Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

[PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] звернулись\~до Першотравенського\~міського суду\~з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області про виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. 14 червня 2019 року подали суду уточнену позовну заяву. В обґрунтування уточненого позову зазначають, що 24 листопада 1994 року за договором міни, вони придбали нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Попередніми власниками квартир були [PERSON] та [PERSON] , відповідачі по справі є спадкоємцями вказаних осіб. Договір міни було зареєстровано на товарній біржі. У 2015 році рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області вищезазначений договір міни було визнано дійсним. У 1997 році право власності на зазначену квартиру було зареєстроване у БТІ. У 2018 році вони вирішили продати вказану квартиру. У процесі підготовки документів, виявилось, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, міститься запис від 07 лютого 2007 року за №4460304 про заборону на відчуження та запис №4844781 про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на момент внесення запису належала їм. Запис було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області. Відповідно до запису, арешт на належну їм квартиру було накладено на підставі ухвали Першотравенського міського суду Дніпропетровської області № б/н від 12 січня 1998 року, тобто після укладання договору міни та реєстрації права власності в органах БТІ. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області було знято арешт зі вказаної квартири, але залишилося ще одне обтяження у вигляді заборони відчуження. Таким чином, на даний час на належне їм майно, безпідставно накладено заборону відчуження, чим порушено їх майнові права щодо розпорядження власністю. Просять суд виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 07 лютого 2007 року за №4460304 про заборону відчуження квартири [ADDRESS] . У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Крім того, [PERSON] , який є представником [PERSON] за дорученням, надав заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги визнають у повному обсязі. Представник третьої особи Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі надані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом, 24 листопада 1997 року, [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей - [PERSON] , 1987 року народження, [PERSON] , 1992 року народження, з однієї сторони та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей - [PERSON] , 1986 року народження, та [PERSON] , 1988 року народження з другої сторони, уклали договір міни, та зареєстрували його на Павлоградській товарній біржі, за реєстраційним номером 11/25-НДП. Як вбачається з договору міни від 24 листопада 1997 року, укладеного між [PERSON] (сторона І), [PERSON] (сторона І), яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] (сторона І), та [PERSON] (сторона ІІ), яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , сторона І міняє двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,0 м.кв., житловою площею 27,8 м.кв., на належну стороні ІІ трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,1 м.кв., житловою площею 43,4 м.кв. Зазначені об`єкти нерухомого майна належать: стороні І на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Першотравенським УЖКГ 09 червня 1997 року, та зареєстрованого Павлоградським БТІ за №23-91 від 19 червня 1997 року, стороні ІІ на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Першотравенським УЖКГ 15 липня 1997 року, та зареєстрованого Павлоградським БТІ за №23-145 від 24 липня 1997 року, договору дарування, посвідченого 05 серпня 1997 року приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Мініною С.Я., реєстраційний номер № [NUMBER] . Обмін вищезазначених квартир проведений без доплати, що підтверджується п.5 вказаного договору, тобто сторони добросовісно виконали зобов`язання за даною угодою: кожна із сторін передала другій стороні у власність одну квартиру в обмін на іншу квартиру. Вказане свідчить про те, що угода відбулася, оскільки сторони дійшли спільної згоди між собою щодо істотних умов договору. Відповідно до укладеного договору міни, було зареєстровано право власності Павлоградським бюро технічної інвентаризації 26 листопада 1997 року за номером 23-145, за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , яка була стороною у вищезазначеному договорі міни нерухомого майна від 24 листопада 1997 року, також [INFO] помер [PERSON] . Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року було визнано договір міни укладений між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , зареєстрований 24 листопада 1997 року на Павлоградській товарній біржі, реєстраційний номер 11/25 НДП, дійсним. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №154894383 від 04 лютого 2019 року підтверджується, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS] , на підставі договору міни нерухомого майна, серія та номер: 11/25-НДП, виданого 24 листопада 1997 року Павлоградською товарною біржею. У графі «Відомості про реєстрацію до 01.01.2013 р.» зазначено, що право власності на вищезазначену квартиру зареєстроване КП «Павлоградське міжміське БТІ», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:23-145, від 26 листопада 1997 року, реєстратор Столярова Н.І. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , міститься запис від 07 лютого 2007 року за №30123028 про державну реєстрацію обтяжень, згідно якого на підставі ухвали б/н, виданої 12 січня 1998 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області накладено заборону на нерухоме майно [PERSON] , відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 4460304 від 07 лютого 2007 року, запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, яка є структурним підрозділом Міністерства юстиції України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на належне позивачам майно безпідставно накладено заборону відчуження, чим порушені їх майнові права щодо розпорядження власністю, так як на момент внесення запису до Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна за №4460304 від 07 лютого 2007 року, спірна квартира належала позивачам та право власності на неї, було зареєстроване ними в органах БТІ 26 листопада 1997 року, тобто до винесення судом ухвали № б/н від 12 січня 1998 року про заборону відчуження. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(даліКонвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Тобто, право приватної власності позивачів є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах Immobiliare Saffi v. Italy, заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Також, суд наголошує на тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі James and Others v. the United Kingdom, п. 50, Series A № 98). Відповідно до положення ст.47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 30 ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Статтями 316-320, 321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, позовні вимоги позивачів про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису №4460304 від 07 лютого 2007 року про заборону відчуження квартири [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved