Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, вказавши, що їхній батько [PERSON] в 2000 році одружився на відповідачці. Проживаючи в зареєстрованому шлюбі, приблизно в 2001 році, ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, придбана квартира [PERSON] та [PERSON] являється їх спільним сумісним майном подружжя в рівних частках, як передбачено ч.1 ст. 357 ЦК України, якою визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 15.05.2014 року, видане відділом державної реєстрації цивільного стану по місту Умані реєстраційної служби Уманського МРУЮ у Черкаській області. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складається із ? частки квартири [ADDRESS]. При своєму житті [PERSON] заповіт не залишив. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] являються вони, діти спадкодавця: [PERSON] та [PERSON], а також його дружина - [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У вказаний строк вони подали до приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу [PERSON] заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], на підставі чого нотаріусом було заведено спадкову справу, зареєстровану у спадковому реєстрі за № 56080530. Осінню 2014 року вони звернулись до відповідачки з проханням надати документи на вищезазначену квартиру для оформлення спадщини, однак отримали категоричну відмову, при цьому [PERSON] заявила, що квартира належить виключно їй. 21.10.2014 року ними до приватного нотаріуса [PERSON] подано заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], однак не змогли надати нотаріусу правовстановлюючі документи на квартиру, оскільки відповідачка утримує їх в себе, не надає їм для офіційної оцінки спадкового майна та оформлення спадщини, не дає ключі від квартири для її оцінки працівниками БТІ, тому вартість цього майна вони визначають по їх ринковій вартості по м. Умань на день подачі заяви і виходячи з цієї оцінки встановили ціну позову. На їхню думку дана квартира коштує 400000,00 грн. Внаслідок зазначених вище дій відповідачки, 24.10.2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу [PERSON] їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] із-за відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, що стало підставою для подачі до суду даного позову. Виходячи із вищевикладеного, їхнє спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] і на яке не отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, складається з 1/6 частини квартири [ADDRESS] для [PERSON] і 1/6 частини квартири [ADDRESS] для [PERSON] Тому просять визнати за [PERSON] право власності,як спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця [PERSON], який помер [INFO] на 1/6 частку квартири [ADDRESS]; [PERSON] право власності, як спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця [PERSON], який помер [INFO] на 1/6 частку квартири [ADDRESS]; судові витрати по справі стягнути з відповідача [PERSON] на їхню користь. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник - [PERSON] підтримали позовні вимоги та просять позов задовольнити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що позивачі нічого не знають про життя свого батька, так як не бажали спілкуватись з ним. А вона дійсно перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, але не з 2000 року, як вказано в позові, а з 21.11.1990 року. Він постійно хворів і [INFO] помер. 08.09.1994 року йому безстроково була встановлена ІІ група інвалідності, але ще деякий час він працював на умовах неповного робочого дня, в зв'язку з чим він мав мінімальні доходи, які йшли тільки на його лікування. Вона до реєстрації шлюбу з [PERSON] мала двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 52 кв.м., яку в 1997 році приватизувала разом зі своїм сином, воїном афганцем, який мав право на певні пільги, в тому числі і по оплаті комунальних послуг. Їхня квартира була розташована на 5 поверсі 5-ти поверхового будинку, що було вкрай незручно для чоловіка, який на той час переніс три інфаркти, а тому вона була змушена за згодою сина, продати цю квартиру та придбати житло на 1-му поверсі. На придбання цього житла були витрачені тільки її особисті кошти та кошти сина, які вони виручили від продажу їхньої квартири, бо у чоловіка крім його мінімальної пенсії та зарплати за неповний робочий день, інших доходів не було. Раніше придбане ним майно, - це два будинки, які він залишив один - своїй першій дружині, матері позивачок, яка проживає в ньому по даний час, а другий - іншій дружині - нині покійній, в якому на даний час проживає її дочка. Розділити цей будинок у добровільному порядку вона не захотіла, а ділити його у судовому порядку чоловік за станом здоров'я та відсутністю коштів не міг, про що дуже добре було відомо позивачці [PERSON], яка наполягала на його розподілі, але відмовилась робити це за батька на підставі його доручення. Таким чином батько позивачів, а її чоловік прийшов до неї у чому був. Ніяких коштів, чи іншого як рухомого, так і нерухомого майна він не мав, все що у нього було, це його хвороби, на лікування яких витрачались не тільки його доходи, а і її та її сина. Дійсно у відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Але за час спільного проживання з [PERSON] вони за спільні кошти абсолютно нічого не придбали, бо у цьому не було потреби. Сам чоловік казав, що він знаходиться у неї в приймах на всьому готовому і дуже вдячний їй за турботу про нього. Квартира, на яку претендують позивачі, хоч і придбана під час шлюбу з [PERSON] являється тільки її особистою власністю, оскільки джерелом її придбання були не спільні кошти подружжя, а її особисті, а також кошти її сина [PERSON], отримані від продажу їхньої приватизованої квартири [ADDRESS]. У відповідності до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. А у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно з'ясувати джерело і час його придбання». Таким чином, після смерті чоловіка спадщина не відкрилась, бо у нього не було ніякого майна, як особистого, так і того, що могло входити у спільну сумісну власність. Єдиний, хто може претендувати на цю квартиру, це її син [PERSON], оскільки вклав у її придбання половину її вартості. Тому позивачам необхідно відмовити у задоволенні їх позову за безпідставністю. Звертає увагу суду на такі обставини: знаючи, що батько хворий - переніс уже 4 інфаркти, що він потребує стороннього догляду, а їй самій важко за ним доглядати, бо вона вже сама хворіє, позивачки ніколи не цікавились його станом здоров'я, не допомагали коштами на придбання ліків та санаторно-курортне лікування, хоча мали таку можливість. Приблизно 15 років тому назад [PERSON] запросила їх на день народження свого чоловіка, де [PERSON] безпричинно затіяла сварку з батьком, обізвала та принизила його перед чужими людьми, а потім зовсім вигнала їх з будинку [PERSON], заявивши при цьому, що він їй не батько. Ця подія дуже негативно відобразилась на його і так поганому стані здоров'я. Після смерті батька обидві позивачки не прийняли ні фізичної, ні матеріальної участі у його похованні, влаштуванні 9-ти а потім 40 днів, а на неіснуючу спадщину претендують, при цьому оцінювали її на свій власний розсуд у сумі 400000,00 грн. А якби і була така спадщина, то вони підлягали б усунення від неї, оскільки умисно ухилялись від надання фізичної, матеріальної та моральної допомоги своєму хворому батьку, хоча мали таку можливість. 27.11.2014 року вона провела офіційну експертизу для встановлення ринкової вартості квартири і експерт оцінив її у 295000 грн. Вислухавши пояснення сторін, свідків по справі, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в позові необхідно відмовити із слідуючих підстав. Так, в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що дійсно квартиру по вул. Леніна вони отримували на матір та на нього та приватизували також на них обох. [PERSON] був йому вітчимом і з 1990 року офіційно проживав з його матір'ю у вказаній квартирі. Він не заперечував проти того, щоб [PERSON] жив у їхній приватизованій з матір'ю квартирі. Разом вони прожили 23 роки, [PERSON] знав, що половина квартири та коштів є його, ні на що не претендував, говорив, що його тут не має нічого, він приймак. Згодом вони продали 2-х кімнатну квартиру і таку ж купили. Дочок [PERSON] він бачив лише на похороні, від матері ніколи не чув, щоб дочки йому чимось допомагали. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знала [PERSON] ще з того часу, коли він проживав з першою дружиною. А коли став проживати з [PERSON], то вони стали проживати [INFO]. [PERSON] говорив, що він приймак, бо свого нічого не має, а коли пішов від матері позивачок, то залишив все, що дочки до нього приходять тільки тоді, коли їм потрібні гроші. Вказану квартиру купляла [PERSON] , вона продала свою 2-х кімнатну квартиру і купила таку ж. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що до [PERSON] [PERSON] прийшов голий та босий, про що він сам розповідав, всі його речі були в одній сумці. Однією сім'єю вони прожили 23 роки. За цей час він переніс 4 інфаркти і коли хворів, ні одна з дочок не прийшла провідати хворого батька. [PERSON] тягнула його як могла, він хворів, возила по санаторіях, госпіталях, а дочки хотіли від нього грошей. Син [PERSON] до цього часу проживає в найманій квартирі, також хворіє, має постафганський синдром. Доньки [PERSON] живуть добре, одна має свою олійню, а друга спекулює, має автобуса, купила дві 3-х кімнатні квартири по вул. Пушкіна в м. Умані і займається хасидами. Дочки до нього не приходили, коштами не допомагали, хоронила його [PERSON] та поставила пам'ятник. З його слів їй відомо, що [PERSON] купила квартиру по вул. Дерев'янка в м. Умані за свої кошти. Коли жили в будинку по провулку Залізняка, то купили його за кошти від проданої квартири [PERSON] по [ADDRESS], в той час померла мати [PERSON], вони з сестрою продали хату і гроші поділили між собою. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] були її сусідами, вона знала їх років 10-15. Дочок [PERSON] побачила тільки на похороні. [PERSON] розповідав, що має двох дочок, але вони від нього відмовилися, люблять тоді, коли у нього є гроші. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в 1982-1983 роках вони разом з [PERSON] ходили в міськвиконком добиватися квартири, разом отримали квартири в [ADDRESS] Чоловіка у [PERSON] не було, вона проживала разом з сином. В 1990 чи 1991 році до неї прийшов чоловік і вони стали проживати однією сім'єю. Вона зустріла його в під'їзді, він йшов з сумочкою і казав, що йому не має де дітися, а його приймає [PERSON] Згодом, [PERSON] розповідав, що має дві дочки, що розійшовся з першою дружиною, залишив хату і пішов до другої, побудував хату, прожив з нею 19 років, залишив їй хату і пішов від неї уже до [PERSON] Дочок вона не бачила жодного разу в квартирі. [PERSON] казав, що у нього не має грошей, все що було на книжці - пропало, прийшов в чому був, говорив, що дочки не хочуть з ним спілкуватися. [PERSON] хоронила його за свої кошти. Як слідує із договору купівлі-продажу квартири від 29.10.2009 року [PERSON] дійсно купила у [PERSON] 2-кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,6 кв.м. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбу з 21.11.1990 року. 08.09.1994 року [PERSON] була встановлена ІІ група інвалідності. До реєстрації шлюбу з [PERSON] [PERSON] мала 2-кімнатну квартиру по [ADDRESS] загальною площею 52 кв.м., яку у 1997 році приватизувала разом зі своїм сином [PERSON] В судовому засіданні позивачі по справі не спростували доказів про те, що джерелом придбання квартири [PERSON] [ADDRESS] були не спільні кошти подружжя, а особисті кошти як її, так і кошти її сина [PERSON], отримані від продажу їхньої приватизованої квартири [ADDRESS]. У відповідності до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно з'ясувати джерело і час його придбання». В судовому засіданні також встановлено, що позивачі по справі за час спільного проживання їхнього батька з [PERSON] не надавали йому фізичної, моральної та матеріальної допомоги, не приймали участі у його похованні, влаштуванні 9-ти, а потім 40-ка днів, встановленні пам'ятника, а також не довели, що [PERSON] на день смерті мав майно, як особисте, так і те, що могло входити у спільну сумісну власність. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: dismissed