Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності. Позов мотивовано тим, що вони являлись співвласниками квартири разом із відповідачем, оскільки вони були неповнолітніми органами опіки та піклування було надано дозвіл відповідачу на продаж вказаної квартири за умови придбання квартири у рівних частках в тому числі на неповнолітніх, однак як виявилось згодом квартира була придбана лише на ім'я відповідача, яка почала створювати перешкоди одному із позивачів у користуванні вказаною квартирою, що зумовило подання позову про усунення перешкод в користуванні квартирою а після виявлення обставин, що квартира була придбана лише на ім'я відповідача інших позовних вимог. Просять суд Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири за адресою [ADDRESS] від 15.11.2006р. укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині придбання [PERSON] 2/3 частини вказаної квартири. Визнати право власності на 1/3 квартири за адресою [ADDRESS] за [PERSON]. Визнати право власності на 1/3 квартири за адресою [ADDRESS] за [PERSON] Усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] надання вільного доступу [PERSON] до приміщень квартири [ADDRESS] та передачі ключів від вхідних дверей. Стягнути з відповідача документально підтверджені судові витрати. Судові витрати залишити за позивачем. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав з викладених в позовній заяві обставин враховуючи визнання позову відповідачем просив судові витрати залишити за позивачами. Відповідач позов визнала мотивувавши тим, що позивачі являються її дітьми і вона має бажання вирішити спір, що виник у мирний спосіб тому визнає позовні вимоги. Третя особа в судове засідання не з'явилась хоча належним чином повідомлялась про день та час розгляду справи. Виниклі правовідносини врегульовані ст.ст. 4, 16. 202, 203, 215, 217, 230, 328 ЦК України, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» Закону України «Про охорону дитинства». Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.03.2006р. [PERSON] та [PERSON] являлись власниками по ? частки житлового приміщення за адресою [ADDRESS]. 2006 року відповідачка - [PERSON], відчужила вищезазначену квартиру, а саме 04.11 2006р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу житлового приміщення за адресою [ADDRESS]. Рішенням третейського суду від 14.11.2006р. вищезазначений договір був визнаний дійсним і відповідно реєстраційного посвідчення від 20.11.2006р. на приміщення за адресою [ADDRESS] було зареєстровано право власності гр. [PERSON]. На момент укладення договору купівлі - продажу та прийняття рішення третейським судом, [PERSON] була малолітньою особою, а [PERSON] являлась неповнолітньою, тому купівля-продаж житлового приміщення по [ADDRESS] відбувалась за згодою органу опіки та піклування. П. 6.1. «,Правил опіки та піклування» затвердженого наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 N 34/166/131/88 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 р. за N 387/3680 визначав, що органи опіки та піклування вирішують питання щодо збереження за неповнолітніми житла, а також щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла. Таким чином, батьки управляють майном, майновими правами які належать дитині, з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку і піклування (з дозволу органу опіки і піклування), а тому, необхідність отримання батьками дозволу органів опіки і піклування на укладення щодо майна, майнових прав які належать дитині, договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації є обов'язковим. Отже, орган опіки та піклування має надавати письмовий дозвіл на вчинення батьками правочинів щодо майна, що належить неповнолітнім. Цей дозвіл має надаватися у вигляді письмового рішення районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації, виконавчого комітету міської, районної в містах, сільської, селищної ради на вчинення правочину. Відповідно нотаріуси мають вимагати вказаних дозволів при вчиненні зазначених правочинів Відповідно до заяв про надання дозволу на укладення угод від імені неповнолітніх та малолітніх дітей (протокол засідання опікунської ради № 10 від 29.05.2006р.) виконавчим комітетом Вінницької міської ради було прийнято рішення від 30.05.2006р. № 1246. Згідно п. 16 відповідного рішення було дозволено матері [PERSON] за згодою батька дитини [PERSON] придбати на імя малолітньої дочки [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] за ціною на розсуд батьків. Згідно п. 17 відповідного рішення було дозволено неповнолітній [PERSON] що діє за згодою батьків, придбати на її імя 1/3 частину квартири [ADDRESS] за ціною на розсуд батьків. В порушення ст.144 Конституції України ст.17 Закону України ,,Про охорону дитинства'' , ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», п.16 ,п.17 рішення виконкому Вінницької міської ради від 30.05.2006р. № 1246 [PERSON] 15.11.2006р. купила квартиру [ADDRESS] у [PERSON] та оформила право власності на квартиру одноособова на себе, що підтверджується договором купівлі продажу та відповідним реєстраційним посвідченням. Проте з урахуванням рішення органу опіки та піклування власниками квартири придбаної за договором купівлі - продажу від 15.11.2006р мали бути [PERSON], [PERSON], [PERSON] в 1/3 частці кожна . Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ч.6 ст. 203 Цивільного Кодексу України - угода, що укладається батьками не може суперечити правам та інтересам їх неповнолітніх дітей. Відповідно до п.3.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю малолітніх осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів. Відповідно до п. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Аналогічні правові позиції визначені і в п. 9. Постанови пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». ст. 16 ЦК України гарантує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання прав. Ст. 328 ЦК України визначає право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ст. 3 ЦК України визначає, що завданнями цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Отже судом встановлено, що при вчиненні оспорюваного правочину були порушені майнові інтереси як неповнолітньої [PERSON] так і малолітньої [PERSON], що є підставою для визнання його недійсним в частині придбання [PERSON] 2/3 частин квартири [ADDRESS] на підставі ст..215ч.1, ст..203ч.6 Цк та визнання права власності на підставі ст.3, ст.328ч.1 ЦК за [PERSON] та [PERSON] на 1/3 частку , за кожною, квартири [ADDRESS] . По досягненню повноліття позивачі цікавилися у матері з приводу їх прав на квартиру [ADDRESS]. Відповідач пояснювала, що вони є також співвласниками квартири, і у позивачів не було жодних підстав не довіряти її словам. В рік закінчення строку позовної давності відповідач позбавила [PERSON] права користуватися вказаним житлом, змінивши замок на вхідних дверях, що підтверджується актом складеним сусідами затвердженого житлово-експлуатаційною організацією та зверненням позивача до органів внутрішніх справ, що й стало підставою звернення за судовим захистом. Під час судового розгляду позивачами було з'ясовано, що одноосібним власником квартири є відповідач. Отже, позивачами строк позовної давності був пропущений саме в результаті недобросовісних дій [PERSON], а саме повідомлення нею недостовірної інформації про права на спірне нерухоме майно. З урахуванням ст. ст.. 256, 257, 261 УК та відповідно до ст.267ч.5 ЦК України суд може визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та захистити передбачене чинним законодавством та порушене відповідачем право власності на частину нерухомого майна. Крім того, відповідач позбавила [PERSON] права користування спірною квартирою, шляхом зміни замків на вхідних дверях, отже судом встановлено наявність перешкод в користуванні квартирою Відповідно до ч.ч. 3,4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч. 4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Ч.2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР визначає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до положень ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже з метою захисту порушених прав суд має право зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] у наданні вільного доступу [PERSON] до приміщень квартири [ADDRESS] та передачі ключів від вхідних дверей цієї квартири. Судові витрати слід залишити за позивачем з огляду на наявність такого клопотання з боку представника. З огляду на вищевикладене ст.ст. 4, 16. 202, 203, 215, 217, 230, 328 ЦК України, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» Закону України «Про охорону дитинства» та

Outcome: approved