Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

[PERSON] в вересні 2019 року звернувся до суду із позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив ухвалити рішення котрим просив стягнути з державного бюджету України: 7800 гривень на відшкодування суд, котрі були сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги із захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, 42853 грн. 40 коп. на відшкодування інфляційних втрат сум гонорару, які були сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги із захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, 3525 грн. 65 коп. три відсотки річних за несвоєчасне гонорару, які були сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги із захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, 15887 грн. 50 коп. втраченого заробітку за період тримання під вартою під час кримінального провадження, 96693 грн. 56 коп. компенсації втрат доходів (інфляційні втрати) за несвоєчасну сплату заробітної плати, 7446 грн. 52 коп. три відсотки річних за несвоєчасну сплату зарплати, а також просив стягнути всі судові витрати. Вимоги позову обґрунтував тим, що відносно [PERSON] , [INFO] було порушено кримінальну справу за обвинуваченням його у злочині про недонесення про злочин, кваліфікація за ст. 187 КК України 1960 р. А також 15.12.1999 р., [PERSON] , було затримано. З 15.12.1999 р. по 20.12.1999 р. позивач знаходився у Ізоляторі Тимчасового Тримання при УВС м. Одеси з незрозумілих та незаконних підстав. Пізніше 14.11.2000 р. постановою слідчого стосовно [PERSON] , також було порушено кримінальну справу, перекваліфіковано його дії за ст.69, ч,5 ст. 123-1, ч. 3 ст.144 КК України 1960 р. [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Суми, обвинуваченого у злочинах, передбачених ст.69, ч.5 ст. 123-1, ч. 3 ст.144 КК України 1960 р. визнано невинуватим та виправдано за Вироком Апеляційного суду Одеської області від 22.10.2004 року.Позивач був звільнений з під варти в залі суду. Вирок Апеляційного суду Одеської області від 22.09.2004 року стосовно [PERSON] залишений без змін Ухвалою Верховного суду України від 18 квітня 2006 р. З відповіді Установи Виконання Покарань №21 від 21.02.17 р. №5/17-2739 на запит адвоката зазначено, що [PERSON] , [INFO] , заарештований 20.12.1999 р. Прокуратурою м. Одеси, за підозрою в скоєнні злочину, передбаченого ст. 187 ч. 1 КК України. 24.12.1999 р. прибув в Одеський слідчий ізолятор. 02.06.2000 р. згідно постанови прокуратури м. Одеси від 03.05.2000 р. був переведений в слідчий ізолятор №22 м. Ізмаїла. 08.08.2000 р. прибув з Ізмаїльського слідчого ізолятора до СІЗО для утримання. Згідно Вироку Одеського апеляційного суду від 22.09.2004 р. визнаний невинним та виправданий за ст. 69,123-1 ч.5 ,144 ч. 3, 42 (1960 р.) КК України. Звільнений з зали суду. Вибув по місцю помешкання. Особлива справа [PERSON] знищена. Таким чином, позивач незаконно був позбавлений волі з 15.12.1999 р. (з дня затримання без протоколу) по 22.09.2004 р. (день постановлення виправдувального вироку), тобто 4 роки, 9 місяців та 9 днів, або загалом 1734 дні. В порушення вимог ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» позивачу не було роз`яснено порядок поновлення його порушеного права та відшкодування завданої шкоди. А також не було виконано вимоги пункту 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» в частині зобов`язання надіслати позивачеві повідомлення, в якому роз`яснюється куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. В зв`язку з чим право позивача на відшкодування підлягає захисту, а строк на звернення до суду поновленню. Враховуючи зазначене в позовній заяві та уточненій позовній заяві (а.с. 76-82) позивач просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з обґрунтувань, котрі викладені в позові. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси Сувертак І. В.\~від 30 вересня 2019 року, було відкрито спрощене позовне провадження по зазначеній цивільній справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачам строк\~для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін в загальному порядку. Окрім того відповідачам було надано строк для подання\~відзиву на позовну заяву. (а.с. 45,46). Представником Прокуратури Одеської\~області 24 жовтня 2019 року надано відзив на позовну заяву в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 51-55). Представником Державної\~казначейської служби\~України 29 жовтня 2019 року надано відзив на позовну заяву в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 58-62). 31 жовтня 2019 року стороною позивача надано на адресу суду відповідь на відзив Державної\~казначейської служби\~України. (а.с. 72-75). 07 листопада 2019 року стороною позивача надано на адресу суду відповідь на відзив Державної\~казначейської служби\~України. (а.с. 95-102). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з обґрунтувань, що зазначені в позовній заяві та відповідях на відзиви. Представник відповідача Державної\~казначейської служби\~України Чумакова Я. В. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, підтримала поданий раніше відзив на позовну заяву. Представник відповідача Прокуратури Одеської\~області в судове засідання не прибув, про розгляд спарви повідомлявся належним чином. (а.с. 107). Представник відповідача Пендей [PERSON] була присутня в судовому засіданні від 21 листопада 2019 року в котрому висловила правову позицію Прокуратури Одеської\~області, зазначила про те, що відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні з обґрунтувань, що викладені в відзиві на позов. Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності представника відповідача Прокуратури Одеської\~області. З`ясував обставини справи, вислухав представника позивача, представника відповідача Державної\~казначейської служби\~України, дослідив та проаналізував матеріали справи, уважно оцінивши докази надані сторонами по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Суд встановив, що [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Суми, обвинуваченого у злочинах, передбачених ст.69, ч.5 ст. 123-1, ч. 3 ст.144 КК України 1960 р. визнано невинуватим та виправдано за Вироком Апеляційного суду Одеської області від 22.10.2004 року. Вирок Апеляційного суду Одеської області від 22.09.2004 року стосовно [PERSON] залишений без змін Ухвалою Верховного суду України від 18 квітня 2006 р. (а.с. 10-16). (зазначене сторонами не оспорюється). Згідно зі статтями 1,5 Закону України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи(посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» громадянину відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Згідно довідки Адвокатської фірми «Довір`я» від 31.08.2005 р. №105 позивач [PERSON] сплатив за його захист у кримінальному провадженні загалом 7800,00 гривень. (а.с. 18). Згідно з нормами ст. 47 КПК України (в редакції 1960 року) захисник запрошується підозрюваним, обвинуваченим, підсудним чи засудженим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого. Водночас, до позовної заяви [PERSON] на підтвердження своєї вимоги про відшкодування сум, витрачених на оплату послуг адвоката не надано детального опису наданих робіт (послуг), договору про надання адвокатом правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та інші документи). Крім того, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Позивачем за час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог про стягнення витрат на оплату правової допомоги. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» громадянину відшкодовуються заробіток, який він втратив внаслідок незаконних дій. Статтею 4 вказаного закону відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які підлягають відшкодуванню відповідно до п.1 ст.3 Закону визначаються з урахуванням заробітку неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи. Відповідно до довідки наданої філією СП «Комерційний Центр Майстер» від 25.02.2000 р. середньомісячна заробітна плата позивача на посаді начальника філії, за останні два місяці складала 275,00 гривень. (а.с. 19). Відповідно до положень ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, відсторонення від роботи це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Усунення від роботи провадиться власником на підставі виявленого ним факту, через який власник має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Право вимагати усунення від роботи мають також відповідні посадові особи державної влади, державного санітарного нагляду, Державтоінспекції, а також слідчі та інші. Відсторонення від роботи або іншої діяльності здійснює власник підприємства або уповноважений ним орган шляхом видання наказу (видачі усного розпорядження з наступним виданням наказу) та вжиття заходів щодо контролю за його виконанням. Таким чином, позовна вимога [PERSON] щодо відшкодування на його користь середнього заробітку за час відсторонення його від роботи не підлягає задоволенню, оскільки ним не доведено належними доказами, зокрема, що до філії СП «Комерційний Центр Майстер» надходила постанова слідчого про відсторонення позивача від роботи, чи виконав власник цю постанову та чи видав з цього приводу наказ про відсторонення позивача. Необґрунтованими є позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення на його користь інфляційних витрат у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки згідно з нормами ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Помилковим є застосування позивачем до цих правовідносин положень ст. 625 ЦК України (ч.2. ст. 625 ЦК України зазначає - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), оскільки органи прокуратури та Державна казначейська служба\~України у фінансових або кредитних відносинах з позивачем не перебували. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Правила статті 81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову та залишає його без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed