Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

[PERSON] 10 листопада 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про встановлення факту проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 25 жовтня 2010 року померла її тітка [PERSON], яка за життя склала заповіт, посвідчений 11 жовтня 2002 року, в якому все своє майно заповіла позивачу. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. Позивач постійно проживала зі спадкодавцем на час її смерті, однак не була з нею зареєстрована. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] листом від 11 листопада 2014 року позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини. Позивач просила суд встановити факт проживання позивача на час відкриття спадщини з [PERSON]; визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 25 жовтня 2010 року. У заяві від 11 грудня 2017 року представник позивача [PERSON] [PERSON] просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у заяві від 11 грудня 2017 року просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у листі від 08 грудня 2017 року просила розглядати справу без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 2002 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням від 29 серпня 2002 року № 6/311-02, зареєстрованого в МБТІ у реєстровій книзі за № 260п-86-170 (а.с. 18). Згідно технічного паспорту вищезазначена квартира складається з: кімнати площею 18,9 кв.м., кухні площею 5,9 кв.м., вбиральні площею 1,9 кв.м., коридору площею 3,1 кв.м., вбудованих шаф площею 0,6 кв.м., балкону площею 0,1 кв.м. Загальна площа 30,5 кв.м., житлова площа 18,9 кв.м. (а.с. 19). 25 жовтня 2010 року [PERSON] померла (а.с. 21), яка за життя склала заповіт, посвідчений 11 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5045, в якому все своє майно заповіла [PERSON] (а.с. 20). Позивач 11 листопада 2014 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 22). Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] листом від 11 листопада 2014 року позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини (а.с. 23). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На підставі ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач проживала зі спадкодавцем [PERSON] з 01 жовтня 2009 року по 25 жовтня 2010 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 5 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. З огляду на те, що позивач проживала зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та відсутність інших спадкоємців, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 25 жовтня 2010 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved