Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

[PERSON] в квітні 2017 року звернулась до суду із позовом до колишнього співмешканця своєї доньки [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], який було придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.1988 року. У вказаному житловому приміщенні зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Остання особа є колишнім співмешканцем доньки позивача [PERSON], певний час вони жили однією родиною, у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. [PERSON] зареєстрований в будинку з 01.06.2012 року, з 2013 року припинив фактичні шлюбні відносини з донькою позивача, кілька разів змінював місце проживання, в житловому будинку за вказаною адресою тривалий час не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належного йому майна. Відповідач фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Відповідач на теперішній час не є членом сім'ї позивача. Позивач здійснює виконання обов'язків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані та сплати комунальних платежів,виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідача за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача, заважає здійснити оформлення житлової субсидії. З огляду на це, позивач змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Для участі в судовому засіданні 23.05.2017 року позивач [PERSON] не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі (а. с. 21), підтримала заявлені позовні вимоги, наполягала на їхньому повному задоволенні, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом (а.с. 18), проте для участі в судовому засіданні не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув. З огляду на це та з урахуванням згоди позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. Відповідач [PERSON] є колишнім співмешканцем доньки позивача [PERSON], певний час вони жили однією родиною, у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, з 2013 року припинили фактичні шлюбні відносини з донькою позивача. Отже, на теперішній час [PERSON] не є членом сім'ї позивача. Останнім відомим місцем реєстрації відповідача є адреса - [ADDRESS] (а.с.20). На підставі договору купівлі-продажу від 11.08.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської міської державної нотаріальної контори Донецької області Адамовичем В.І. 11.08.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1837, [PERSON] придбала у [PERSON] у власність житловий будинок [ADDRESS] (а.с.7-8). [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за місцем проживання у цьому житловому будинку, що підтверджено записами в домовій книзі та довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області (а.с. 10,11-12). З 2013 року відповідачі [PERSON] кілька разів змінював місце проживання, в житловому будинку за вказаною адресою тривалий час не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належного йому майна. що підтверджено актом від 26.04.2017 року, складеним органом місцевого самоврядування в присутності сусідів позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а. с. 9). Відповідач фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обов'язків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані та сплати комунальних платежів,виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950)). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на припинення фактичних шлюбних відносин та проживання однією родиною між відповідачем [PERSON] та донькою позивача [PERSON] у 2013 році, відповідач на теперішній час не є членом сім'ї позивача. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 11.08.1988 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, що є чинним і сторонами не оспорюється, перейшло від [PERSON] до [PERSON]. Відповідач [PERSON] протягом певного часу користувався вказаним житловим приміщенням, але вже впродовж чотирьох років відсутній за адресою реєстрації, з матеріалів справи не вбачається наявної домовленості між ним та позивачем про збереження за ним права користування житлом. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує стороні, на користь якої ухвалено рішення, з другої сторони понесені в ході розгляду справи та документально підтверджені судові витрати. Отже, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. (а.с.2).

Outcome: approved