Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

[PERSON] в вересні 2017 року заявила позов до свого чоловіка [PERSON], за яким просила постановити рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно, додаткові витрати на утримання дитини в сумі 1500 грн., щомісячно, до досягнення дитиною трьох років, та 1425 грн., як додаткові витрати на придбання дитячого автокрісла. [PERSON] подала заяву, за якою на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечувала. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся за останнім відомим місцем проживання. Оскільки у справі достатньо даних про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе постановити заочне рішення на підставі наявних доказів. Судом встановлено таке. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2014 року, в шлюбі у них [INFO] року народився син [PERSON]. За поясненнями позивача сторони проживають окремо, дитина залишилась з нею і перебуває на її повному утриманні, відповідач участі в утриманні дитини не приймає. Статтею 180 СК України встановлено обов'язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 181 цього ж кодексу визначені способи утримання дітей в тому числі і шляхом встановлення аліментних зобов'язань, визначених у частці від доходу. Отже, позивач має право вимагати стягнення з відповідача аліментів. Погоджується суд і з заявленим до стягнення розміром аліментів, оскільки він визначений у відповідності до вимог ст. 182 СК України. Таким чином, з урахуванням відсутності заперечень відповідача, суд знаходить вимоги позивача про стягнення аліментів обґрунтованими, їх розмір реальним і таким, що не суперечить закону, а тому позов в цій частині вимог підлягає задоволенню. Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). В обґрунтування вимог про стягнення додаткових витрат на дитину позивач послалась на те, що є вимушеною переселенкою із зони АТО, не маючи достатніх доходів змушена працювати, у зв'язку з чим користується послугами няні для догляду за дитиною на час роботи. Дані обставини підтверджені матеріалами справи. Оскільки, вказані обставини виникли поза волею позивача, суд знаходить їх особливими. Згідно з п. 2.4.1 договору про надання послуг по догляду за дитиною від 03.05.2017р. [PERSON] зобов'язалась сплачувати [PERSON] за надані послуги 3500 грн., щомісяця. Отже, суд знаходить за можливе задовольнити позов і в цій частині вимог, постановивши до стягнення з відповідача 1500 грн. додаткових витрат на дитину, щомісяця, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною трьох років. Що стосується вимог про стягнення з відповідача половини витрат на придбання дитячого автокрісла, то суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити, оскільки такі витрати не можна вважати додатковими витратами на дитину. В даному випадку мова йде про виконання власником транспортного засобу вимог правил дорожнього руху, щодо забезпечення безпеки перевезень малолітніх дітей. Отже, позов може бути задоволений частково, відповідно до наведених вище висновків суду. Витрати у справі суд покладає на відповідача, відповідно і на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial