Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

[PERSON] , в червні 2019 року звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 24.09.2012 року позивач уклала з відповідачкою [PERSON] договір позики, згідно якого позивач передала відповідачу грошову суму в розмірі 32 000 грн. строком до 24.10.2012 року. За надання позики відповідачка [PERSON] пообіцяла надати допомогу в оформленні договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Не маючи спеціальних знань, цілком і повністю довіряючи відповідачці, позивачка 16.10.2012 року передала їй кошти в сумі 208 000 грн. на купівлю для неї квартири, про що дала розписку. 19.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначила, що при підписанні договору вона не була присутня, доручення на оформлення квартири відповідачці вона не надавала, оскільки у неї на той момент не було паспорта. Після підписання договору купівлі-продажу квартири 19.10.2012 року відповідачка [PERSON] передала позивачці оригінал договору купівлі-продажу квартири та ключі від вказаної квартири, в яку вона заселилася зі своєю сім`єю, зареєструвалася в ній і проживає на даний час. Вказує, що квартира була куплена для позивача, за іі кошти, а в договорі вказано, що покупець є відповідач [PERSON] . І хоча покупцем виступала [PERSON] , фактичним покупцем квартири є позивач [PERSON] . Протягом тривалого часу позивач проживає в квартирі. Оплачує комунальні послуги, зробила ремонтні роботи. Однак оформити своє право власності на квартиру не може, відповідачка ухиляється від переоформлення квартири. На підставі викладеного, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19.10.2012 року в частині покупця [PERSON] ; визнати за [PERSON] покупцем квартири за договором купівлі-продажу № 1705 від 19.10.2012 року та стягнути витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання (а.с. 140). Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просить задовольнити позов у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. У судове засідання 06.12.2021 року відповідач [PERSON] не з`явилася про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, заяв та клопотань до суду від неї не надходило. В судовому засіданні 17.11.2021 року позовні вимоги частково заперечила. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву не скористалася. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у поданій суду заяві від 06.12.2021 року та просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі Заслухавши пояснення позивача та відповідача [PERSON] , оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. статтею 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 19.10.2012 року [PERSON] (покупець) придбала квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] (продавець), що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області і зареєстрований в реєстрі за № 1705 (а.с. 8) Згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 159622318 від 15.03.2019 року власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] значиться [PERSON] (а.с.9) Згідно розписки, складеної [PERSON] від 14.03.2019 року, отримала від [PERSON] , [INFO] грошові кошти в сумі 208 000 грн. - 19.10.2012 року з метою покупки для [PERSON] квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1 та 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину наведені в ст. 203 ЦК України, згідно якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, недійсним може бути правочин, який має порок форми, або порок волі або порок змісту. Позивачем не наведено та не підтверджено належними доказами фактичні та юридичні підстави недійсності договору купівлі-продажу. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що покупцем зазначеного нерухомого майна фактично є позивач, за грошові кошти якого майно придбане. Позивач [PERSON] не була стороною у спірному договорі купівлі-продажу квартири, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що обидві сторони договору, продавець та покупець за договором купівлі-продажу квартири від 19.10.2012 року, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків, ніж передбачених договором купівлі-продажу і приховують іншу волю учасників угоди. Посилання позивача на те, що спірна квартира придбана за її грошові кошти не підтверджені матеріалами справи. Подана до суду розписка про отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 208 000 грн. не є беззаперечним доказом зазначених обставин, оскільки дана розписка датована 14.03.2019 року, а квартира придбана 19.10.2012 року. Позивачем не надано доказів того, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконувала вона, домовлялася про істотні умови договору купівлі-продажу квартири, саме вона вклала свої кошти у придбання квартири, з часу укладення договору купівлі-продажу володіє квартирою, несе витрати на утримання квартири, відповідач вдає з себе покупця, будучи лише формально зазначеним таким в договорі. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач правомірно набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2012 року. Крім того, як вказав Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. На вимогу особи, яка не була стороною оспорюваного нею договору, договір може бути визнаний недійсним лише в тому разі, якщо її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін договору до первісного стану. Той факт, що позивач передала власні кошти відповідачу [PERSON] на купівлю квартири не є підставою для визнання її покупцем за спірним договором. Позивачем не зазначено обставин, які об`єктивно перешкоджали їй укласти спірний договір із вказівкою на свою особу, як на особу покупця. Фактично, вимога позивача про визнання недійсним правочину в частині його суб`єктного складу та визнання її покупцем за вищевказаним договором, по своїй суті є вимогою про заміну сторони в зобов`язанні та переведенням прав і обов`язків за правочином, що допускається лише в прямо передбачених законом випадках, що не пов`язано з визнанням правочину недійсним. Дана позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 77-79 ЦПК України). Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, є не доведеними з огляду на норми ст.ст. 13, 81 ЦПК України. З урахуванням положення ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed