Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

[PERSON] 02 квітня 2019 року звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що на підставі договору довічного утримання від 03 серпня 2005 року вона отримала у власність 22/100 частки житлового будинку з будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Кремінської міської ради від 25 лютого 2019 року №48 її будинку було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Вона вирішила продати вказану квартиру, проте нотаріус відмовив в посвідчені договору купівлі-продажу у зв`язку з наявністю у реєстрі заборони відчуження цього нерухомого майна, власником якого у реєстрі вказано [PERSON] ніколи не проживав і не був власником її квартири, накладення заборони відчуження могло виникнути у зв`язку з помилкою, оскільки приблизно у 1995 році було змінено нумерацію будинку з 39 на 69. На її звернення до відповідача з проханням зняти заборону відчуження їй в цьому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. Тому просить скасувати заборону відчуження вказаного майна та зобов`язати нотаріальну контору внести в Єдиний реєстр заборони відчуження майна відомості про зняття заборони її квартири. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав. Відповідач в особі завідувача Рубіжанської державної нотаріальної контори Коваленко Г.П.у судове засідання не з`явився, у заяві на ім`я суду просить розглянути справу за його відсутністю та вирішити її на розсуд суду. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Згідно до вимог ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 2 ст. 321 цього Кодексу передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Статтею 73 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року встановлено, що нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження … Відповідно до ст. 74 вказаного Закону одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно абз. 2 п.4 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 17 серпня 1997 року «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», абз.2 п.2 Постанови ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» відповідачами в цій категорії справ є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, має бути залучений відповідний орган державного виконавчої служби, а також відповідний орган, банк та іншу фінансову установу, які виконують судове рішення. Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне. Згідно договору довічного утримання від 03 серпня 2005 року (а.с. 7, 10), зареєстрованого у державному реєстрі правочинів (а.с. 8) позивач від [PERSON] отримала у власність 22/100 частку житлового будинку з будівлями за адресою: [ADDRESS] . На вказану власність 03 серпня 2005 року накладено заборону відчуження на підставі договору довічного утримання, власником зазначено [PERSON] (а.с. 9). Технічний паспорт на 22/100 частки житлового будинку за вищевказаною адресою 25 червня 1992 року складений на ім`я [PERSON] , потім виправлений на [PERSON] (а.с. 11-13). Рішенням виконавчого комітету Кремінської міської ради від 25 лютого 2019 року №48 (а.с. 17) об`єкту нерухомого майна приватної власності 22/100 часткам житлового будинку з будівлями було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Згідно відомостей з Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно,\~державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна щодо\~об`єкта нерухомого\~майна(а.с. 46-49) у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження №2752239 від 28\~грудня 2005\~року про\~заборону відчуження\~будинку [ADDRESS] ,\~накладену Кремінською державною нотаріальною конторою Луганської області, здійснену на підставі листа б/н [NUMBER] , додаткові дані: архівний номер 2151897LUGANSK15, архівна дата 15.06.2000, дата виникнення 05.05.1975 № реєстру 12, внутр. №А101423027F149314C4D, власник майна [PERSON] . Підстави виникнення у нього цього права відсутні. Відповідно до інформації з цього Реєстру співвласниками вказаного будинку є: 1) [PERSON] в розмірі 13/100 часток власності з 21 грудня 2001 року; 2) [PERSON] в розмірі 41/100 часток власності з 10 лютого 2000 року; 3) [PERSON] в розмірі 41/100 часток власності з 10 лютого 2000 року; 4) [PERSON] в розмірі 41/100 часток власності 10 лютого 2000 року; 5) [PERSON] в розмірі 41/100 часток власності з 10 лютого 2000 року; 6) [PERSON] в розмірі 41/100 часток власності з 10 лютого 2000 року; 7) [PERSON] в розмірі 41/100 часток власності з 10 лютого 2000 року; 8) [PERSON] в розмірі 13/100 часток власності з 21 грудня 2001 року; 9) [PERSON] в розмірі 22/100 часток власності з 03 серпня 2005 року; 10) [PERSON] в розмірі 24/100 часток власності з 21 жовтня 2008 року. За всіма вказаними власниками відповідно до свідоцтв зареєстровано право власності. З показань свідка [PERSON] вбачається, що вона є власником однієї з квартир у будинку [ADDRESS] . [PERSON] ніколи не був власником та не мешкав у їхньому будинку. Приблизно у 1992 році було здійснено зміну нумерації будинків по [ADDRESS] , їхньому будинку змінено номер з 39 [ADDRESS] , де раніше проживав [PERSON] , який є на теперішній час померлим. Припускає, що у зв`язку з цим могла виникнути помилка та накладено арешт не на той будинок. Свідок [PERSON] , який є директором КП «Кремінське РБТІ», підтвердив факт зміни у 1992 року нумерації будинку позивача з 39 на 69 та вказав, що згідно технічної документації відомості щодо наявності у [PERSON] право власності на цей будинок або його частку відсутні. Згідно довідки від 12 лютого 2008 року (а.с. 45) Кремінське АТП 12140 наказом Міністерства транспорту від 29 серпня 1972 року перейменовано у Кремінське АТП 30910, 12 січня 1988 року у Кремінське АТП 10910, а 06 жовтня 1995 року у ВАТ «Кремінське АТП №10910». Відповідно до ухвали Господарського суду Луганської області від 15 лютого 2008 року (а.с. 43) ВАТ «Кремінське АТП №10910» ліквідовано без правонаступництва, діяльність підприємства на час розгляду справи припинена (а.с. 44). Нотаріус за своїм статусом не може бути відповідачем у цих правовідносинах. Разом з тим особа, які б мала бути відповідачем у праві, - ВАТ «Кремінське АТП №10910» /раніше №12140/ ліквідовано без правонаступництва (а.с. 43-45), тому суд вирішив задовольнити позов власника майна [PERSON] , яка на свій розсуд має право користуватися, володіти та розпоряджатися власністю. При цьому суд керується принципом верховенства права, ключовою складовою якого є принцип юридичної визначеності, відповідно до якого ніхто не може ставити під сумнів остаточне рішення суду, яке набрало законної сили. Необхідно також враховувати практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення «Осовська та інші проти України» від 28 червня 2018 року, в якому зазначено про те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що жодна сторона не має права ставити під сумнів право власності на майно, на яке ніхто не претендує.

Outcome: approved