Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

[PERSON] 24 лютого 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів і судових витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Сторона банку заявила зустрічний позов про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського рахунку. Ухвалою суду вказані позови були об`єднані водне провадження для їх спільного розгляду. Позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах посилався на те, що у 2005 році між ПП «Добрий дом» та ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» укладено договір банківського рахунку, за умовами якого банк відкрив рахунок № [NUMBER] , станом на травень 2014 року на рахунку знаходилися грошові кошти в розмірі 659941.89 гривень, що підтверджується випискою з рахунку [NUMBER] за період травень 2014 року. ПП «Добрій дом» виконав свої зобов`язання за договором, надавши банку грошові кошти. Відповідач, який здійснював діяльність на території Республіки Крим, тривалий час не виконував зобов`язань, що випливають із договору банківського рахунку, в тому числі відповідачем не виконані зобов`язання за договором перед ПП «Добрий дом». У зв`язку з невиконанням зобов`язань перед кредиторами діяльність відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території Республіки Крим та міста Севастополя припинена рішенням Банку Росії № РН-33/1 з 21 квітня 2014 року відповідно до Федерального закону 34-ФЗ «Про особливості функціонування фінансової системи Республіки Крим і міста Севастополя на перехідний період». Разом з тим, зобов`язання в частині повернення суми коштів в порядку, встановленому договором ПАТ КБ «Приватбанк» не виконані. 01 листопада 2016 року між позивачем [PERSON] та Приватним підприємством «Добрий дом» був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), згідно з умовами якого ПП «Добрий дом» поступається, а [PERSON] приймає в повному обсязі права (вимоги), що випливають з грошового зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» і складають право вимагати суму в розмірі 659941.89 гривень. Внаслідок зміни кредитора за договором цесії від 01 листопада 2016 року, ПАТ КБ «Приватбанк» є боржником по грошовим зобов`язанням перед [PERSON] в розмірі 659941.89 гривень. У зв`язку с чим, [PERSON] направив цінний лист з описом вкладення на адресу боржника з повідомленням про зміну кредитора від 03 листопада 2016 року, що містить вимогу виконати грошове зобов`язання в розмірі 659941.89 гривень на рахунок [PERSON] в 30-денний термін з моменту отримання ПАТ КБ «Приватбанк» повідомлення. У відповідь на це повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» листом від 28 листопада 2016 року №20.1.0.0.0/7-20161108/5044 відповів, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Вважаючи, що грошове зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» в розмірі 659941.89 гривень перед [PERSON] , що виникло за договором уступки права (вимоги) від 01 листопада 2016 року, відповідачем (банком) до теперішнього часу не виконано, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. З посиланням на ст. 509, 512, 525, 526, 1068, 1074, 1075 ЦК України, позивач вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» не виконав належним чином свої зобов`язання щодо повернення належних позивачу коштів вкладу разом із нарахованими відсотками згідно умов договорів, що є порушенням вимог чинного законодавства, умов укладених договорів та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаним вкладом, договором, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Отже, на сьогодні відповідач фактично відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, безпідставно посилаючись на неіснуючі обставини, що нібито унеможливлюють повернення позивачу суми вкладів, разом із нарахованими відсотками. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдана матеріальна шкода та просив стягнути з відповідача на виконання умов укладених між ними договорів суми всіх вказаних коштів по вкладу, повернути кошти згідно відповідей банку про баланс рахунків і розрахунків самого позивача, з урахуванням відсотків річних і витрат позивача, задовольнивши позов в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, вважає його безпідставним і просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] фактично і категорично не визнали повністю, заперечували проти них, вважали ці вимоги безпідставними і не підтвердженими, посилаючись на те, що ними начебто, зі слів позивача і позову, було укладено з позивачем в регіональному відділенні в АРК в м. Сімферополь договір з ПП «Добрий дом» банківського вкладу, строк дії яких закінчився, але через особливий стан і окупування агресором Криму вони не мають ніякої інформації про ці договори і не мають можливості виплачувати вклади по депозитним договорам. Сам позивач не надав оригіналу договору і квитанції про внесення коштів банку. Крім того, створено фонд сприяння вкладникам в отриманні своїх коштів, куди позивач в передбаченому законом порядку не звертався. Проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки зробити це вони не мають можливості, це на даний час буде порушенням закону і обставин в країні. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені, не надано навіть належних оригіналів квитанцій про внесення коштів, а надані не відповідають вимогам закону (відсутні належні печатки, належні підписи, не збігаються суми вкладу, залишків та інш.) і інструкції, немає взагалі підтвердження наявності вказаних коштів на рахунках в банку. Розрахунок суми боргу, не відповідає вимогам закону, інструкції. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Повністю підтримала зустрічний позов, вважає його обгрунтованим і просила задовольнити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ст. 514 ЦК України станом на час укладення договору відступлення права вимоги ПП «Добрий дом» не було підтверджено належними документами, наявність у нього прав первісного кредитора у зобов`язанні з ПАБ КБ «Приватбанк» в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення договору, тобто станом на 01 листопада 2016 року, оскільки на підтвердження обсягу прав кредитора у зобов`язанні ПП «Добрий дом» надано виписку по рахунку за період травень 2014 року. Крім того, ПП «Добрий дом» не здійснило передачу оригіналів документів, які засвідчують наявність прав ПП «Добрий дом», як кредитора, чим порушено норми ст. 517 ЦК України, а позивач [PERSON] , як новий кредитор, не повідомив ПАТ КБ «Приватбанк» про перехід до нього прав у зобов`язанні, та взагалі, не надав доказів переходу до нього прав кредитора, а саме договору банківського рахунку та права вимоги виконання зобов`язання, а саме виконання перед первісним кредитором грошового зобов`язання. Представник відповідача ПП «Добрий дом» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, письмовим зверненням на адресу суду позовні вимоги банку не визнали, вважають обгрунтованими вимоги [PERSON]. Вимоги банки не підтверджено ніякими доказами, проти визнання договору недійсним вони заперечують. На письмові звернення сторін вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно сторін на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги банку не доведені і безпідставні та просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Не заперечували проти розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно у 2005 році між ПП «Добрий дом» та ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» укладено договір банківського рахунку, за умовами якого банк відкрив рахунок № [NUMBER] , станом на травень 2014 року на рахунку знаходилися грошові кошти в розмірі 659941.89 гривень, що підтверджується випискою з рахунку [NUMBER] за період травень 2014 року. ПП «Добрій дом» виконав свої зобов`язання за договором, надавши банку грошові кошти. Відповідач, який здійснював діяльність на території Республіки Крим, тривалий час не виконував зобов`язань, що випливають із договору банківського рахунку, в тому числі відповідачем не виконані зобов`язання за договором перед ПП «Добрий дом». У зв`язку з невиконанням зобов`язань перед кредиторами діяльність відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території Республіки Крим та міста Севастополя припинена рішенням Банку Росії № РН-33/1 з 21 квітня 2014 року відповідно до Федерального закону 34-ФЗ «Про особливості функціонування фінансової системи Республіки Крим і міста Севастополя на перехідний період». Разом з тим, зобов`язання в частині повернення суми коштів в порядку, встановленому договором, ПАТ КБ «Приватбанк» не виконані. 01 листопада 2016 року між позивачем [PERSON] та Приватним підприємством «Добрий дом» був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), згідно з умовами якого ПП «Добрий дом» поступається, а [PERSON] приймає в повному обсязі права (вимоги), що випливають з грошового зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» і складають право вимагати суму в розмірі 659941.89 гривень. Внаслідок зміни кредитора за договором цесії від 01 листопада 2016 року, ПАТ КБ «Приватбанк» є боржником по грошовим зобов`язанням перед [PERSON] в розмірі 659941.89 гривень. У зв`язку с чим, [PERSON] направив цінний лист з описом вкладення на адресу боржника з повідомленням про зміну кредитора від 03 листопада 2016 року, що містить вимогу виконати грошове зобов`язання в розмірі 659941.89 гривень на рахунок [PERSON] в 30-денний термін з моменту отримання ПАТ КБ «Приватбанк» повідомлення. У відповідь на це повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» листом від 28 листопада 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20161108/5044 відповів, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Вважаючи, що грошове зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» в розмірі 659941.89 гривень перед [PERSON] , що виникло за договором уступки права (вимоги) від 01 листопада 2016 року, відповідачем (банком) до теперішнього часу не виконано, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою унаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Стаття 1068 ЦК України визначає, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зараховувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно ч. З ст. 1075 ЦК України, залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Відповідно до статті 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. ПАТ КБ «Приватбанк» не виконав належним чином свої зобов`язання щодо повернення належних позивачу коштів вкладу разом із нарахованими відсотками згідно умов договорів, що є порушенням вимог чинного законодавства, умов укладених договорів та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаним вкладом, договором, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Отже, на сьогодні відповідач фактично відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, безпідставно посилаючись на неіснуючі обставини, що нібито унеможливлюють повернення позивачу суми вкладів, разом із нарахованими відсотками. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зараз термін дії вказаних договорів закінчився. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаними вкладами, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдана матеріальна шкода, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до умов договорів сторін відповідач зобов`язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок. Згідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У 2005 році між ПП «Добрий дом» та ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» укладено договір банківського рахунку, за умовами якого банк відкрив рахунок № [NUMBER] , станом на травень 2014 року на рахунку знаходилися грошові кошти в розмірі 659941.89 гривень, що підтверджується випискою з рахунку [NUMBER] за період травень 2014 року. ПП «Добрій дом» виконав свої зобов`язання за договором, надавши банку грошові кошти. Разом з тим, зобов`язання в частині повернення суми коштів в порядку, встановленому договором, ПАТ КБ «Приватбанк» не виконані. 01 листопада 2016 року між позивачем [PERSON] та Приватним підприємством «Добрий дом» був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), згідно з умовами якого ПП «Добрий дом» поступається, а [PERSON] приймає в повному обсязі права (вимоги), що випливають з грошового зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» і складають право вимагати суму в розмірі 659941.89 гривень. Внаслідок зміни кредитора за договором цесії від 01 листопада 2016 року, ПАТ КБ «Приватбанк» є боржником по грошовим зобов`язанням перед [PERSON] в розмірі 659941.89 гривень. У зв`язку с чим, [PERSON] направив цінний лист з описом вкладення на адресу боржника з повідомленням про зміну кредитора від 03 листопада 2016 року, що містить вимогу виконати грошове зобов`язання в розмірі 659941.89 гривень на рахунок [PERSON] в 30-денний термін з моменту отримання ПАТ КБ «Приватбанк» повідомлення. У відповідь на це повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» листом від 28 листопада 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20161108/5044 відповів, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Вважаючи, що грошове зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» в розмірі 659941.89 гривень перед [PERSON] , що виникло за договором уступки права (вимоги) від 01 листопада 2016 року, відповідачем (банком) до теперішнього часу не виконано, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Умови п. 1.6, п. 2.2 договору уступки права визначають, що при підписанні цього договору Цедент передає, а Цесіонарій приймає всі необхідні документи, що засвідчують права (вимоги), поступається за цим договором, а саме, виписка з рахунку [NUMBER] . Цедент зобовязується протягом 30 днів після підписання цього договору повідомити боржника про відступлення прав (вимоги), за цим договором шляхом направлення йому третього примірника цього договору і відповідного повідомлення. Згідно до п. 3.1 договору Цедент несе відповідальність за достовірність інформації, що передається відповідно до цього договору документів і гарантує наявність відступлених Цесіонарію прав (вимог). Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Згідно зі ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Стаття 514 ЦК України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516, 517 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Судом встановлено, що на підтвердження існування права вимоги до боржника ПАТ КБ «ПриватБанк», первісний кредитор ПП «Добрий дом» передав новому кредитору позивачу [PERSON] виписку з рахунку [NUMBER] за період травень 2014 року, згідно якої станом на 28 травня 2014 року залишок коштів на рахунку ПП становив 659 941.89 грн.. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Як вбачається із оскаржуваного договору ПАТ КБ Приватбанк не був стороною цього правочину і його укладення не порушує прав останнього, в зв`язку з чим із заявлених у зустрічному позові підстав такий договір визнаний недійсним бути не може; укладаючи оспорюваний договір, сторони при його укладенні та визначенні умов були вільними, зміст договору становили умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними. Ненадання первісним кредитором новому кредитору договору банківського рахунку та документів, які засвідчують розмір вимоги не можуть бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Твердження ПАТ КБ «Приватбанк», що підставою недійсності договору цесії також є те, що [PERSON] , як новий кредитор, не повідомив боржника про перехід до нього прав у зобов`язанні, - є безпідставними, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: повідомленням, яке було надіслано 03 листопада 2016 року на адресу ПАТ КБ «Приватбанк», про отримання якого свідчить лист банка від 28 листопада 2016 року. Крім того, у разі не повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні, саме новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, а виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Інших належних доказів на підтвердження того, що при вчиненні правочину сторонами не було додержано вимог, встановлених ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України банком надано не було. Неподання стороною банку належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог. Відповідно до ст. 204 ЦК України «Презумпція правомірності правочину»: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.» Тому саме відповідач повинен спростовувати правомірність (дійсність) вищезазначених договорів банківського вкладу укладеного з відповідачем. Адже одних голослівних заяв його співробітників, що «нібито» в них відсутня будь-яка інформація про «кримських» вкладників - замало для спростування факту укладення та правомірності вищезазначених договорів. Всі вищезазначені грошові кошти належать позивачу, але йому так і не судилося належним чином на свій розсуд скористатися ними у зв`язку з тимчасовою окупацією АР Крим та у зв`язку з недобросовісною та протиправною поведінкою ПАТ КБ «ПриватБанк» по відношенню до позивача, адже банк привласнив вказані гроші та не бажає повертати їх позивачу. Ситуація в АР Крим жодним чином не може бути підставою для невиконання банком (відповідачем) свої зобов`язань, адже банк був зареєстрований та знаходився в м. Дніпро, зараз в м. Києві, де він здійснює свою діяльність в звичайному режимі та виконує перед всіма клієнтами всі свої обов`язки. Відповідно до ст. 58 «Відповідальність банку за своїми зобов`язаннями» Закону України «Про банки і банківську діяльність»: банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. З моменту внесення вкладником грошових коштів у касу банка в банка виникає на них право власності та обов`язок повернути вкладнику після спливу строку дії договору таку ж грошову суму та додатково проценти, нараховані відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 323 ЦК України («Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження майна»): «Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.» Саме така позиція відповідає здоровому глузду та положенням ч. 6 ст. 3 ЦК (розумність, добросовісність та справедливість), а також загальним положенням про виконання зобов`язань, встановлених положеннями ст. 545 ЦК України «Підтвердження виконання зобов`язання» відповідно до яких: прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Адже не може боржник відмовлятися повертати борг виключно на тій підставі, що він про нього не пам`ятає чи він втратив свій примірник боргового документу за наявності такого документу у кредитора. За загальними положеннями про договір (ч. 1 ст. 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку , встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. За ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. За приписами ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, здійснених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Крім того, розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов`язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи. Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Якщо Банк «працює» (отримує рефінансування НБУ, приймає депозити, видає кредити, т.і.), - то він зобов`язаний виконувати свої зобов`язання перед усіма своїми клієнтами. В іншому випадку повинно ставитися питання про позбавлення його ліцензії. Згідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Адже обмеження повернення грошей позивача на невизначений час є нічим іншим - як протиправним привласненням грошових коштів та користування ними без належної правової підстави. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права. Не здійснюючи повернення вкладів, нарахування та виплату процентів за депозитами, банки порушують положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положення статті 1 Першого протоколу, де вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в статті 41 Конституції України. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з того, що позивач всі передбачені договорами сторін умови виконав в повному обсязі; відповідач укладав договори, приймав кошти і зобов`язувався їх виконати у відповідності до норм чинного законодавства незалежно від мораторію та інших чинників, тому відповідач мав можливість виконати умови договорів і повернути вклади позивачу, але без поважних причин цього не зробив. Таким чином неправомірними діями відповідача, пов`язаними з невиконанням належним чином умов укладених договорів і закону позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню повністю. Тобто, відповідач (банк) повинен довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім договірних, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача (банку) з первісним позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не обгрунтовані. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, не звільнений за законом, тому вказане потрібно стягнути на користь позивача з відповідача. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з відповідача АТ комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в сумі 659 941 грн. 89 коп. та сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 6 666 грн., в задоволенні ж зустрічного позову АТ комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] і ПП «Добрий дім» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського рахунку слід відмовити. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, його позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved