Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

[PERSON] 20 грудня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2018 року позов було прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у цивільній справі. Згідно розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 164 від 4 травня 2018 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, відповідно до п.п. 2.3.17, 2.3.50 Положення про АСДС та рішення зборів суддів від 17 квітня 2018 року, яким вирішено передати нерозглянуті справи та матеріали, що перебувають у провадженні судді Нижнього А.В. для здійснення повторного автоматичного розподілу, було призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ вказану цивільну справу передано до провадження судді Приходченко О.С. 5 травня 2018 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року цивільна справа була прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилалася на те що, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 лютого 2010 року їй належіть 2/3 частини квартири [ADDRESS]. 1/3 частина цієї ж квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 3 липня 2001 року належить доньці позивача - [PERSON] У спірній квартирі на теперішній час зареєстровані [PERSON] - син позивача, відповідач та [PERSON], [INFO], - онука позивача та донька [PERSON] і [PERSON], але фактично на даний момент в квартирі проживають лише [PERSON] та [PERSON] До кола членів сім'ї позивача відповідач не входить, оскільки є членом сім'ї [PERSON], який добровільно відмовився від права на проживання в спірній квартирі і проживає за іншою адресою. Позивач вважає, що відповідач на теперішній час зареєстрована та проживає в спірній квартирі без законних підстав та здійснює їй перешкоди у вільному володінні та користуванні спірною квартирою. Позивач у своєму позові, просила суд позбавити відповідача права користування квартирою [ADDRESS] та виселити з вказаної квартири, стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач у відзиві на позов та запереченнях позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що вона та її малолітня донька є членами сім'ї позивача та має право користуватися житлом, яке належить на праві спільної часткової власності позивачу, за адресою квартири зареєстрована зі згоди позивача, порядок користування житлом не порушує. Зазначає, що виселення її малолітньої доньки не можливе без участі органу опіки та піклування. Згідно вимог ЖК України виселення у даному випадку можливе лише за умови надання іншого житлового приміщення, а таке приміщення позивачем не надається. Відповідач у своєму відзиві на позов та запереченнях просила суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у своїй заяві до суду підтримав доводи, наведені у позовній заяві, та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у своїй заяві до суду позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, справу розглядати за її відсутності. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 лютого 2010 року, яке було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської держнотконтори Циганко Є.Л. і зареєстровано в реєстрі за № 2-226, [PERSON] успадкувала після смерті своєї матері [PERSON], померлої [INFO] року, 2/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 10). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 3 липня 2001 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації ВАТ «Дніпровськпромбуд» № 1804 від 3 липня 2001 року, 1/3 частина цієї ж квартири належить [PERSON] (а.с. 7-8). Згідно довідки № 1024 за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] - син власника квартири, [PERSON] - невістка власника квартири, та [PERSON] - онука власника квартири (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с. 69). [PERSON] за адресою своєї реєстрації не проживає, 1 грудня 2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір оренди об'єкта нерухомості, згідно умов якого [PERSON] орендує квартиру [ADDRESS] (а.с. 13), в якій фактично на теперішній час і проживає, що сам [PERSON] підтвердив у своїй заяві від 26 березня 2018 року (а.с. 60). На теперішній час в спірній квартирі проживають [PERSON] та малолітня дитина [PERSON], [INFO]. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач вважає, що проживання і реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує його права як власника цієї квартири, а тому звернувся з цим позовом до суду. Разом з тим, абз. 2 ч. 2 ст. 319 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. У своїх позовних вимогах позивач просить позбавити [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] та виселити її з цієї квартири. Аналогічні позовні вимоги щодо малолітньої [PERSON], [INFO], [PERSON] не заявлені. Разом з тим, ч. 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як зазначалося вище, дитина проживає з відповідачем у спірній квартирі. Цю обставину визнають та підтверджують як сторони по справі, так і третя особа [PERSON], тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню. В силу п. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. За таких обставин, задоволення заявлених позивачем позовних вимог призведе до порушення прав та інтересів малолітньої дитини та положень ч. 4 ст. 29 ЦК України, оскільки [PERSON], яка не досягла десятирічного віку не може проживати окремо від своїх батьків, а у разі задоволення позовних вимог вона буде проживати окремо і від матері, з якою проживає за адресою спірної квартири, і від батька, який проживає в орендованій квартирі за іншою адресою, тобто батьки дитини на теперішній час проживають окремо, а рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 травня 2018 року шлюб між ними розірвано. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити у повному обсязі. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови від позову - на позивача. Позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 1 280 гривень (а.с. 1-2) та понесено поштові витрати на суму 30 гривень (а.с. 53, 56), які з урахуванням того, що [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог, підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed