Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON] 14 червня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, стягнення коштів та витрат. Позивач в своєму позові посилається на те, що він є опікуном свого недієздатного сина [PERSON], [INFO], у 2006 році невідомі особи викрали паспорт у його хворого сина і уклали з цим паспортом від імені сина кредитний договір з банком, відповідачем. У грудні 2010 року відповідач звернувся з позовом до суду про те, що начебто його син брав в кредит кошти, укладав кредитний договір, кошти за цим договором не повертає, утворилася заборгованість станом на 11 листопада 2010 року в сумі 32334 грн. 66 коп.. В січні 2011 року [PERSON] (позивач) в інтересах сина звернувся до суду з зустрічним позовом до банку і просив визнати вказаний кредитний договір недійсним. Рішенням Октябрського районного суду в м. Полтава від 04 квітня 2011 року позов банку було задоволено в повному обсязі і стягнуто з його сина всю суму заборгованості на користь банку. Він оскаржив вказане рішення і рішенням апеляційного суду рішення місцевого суду скасоване, ухвалено нове рішення, яким банку в позові відмовлено, а зустрічний позов задоволено, кредитний договір визнано недійсним. Оскільки рішення місцевого суду було заочним і він не відразу дізнався про нього, це рішення начебто набрало законної сили і по ньому проводилися виконавчі дії, з сина стягнуто всього 3367 грн. 77 коп.. Вважає вказане протиправним і вказані кошти повинні бути банком повернуті. Крім того, він поніс значні витрати на правову допомогу, а також йому і його сину завдана значна моральна шкода вказаними протиправними діями працівників банку відповідача. Звернувся до банку з питанням повернення йому вказаних коштів, але до цих пір кошти не повернуті. Вважає вказане незаконним і звернувся до відповідача з питанням цього неправомірного перерахування вказаних коштів сина банку, отримав відмову, вважає свої дії правильними. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем сину. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача виникли збитки. Звернувся до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив стягнути з відповідача вказану неправомірно списану банком через виконавчу службу суму, витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно син позивача укладав кредитний договір, має рахунок в банку і йому видана пластикова платіжна кредитна картка, на ній були кошти, якими позивач користувався, кошти за цим договором не повертає, утворилася заборгованість станом на 11 листопада 2010 року в сумі 32334 грн. 66 коп.. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 04 квітня 2011 року позов банку було задоволено в повному обсязі і стягнуто з його сина всю суму заборгованості на користь банку, рішення набрало законної сили і виконувалося державною виконавчою службою, а не банком. Проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки це зняття коштів було не з вини банку. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є опікуном свого недієздатного сина [PERSON], [INFO]. Недієздатність останнього була встановлена рішенням суду 24 березня 2010 року. Як стверджує позивач, у 2006 році невідомі особи викрали паспорт у його хворого сина і уклали за цим паспортом від імені сина кредитний договір з банком, відповідачем. У грудні 2010 року відповідач звернувся з позовом до суду про те, що начебто його син брав в кредит кошти, укладав кредитний договір, кошти за цим договором не повертає, утворилася заборгованість станом на 11 листопада 2010 року в сумі 32334 грн. 66 коп.. В січні 2011 року [PERSON] (позивач) в інтересах сина звернувся до суду з зустрічним позовом до банку і просив визнати вказаний кредитний договір недійсним. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 04 квітня 2011 року позов банку було задоволено в повному обсязі і стягнуто з його сина всю суму заборгованості на користь банку, в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Він оскаржив вказане рішення і рішенням апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2015 року рішення місцевого суду скасоване, ухвалено нове рішення, яким банку в позові відмовлено, а зустрічний позов задоволено, кредитний договір визнано недійсним. Оскільки рішення місцевого суду було заочним і позивач, як він стверджує, не відразу дізнався про нього, це рішення начебто набрало законної сили і по ньому проводилися виконавчі дії, з сина стягнуто всього 3367 грн. 77 коп.. Позивач вважає вказане протиправним і вказані кошти повинні бути банком повернуті. Крім того, він поніс значні витрати на правову допомогу, а також йому і його сину завдана значна моральна шкода вказаними протиправними діями працівників банку відповідача. Звернувся до банку з питанням повернення йому вказаних коштів, але до цих пір кошти не повернуті. Вважає вказане незаконним і звернувся до відповідача з питанням цього неправомірного перерахування вказаних коштів сина банку, отримав відмову, вважає свої дії правильними. Позивачу,на його думку, завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача виникли збитки. Звернувся до відповідача з питанням повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Зазначена норма Конституції України містяться і в процесуальному законодавстві України. Так, статтею 14 ЦПК України та статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Як вбачається із наведених норм, судове рішення допускається до виконання лише після набрання ним законної сили, тобто після апеляційного розгляду справи або після закінчення строку на апеляційне оскарження. В той же час, процесуальним законодавством визначений перелік справ, рішення у яких допускаються до негайного виконання, тобто відразу після їх ухвалення, не очікуючи апеляційного перегляду справи. Даний перелік є вичерпним. Для того, щоб звернути рішення суду до виконання спочатку слід отримати виконавчий лист. Так, відповідно до процесуального законодавства за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, судом першої інстанції видається один виконавчий лист. Якщо судове рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину судового рішення треба виконати за кожним виконавчим листом (стаття 368 ЦПК України, стаття 258 КАС України). Примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Державна виконавча служба має свої територіальні підрозділи, що утворені при районних, районних в містах, міських (міст обласного значення),\~міськрайонних управліннях юстиції. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Порядок примусового виконання судових рішень регламентований спеціальним законом Законом України «Про виконавче провадження». Державний виконавець відкриває виконавче провадження за заявою та на підставі оригіналу виконавчого документу (стаття 19 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до матеріалів справи та викладених в позові обставин справи, між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір. В результаті неналежного його виконання зі сторони [PERSON] утворилася заборгованість, що змусило ПАТ КБ «ПриватБанк» звернутися до суду за захистом свого права. 04 квітня 2011 року рішенням Октябрьського районного суду м. Полтави позовні вимоги про ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені в повному обсязі, вирішено стягнути з [PERSON] суму заборгованості за зазначеним кредитним договором. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. 27 грудня 2012 року отримано виконавчі листи, видані Октябрським районним судом м. Полтава на виконання рішення Октябрскього районного суду м. Полтава від 04 квітня 2011 року по справі № 2-897/11 про стягнення грошових коштів. Виконавчий лист було пред'явлено до ВДВС Новосанжарського районного управління юстиції, постановою відділу виконавчої служби Новосанжарскього районного управління юстиції відкрито виконавче провадження. Апеляційним судом Полтавської області від 05 травня 2015 року було скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 04 квітня 2011 року, в результаті чого ВДВС Новосанжарського районного управління юстиції було винесено постанову від 07 серпня 2015 про закінчення виконання провадження. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Зміст зазначених у ст.\~15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах ст. ст., що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в: недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст.\~215 ЦК); поширення про особу недостовірної інформації (ст.\~277 ЦК); розкриття таємниці про стан здоровя особи (ст.\~286 ЦК); піддання фізичної особи катуванню, жорстокому або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню (ст.\~289 ЦК); неповага до гідності та честі особи (ст.\~297 ЦК); протиправне позбавлення права власності чи його обмеження (ст.\~321 ЦК); безпідставне заволодіння особою майном іншої особи-власника (ст.\~387 ЦК); створення власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном (ст.\~391 ЦК); неправомірне використання твору без згоди автора (ст.\~443 ЦК); невиконання чи неналежне виконання умов зобовязання (ст.\~610 ЦК); безпідставна одностороння відмова від договору (ст.\~651 ЦК); продаж товару неналежної якості (ст.\~678 ЦК); втрата (нестача) чи пошкодження речі (ст.\~951 ЦК); спричинення фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди (ст. ст.\~1166-1167 ЦК). Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи субєктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Відповідно до заявлених в позовних вимогах обставин справи, позивач звернувся до суду за таким способом захисту, як відшкодування матеріальної шкоди. Застосування цього способу захисту визначається положенням ст. 22 ЦК і проводиться як у договірних зобовязаннях (ст. 611 ЦК), так і в позадоговірних зобовязаннях (гл. 82 ЦК), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків. Так, зокрема, підстави для відшкодування завданих збитків передбачені за порушення таких договірних зобовязань, як: договір купівлі-продажу (ст. 661, ст. ст. 678, 700 ЦК), договір дарування (ст. 721) ЦК, договір найму (ст. ст. 766, 768, 776, 780 ЦК), договір підряду (ст. ст. 848-850, 852, 858 ЦК). За ст. 22 ЦК України до збитків належать втрати, яких зазнала особа у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдана шкода, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема у натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодженням пошкодженої речі). У випадках порушення зобовязання правовим наслідком цього може бути, як відповідальність, і сплата неустойки (штрафу, пені), якщо це передбачено договором або актом цивільного законодавства. Загальні положення щодо підстав відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ст. 1166 ЦК України Отже в даному контексті слід мати на увазі, що стягнення збитків можливе у разі наявності договірних відносин і неналежного виконання договірних зобовязань. У свою чергу відшкодування шкоди є належним способом захисту в разі здійснення позадоговірного цивільного правопорушення, наприклад, позаоблікового використання електричної енергії. Відповідно до ст. ст. 598, 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження для його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду касаційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК було визнано необґрунтованим (постанова Верховного Суду України від 4 липня 2011 року у справі № 3-65гс11). Положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо ст. ст. 1166, 1167 зазначеного Кодексу, у звязку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальним нормам. Відповідно до положень Цивільно-процесуального кодексу України, питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням. У разі неможливості повернути майно в рішенні або ухвалі суду передбачається відшкодування вартості цього майна в розмірі грошових коштів, одержаних від його реалізації. За судовим рішенням про поворот виконання видається виконавчий лист у порядку, встановленому цим Кодексом. ( ст. 380) Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом при новому розгляді справи або судом апеляційної чи касаційної інстанції, заява відповідача про повернення стягненого з нього за скасованим рішенням майна розглядається судом, у якому перебуває справа. Заяву про поворот виконання можна подати у межах позовної давності. За подання заяви про поворот виконання судовий збір не сплачується. Суд розглядає заяву про поворот виконання в судовому засіданні з повідомленням сторін і постановляє ухвалу. Відповідно до рішення Октябрьського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2011 року за невиконання зобов'язання за кредитним договором стягненню підлягала сума заборгованості в розмірі 32\~134.16 грн. Відповідно до постанови ВДВС Новосанжарського районного управління юстиції від 07 серпня 2015 року виконавче провадження про стягнення заборгованості у розмірі 32\~134.16 грн. було закінчено на підставі скасування виконуваного рішення апеляційного суду Полтавської області. Отже, з огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення грошових коштів не підлягають задоволенню. Щодо витрат про надання юридично-правової допомоги. Згідно з ч. 1. ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Витрати на правову допомогу не можуть стягуватися у самостійному провадженні, оскільки розподіл судових витрат здійснюється у рішенні по справі. Відповідно до постанови № 10 Вищого спеціалізованого суду України від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи. Згідно із главою 8 розділу I ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Визначені ЦПК види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним. Згідно з ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах». В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 15 квітня 2009 року зазначається, що витрати на оплату правової допомоги при розгляді справ у цивільному судочинстві відшкодовується в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, і не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК та не можуть бути стягнуті за позовом. Отже стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Не є належним доказом витрат на правову допомогу довідка адвоката про суму гонорару, розписка про одержання коштів за правову допомогу. Також, при задоволенні суду вимог щодо сплати витрат, пов'язаних з наданням юридично-правової допомоги, слід визначити характер наданої правової допомоги, час, який було витрачено фахівцем з надання такої допомоги. Також слід довести факт зарахування коштів на рахунок фахівця за надання саме правової допомоги; на підтвердження оплати правової допомоги мають бути надані платіжні документи. При оцінці наданих доказів слід враховувати вимоги щодо оформлення безготівкових та готівкових розрахунків. Не є належним доказом витрат на правову допомогу довідка адвоката про суму гонорару, розписка про одержання коштів за правову допомогу. Ненадання до суду доказів оплати правової допомоги є підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу. Позивачем в позові зазначає, що витрати на правову допомогу складає 3113 грн. відповідно до наданого до суду розрахунку. Дана сума була сплачена як гонорар за надання консультацій, написання позовної заяви та написання апеляційної скарги. Також зазначається, що дана сума була витрачена на надання правової допомоги в апеляційному суді Полтавської області 29 січня 2015 року, 05 травня 2015 року. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст. 79 ЦПК). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та матеріально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у звязку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Поняття правової допомоги, адвоката та фахівця у галузі права надано у ст. ст. 12, 56 ЦПК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 2 ст. 56 ЦПК України, особа, яка надає правову допомогу, допускається ухвалою суду за заявою особи, що приймає участь у справі і має такі права: знайомитися з матеріалами справи, робити з них виписки, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім в судовому засіданні. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. Відповідно до ч. 1\~ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223, емітент зобовязаний забезпечити наявність у договорі таких умов, зокрема, як види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, порядок розгляду спорів, відповідальність емітента, тощо. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Поряд з цим, необхідно зазначити, що нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача (банку), повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок цієї особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні і це підтвердження стосовно банку не знайшло. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач (банк) заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, стягнення коштів та витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, стягнення коштів та витрат не знайшли свого обєктивного підтвердження в ході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed