаючи це боргом позивача перед банком. Позивач з цим не погодився, вважає вказане безпідставним і незаконним списанням коштів. Як стверджує позивач, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тому позивач вважає, що стягнена сума на користь цього банку з нього підлягає стягненню на його користь. Позивач вважає, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання щодо вказаного договору, що є порушенням вимог чинного законодавства, умов укладеного договору та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виконати умови договору або розірвати його і повернути йому його гроші, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Отже, на сьогодні відповідач фактично відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, безпідставно посилаючись на неіснуючі обставини. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдані матеріальні збитки та просив стягнути з відповідача вказані безпідставно набуті кошти, списані з рахунку позивача, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнали повністю. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені, заперечували проти задоволення позову і вважали за можливе розгляд справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 25 квітня 2008 року [PERSON] уклала з відповідачем кредитно-заставний договір на суму 15 938.15 доларів США під 11.4% річних з кінцевим терміном погашення 24 квітня 2015 року; згодом сторони уклали договір страхування. Умови вказаних договорів, на думку позивача, були неприйнятні для нього і він оскаржив до суду; рішеннями судів визнані недійсними договори страхування і кредитно-заставний договір. Так, заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 12 вересня 2013 року у справі № 2/257/2217/13 (257/7985/13-ц) визнано недійсними договір особистого страхування № ДОМGLК92430007 від 25 квітня 2008 року та договір страхування наземного транспорту № ДОМGAК92430007 від 24 квітня 2009 року, укладені між [PERSON] та ЗАТ «СК «Інгосстрах»; рішенням Київського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року у справі № 2/257/363/14 кредитно-заставний договір № ДОМGLАК92430007 від 25 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» визнаний недійсним. Отже, як зазначає позивач, згідно ч. 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Але ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2015 року заочне рішенням Київського районного суду м. Донецька від 12 вересня 2013 року у справі № 2/257/2217/13 (257/7985/13-ц) скасоване в порядку перегляду заочного рішення, справу призначено до судового розгляду в загальному порядку. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року (справа № 185/11446/14-п). залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] відхилено, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року залишено без змін. Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] зазначала, що договір особистого страхування від 25 квітня 2008 року та договір страхування наземного транспорту від 24 квітня 2009 року є недійсними, оскільки на копіях вказаних договорів міститься ксерокопія печатки ЗАТ «СК «Інгосстрах» та нерозбірлива копія підпису, при цьому страхових платежів вона не здійснювала. В даній справі судами також встановлено, що 25 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений кредитно-заставний договір № ДОМGАК92430007, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 938.51 доларів СІЛА зі сплатою 11,04 % річних строком до 24 квітня 2015 року. Згідно із ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення ч. 1, 2 і 3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Позивач вважає, що банк незаконно списав з його рахунку 26 056 грн. 54 коп.. Позивач з цим не погодився, вважає вказане безпідставним і незаконним списанням коштів. Позивач вважає, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання щодо вказаного договору, що є порушенням вимог чинного законодавства, умов укладеного договору та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виконати умови договору або розірвати його і повернути йому його гроші, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Отже, на сьогодні відповідач фактично відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, чим порушив права позивача, в добровільному порядку спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдані матеріальні збитки, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За загальними положеннями про договір (ч. 1 ст. 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. 25 квітня 2008 року [PERSON] уклала з відповідачем кредитно-заставний договір на суму 15 938.15 доларів США під 11.4% річних з кінцевим терміном погашення 24 квітня 2015 року; згодом сторони уклали договір страхування. Умови вказаних договорів, на думку позивача, були неприйнятні для нього і він оскаржив до суду; рішеннями судів визнані недійсними договори страхування і кредитно-заставний договір. Так, заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 12 вересня 2013 року у справі № 2/257/2217/13 (257/7985/13-ц) визнано недійсними договір особистого страхування № ДОМGLК92430007 від 25 квітня 2008 року та договір страхування наземного транспорту № ДОМGAК92430007 від 24 квітня 2009 року, укладені між [PERSON] та ЗАТ «СК «Інгосстрах»; рішенням Київського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року у справі № 2/257/363/14 кредитно-заставний договір № ДОМGLАК92430007 від 25 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» визнаний недійсним. Отже, як зазначає позивач, згідно ч. 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2015 року заочне рішенням Київського районного суду м. Донецька від 12 вересня 2013 року у справі № 2/257/2217/13 (257/7985/13-ц) скасоване в порядку перегляду заочного рішення, справу призначено до судового розгляду в загальному порядку. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року (справа № 185/11446/14-п). залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] відхилено, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року залишено без змін. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відсутні підстави, передбачені ст. 203, 215 ЦК України, для визнання оспорюваних договорів недійсними. Позивач власноручно підписувала зазначені договори, а використання відповідачем факсимільного відтворення підпису та відтворення відбитку печатки технічними друкувальними приладами було здійснене відповідно до Умов страхування, які були погоджені [PERSON] . В цій справі судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № ДОМGLК92430(Ю7, за умовами якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 15 938.51 доларів США зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 11.04 % річних, з кінцевим терміном погашенням кредиту до 24 квітня 2015 року. Частина кредиту в розмірі 15 318.81 доларів США надавалася з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 153.19 доларів США - з метою оплати перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту в розмірі 6.95 доларів США - з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. 25 квітня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «СК «Інгосстрах», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах», було укладено договір особистого страхування № ДОМGAК92430007, за умовами якого страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві (ПАТ «КБ «ПриватБанк»), а страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови правил страхування. Об`єктом страхування за даним договором є майнові інтереси, пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю страхувальника або застрахованої особи. 24 квітня 2009 року між [PERSON] та ЗАТ «СК «Інгосстрах», правонаступником якого є ПрАТ «СК «Інгосстрах», було укладено договір страхування наземного транспорту, за умовами якого страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві (ПАТ «КБ «ПриватБанк»), а страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови правил страхування. Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] зазначала, що договір особистого страхування від 25 квітня 2008 року та договір страхування наземного транспорту від 24 квітня 2009 року є недійсними, оскільки на копіях вказаних договорів міститься ксерокопія печатки ЗАТ «СК «Інгосстрах» та нерозбірлива копія підпису, при цьому страхових платежів вона не здійснювала. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 2, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як вбачається зі змісту оспорюваних договорів, невід`ємними їх частинами є Умови страхування, які були підписані страхувальником при укладенні вказаних договорів. Відповідно до п. 10 Умов страхування, які є невід`ємною частиною договору особистого страхування від 25 квітня 2008 року, а також п. 18 Умов страхування, які є невід`ємною частиною страхування наземного транспорту від 24 квітня 2009 року, передбачено можливість використання страховиком факсимільного відтворення підпису особи, яка уповноважена підписувати такі договори, а також відтворення відбитка печатки технічними друкувальними приладами. Враховуючи, що [PERSON] факт підписання нею оспорюваних договорів не заперечувала, при цьому ЗАТ «СК «Інгосстрах», факсиміле підпису якого було використано при підписанні договору, підтверджує підписання цього договору, відсутні правових підстав для визнання вказаних договорів страхування недійсними. Крім того, на підтвердження виконання ЗАТ «СК «Інгосстрах», правонаступником якого є ПрАТ «СК «Інгосстрах», умов укладених договорів страхування, свідчить також здійснені ним виплати ПАТ «КБ «ПриватБанк», як вигодонабувачу, суми страхового відшкодування. Беручи до уваги зазначене, відсутні підстави вважати, що у зв`язку із відсутністю мокрого підпису та відбитку печатки ЗАТ «СК «Інгосстрах» на оспорюваних договорах, останні є недійсними. Також в даній справі судом касаційної інстанції встановленого судом апеляційної інстанції було витребувано у ПрАТ «СК «Інгосстрах» оригінали договорів страхування та останнім на запит суду було надано відповідь про неможливість їх надання, у зв`язку з їх зберіганням у страхового агента, який розташований на території зони проведення антитерористичної операції. Щодо рішення Київського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року у справі № 2/257/363/14, яким кредитно-заставний договір № ДОМGАК92430007 від 25 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» визнаний недійсним, то дане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року (після відновлення втраченого судового провадження справа № 185/5563/16-ц), ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитно-заставного договору недійсним відмовлено. В даній справі судами також встановлено, що 25 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений кредитно-заставний договір № ДОМGАК92430007, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 938.51 доларів СІЛА зі сплатою 11,04 % річних строком до 24 квітня 2015 року. Згідно із ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення ч. 1, 2 і 3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Умовами укладеного кредитно-заставного договору були передбачені розмір процентної ставки, розмір сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяги платежів, що не оскаржується позивачем. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги [PERSON] належним чином не підтверджені, а тому є не обгрунтованими, оскільки, спірний договір підписаний сторонами, які досягай згоди з усіх істотних умов договору, та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; крім того, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, змістом якого передбачена повна інформація стосовно умов кредитування. Згідно з ч. І ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Таким чином, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 213, 214 ЦПК України на вищезазначені положення закону уваги не звернув, у повному обсязі не встановив обставини справи та наведені вище факти до уваги не взяв, та дійшов помилкового висновку про визнання недійсним кредитно-заставного договору. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не довела введення її в оману з боку відповідача чи обман, оскільки кредитно-заставний договір укладений 25 квітня 2008 року, а розпорядження Держфінпослуг № 406 про зупинення дії всіх ліцензій на здійснення страхової діяльності ЗАТ СК «ІНГОССТРАХ» від 04 червня 2009 року, тобто прийнято після укладення договору між сторонами. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Предметом позову є вимога про стягнення безпідставно списаних коштів. Однак позивач не надає доказів списання коштів з її карти № [NUMBER] . Щодо посилання на відповідь банку від 22 червня 2013 року № 20.1.0.0.0/7- 130612/3056, то у зазначеній відповіді не вказано, що такі кошти були списані із зазначеної позивачем картки. В свою чергу банк надав виписку за картою позивача № [NUMBER] , з якої вбачається, що жодних списань, як і інших операції, окрім встановлення та зниження кредитного ліміту, за даною картою не відбувалося. Щодо платіжних документів про сплату банком страхових платежів на користь третьої особи. Згідно з пунктами 6.2.11.- 6.2.14, кредитно-заставного договору № ДОМGАК92430007 від 25 квітня 2008 року позичальник зобов`язався на день укладання договору застрахувати на користь банку предмет застави на суму, строк та від ризиків, що зазначені у договорі та надати банку договори страхування; не пізніше дати закінчення договорів страхування продовжити їх строк або укласти нові на користь страхової компанії; в період настання строків сплати страхових платежів за договорами страхування надавати банку докази сплати страхових платежів. Якщо позичальник не подав банку підтверджуючий документ про сплату чергових страхових платежів за договорами страхування станом на дату, коли вони повинні бути сплачені, банк має право самостійно сплатити такі страхові платежі протягом 5 банківських днів замість позичальника (пункт 3.4.1. цього договору). Якщо банк скористається правом, передбаченим у пункту 3.4.1 договору і сплатить чергові страхові платежі, то позичальник зобов`язаний протягом ЗО календарних днів відшкодувати банку суму сплачених коштів та усі інші витрати банку, пов`язані із здійсненням таких платежів. У разі непогашення позичальником такої заборгованості у вказаний строк вона вважається простроченою (пункт 3.4.2. указаного договору). Заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 10 жовтня 2013 року у справі № 8/257/27/13, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 27 червня 2013 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 лютого 2014 року, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитно-заставним договором від 25 квітня 2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПУ України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Крім того, позивач пропустила строк, у межах якого вона могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в даному випадку, тобто позовну давність, принаймні щодо частини вимог. Відповідно до ст. 261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку, позивач оспорює сплату страхових платежів в тому числі у 2008-2011 роках, а отже поза межами трирічного строку загальної позовної давності. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загальною правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. В даному випадку позивач не наводить виключних підстав для неможливості отримання інформації про спірне порушення та звернення до суду в межах строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Договором відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 631 ЦК України передбачає, що договір набирає чинності з моменту його укладення та строком його дії є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору, відшкодування збитків. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з того, що відповідач всі передбачені договорами сторін умови виконав в повному обсязі; позивач укладав договір, приймав кошти і зобов`язувався їх виконати у відповідності до норм чинного законодавства, тому позивач мав можливість виконати умови договору у відповідності до домовленостей з відповідачем, але без поважних причин цього не зробив. Таким чином неправомірними діями позивача, пов`язаними з невиконанням належним чином умов укладеного договору і закону відповідачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями позивача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на позивача. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно позивача (крім договірних, зазначених в позові) відносно завдання збитків, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження можливе позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання сторони позивача на позові, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлені. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до АТ комерційний банк «ПриватБанк» про повернення незаконно списаних грошових коштів та витрат відмовити. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції відповідача позивач суду не надав, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed