Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , (далі - відповідач) про стягнення боргу з урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції, в якому вказав, що передав останньому грошові кошти у розмірі 100152,00 грн., на умовах укладеного між ними договору позики від 10.18.2018 року. За умовами договору, відповідач зобов`язався повернути позику 28.01.2019 року, однак зобов`язання не виконав, позику не повернув. Станом на 03.12.2019 року основна сума боргу відповідача, з урахуванням вимог індексу інфляції та трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України складає 105835,40 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім того, згідно п. 9 договору сторони встановили штрафні санкції при простроченні повернення суми позики у розмірі 5% на суму простроченого платежу за кожен день прострочення, а тому сума штрафних санкцій за договором з розрахунку 310 днів прострочення складає 1552356,00 грн., яку позивач просить суд також стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою суду від 08.01.2020 року позовну заяву [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд ухвалено справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04.02.2020 року. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 27.01.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення №0800104839017 (а.с. 18). У встановлений судом строк відповідач відзиву на позов не подав. У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 04.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 26.03.2020 року, яке в подальшому неодноразово відкладалося. 17.07.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-ІХ від 18.06.2020 року, відповідно до якого процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України №540-IX від 30.03.2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06.08.2020 року (включно). Протягом цього 20-денного строку учасники справи мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Проте, протягом зазначеного 20-денного строку відповідач не заявляв до суду клопотання про продовження йому процесуального строку, встановленого судом, для подання відзиву на позовну заяву. У судове засідання позивач не з`явився, через представника подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить його особистий підпис у відповідній довідці. Через канцелярію суду 12.08.2020 року відповідач особисто подав заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на хворобу. Вказане клопотання суд відхиляє як необґрунтоване, та таке, що направлене виключно на затягування розгляду справи, оскільки жодних доказів хвороби ним не надано, а відсутність будь-яких заперечень чи клопотань відповідача щодо позову протягом його тривалого розгляду судом свідчать про відсутність необхідності відкладення розгляду справи. Дослідивши докази, судом встановлено наступне. 10.12.2018 року між [PERSON] , як позикодавцем та [PERSON] , як позичальником був укладений договір позики (далі - договір), за умовами якого [PERSON] , передав, а [PERSON] , отримав грошові кошти у розмірі 100152 грн., та зобов`язався їх повернути у термін до 28.01.2019 року (п. 1 договору) (а.с. 5). За умовами п. 7 договору, сторони домовилися, що розрахунок за цим договором буде здійснено єдиним платежем в повному обсязі у термін до 28.01.2019 року. Згідно п. 9 договору сторони домовилися, що у разі невиконання зобов`язання з повернення позики позичальнику нараховується 5% штрафних санкцій на суму простроченого платежу за кожен день прострочення виплат. Вказаний договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., та зареєстровано у реєстрі за №5439. Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (стаття 1047 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, судом було встановлено, що позивач умови договору виконав, передав відповідачу кошти у розмірі 100152,00 грн. В свою чергу відповідач порушив умови договору, в обумовлений договором строк позику не повернув. Вказані обставини підтверджуються договором позики. Доказів повернення позики відповідачем суду не надано. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 100152,00 грн., суми позики, відповідно позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Також відповідно до ч. 1 ст. 1050 та ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних та інфляційні втрати. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Так, суд приймає розрахунок позивача про розмір 3% річних за відповідні періоди прострочення за формулою [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] / 100% / 365 днів х [Кількість днів] як належний та обґрунтований, відповідно до якого загальна сума відсотків річних складає 2551,82 грн. Також суд приймає розрахунок позивача про розмір втрат від інфляційних процесів за відповідні періоди за формулою [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] х [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] як належний та обґрунтований, відповідно до якого загальна сума збитків від інфляції складає 3131,58 грн. Щодо вимог про стягнення неустойки слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Як встановлено судом, згідно п. 9 договору сторони домовилися, що у разі невиконання зобов`язання з повернення позики позичальнику нараховується 5% штрафних санкцій на суму простроченого платежу за кожен день прострочення виплат. Згідно розрахунку позивача розмір пені за порушення відповідачем умов договору щодо повернення коштів з розрахунку: 100152,00 грн., х 5% х 310 днів прострочення, становить 1552356,00 грн., зо майже у 15 разів перевищує суму основного боргу. Разом з тим за ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір пені сумою 3% річних та інфляційними втратами, що складає 5683,40 грн., відповідно лише в цій частині позовні вимоги щодо стягнення пені слід задовольнити. Наведена правова позиція викладена у Постанові ВП ВС від 18.03.2020 року по справі № 902/417/18 (12-79гс19), яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції при розгляді даної справи. Судові витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України у розмірі 645,79 грн., пропорційно до задовлених вимог. Так судом задоволено до стягнення 6,72% від суми заявлених вимог, відповідно 6,72% від сплаченого судового збору у розмірі 9610.00 грн., становить 645,79 грн.

Outcome: approved