Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третьої особи Чанизької сільської ради Буського району Львівської області про встановлення нікчемності заповіту та скасування свідоцтв про право на спадщину. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08.09.2005 року у віці 57 років помер батько позивачки [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, спадкова маса їй не відома, оскільки з 1969 року не проживала разом з батьком та не підтримувала жодних відносин. Про смерть батька довідалася зовсім випадково, очікуючи на автобус на автовокзалі «Південний» в м. Львові. Звернувшись до приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу, дізналась що дружина батька, відповідач по справі, прийняла спадщину, отримала п»ять свідоцтв про право на спадщину за заповітом. [PERSON] заповіту, посвідченого секретарем Чанизької сільської ради Буського району [PERSON] від 21.08.2004 року, померлий, все своє майно заповів дружині [PERSON]. На час посвідчення заповіту діяв ЦК України 2004 р. та Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України затверджена наказом міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466, із змінами згідно Наказів Мінюсту № 41/5 від 27.05.1997 р. та № 31/5 від 09.06.1999 року, якими передбачено вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів. Однак в даному випадку при посвідченні заповіту батька позивачки, така процедура не була дотримана, оскільки на секретаря Чанизької сільської ради [PERSON] рішенням сільради не були покладені повноваження щодо вчинення таких нотаріальних дій. В зв'язку із цим вважає, що вказаний заповіт є нікчемним, оскільки посвідчений особою, яка не мала на це права, тобто посвідчений з порушенням вимог закону. Відповідно, з врахуванням того, що заповіт є нікчемним, спадщина відкривається за законом, а свідоцтва про право на спадщину, видані на ім»я відповідачки по заповіту, підлягають скасуванню. Оскільки позивач тільки у серпні 2015 року дізналась про смерть батька, також те що заповіт, складений батьком, посвідчено особою, яка не мала права вчиняти такі дії, з поважної причини пропустила строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом і перебіг такого слід рахувати з часу коли їй стало відомо про порушення вимог закону при посвідченні заповіту, а саме з вересня 2015 року. [PERSON], за викликом суду, в судове засідання не зявилася, забезпечила явку представника, згідно довіреності від 25.09.2015 року Серії НАР № 289346, [PERSON]. Остання подала заяву про уточнення позовних вимог, вказавши які саме свідоцтв про справо на спадщину просить скасувати, а саме: - Свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори 09.03.2006 р., зареєстроване в реєстрі за № 502 на житловий будинок № 185 по вул. Зеленій в с. Чаниж Буського району Львівської області та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, ведення підсобного господарства площею 0,6072 га, що розташована по вул. Зеленій, 185 в с. Чаниж Буського району Львівської області; - Свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори 09.03.2006 р., зареєстроване в реєстрі за № 505 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,6337 га., розташовану на території Чанизької сільської ради Буського району Львівської області та майновий пай в розмірі 6247,00 грн., що становить 0,74 № пайового фонду СТзОВ «Каменяр», що знаходиться в с. Чаниж Буського району Львівської області; - Свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори 09.03.2006 р., зареєстроване в реєстрі за № 508 на гроші вклади, що знаходяться у філії Буському відділенні № [NUMBER] «Державний Ощажний банк» на рахунках № 50073, 53847, КВ 826 та у ТВБВ № 6383/02 с. Задвіря на рахунках № 3571,0356, КВ 1296, КВ 1913;. - Свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори 09.03.2006 р., зареєстроване в реєстрі за № 510 на автомобіль марки ЛУАЗ 969 М, 1992 р.в., двигун № 969А263967, реєстраційний № 730-6 ТВ. - Свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори 06.04.2006 р., зареєстроване в реєстрі за № 837 на автомобіль марки ВАЗ 2109, 1994 р.в., двигун № [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER],- та скасувати їх реєстрацію в реєстрі нотаріальних дій. В решті позов підтримала, просить його задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник, згідно договору про надання юридичних послуг від 17.02.2016 року, [PERSON] проти позову заперечили, подали письмову заяву з клопотанням про застосування строків позовної давності щодо даного позову, просять відмовити в задоволення такого за безпідставністю. Представник третьої особи Чанизької сільської ради Буського району в судове засідання не зявився, хоча був судом належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити із наступних підстав: Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. [PERSON] з ч.1 ст.179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що в с. Чаниж Буського району Львівської області у віці 57 років помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом Серії І-СГ № 407804, виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сокальського районного управління юстиції у Львівській області 18.08.2015 року, про що зроблено актовий запис № 11 від 08.09.2005 року. (а.с. 6, 49) Ще за життя, [PERSON] зробив розпорядження належним йому майном, згідно ст. 1233 ЦК України. З вимог ст. 1235 ЦК України вбачається право заповідача на призначення спадкоємців. [PERSON] заповіту від 21.08.2004 року, посвідченого секретарем виконкому Чанизької сільської ради Буського району [PERSON], реєстровий № 276, [PERSON] все своє майно заповів дружині [PERSON]. Заповіт не змінювався і не відмінявся, що стверджується підписом секретаря Домбровської К.І. від 11.01.2006 року та гербовою печаткою Чанизької сільської ради Буського району Львівської області. (а.с. 51) На підставі даного заповіту, відповідач 12.01.2006 року звернулась в Буську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину (спадкова справа № 2/06 від 12.01.2006 року). Прийняла спадщину, отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на наступне майно: - житловий будинок № 185 по вул. Зеленій в с. Чаниж Буського району Львівської області, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, ведення підсобного господарства площею 0,6072 га, розташовану на території Чанизької сільської ради (Свідоцтво серії ВСР № 003737 від 09.03.2006 р., реєстровий № 502); - земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,6337 га., розташовану на території Чанизької сільської ради Буського району Львівської області, майновий пай в розмірі 6247,00 грн., що становить 0,74 № пайового фонду СТзОВ «Каменяр», що знаходиться в с. Чаниж Буського району Львівської області (Свідоцтво серії ВСР № 003738 від 09.03.2006 р., реєстровий № 505); - грошові вклади, що знаходяться у філії Буському відділенні № [NUMBER] «Державний Ощадний банк» на рахунках № 50073, 53847, КВ 826 та у ТВБВ № 6383/02 с. Задвіря на рахунках № 3571,0356, КВ 1296, КВ 1913 (Свідоцтво серії ВСР № 003739 від 09.03.2006 р., реєстраційний № 508); - автомобіль марки ЛУАЗ 969 М, 1992 р.в., двигун № 969А263967, реєстраційний № 730-6 ТВ (Свідоцтво серії ВСР № 003740 від 09.03.2006 р.. реєстраційний № 510); - автомобіль марки ВАЗ 2109, 1994 р.в., двигун № [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER] (Свідоцтво серії ВСР № 003881 від 06.04.2006 року, реєстраційний № 837). (копія спадкової справи, а.с. 43-76) Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. ст. 1247, 1257 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами,особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. На час посвідчення заповіту діяв ЦК України 2004 р. та Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України затверджена наказом міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466, із змінами згідно Наказів Мінюсту № 41/5 від 27.05.1997 р. та № 31/5 від 09.06.1999 року, якими передбачено вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів. В позовній заяві позивачка як на підставу нікчемності заповіту вказує на те, що на секретаря Чанизької сільської ради Буського району [PERSON] відповідним рішенням сільської ради, не були покладені повноваження щодо вчинення таких нотаріальних дій. За таких обставин позивачка вважає, що на секретаря сільської ради не покладалися обовязки на вчинення нотаріальних дій, а тому є підстави для встановлення нікчемності посвідченого нею заповіту. Однак, в матеріалах справи наявне рішення першої сесії четвертого скликання Чанизької сільської ради Буського району Львівської області № 3 від 14.04.2002 року про обрання секретаря сільської ради. Обрано [PERSON] секретарем Чанизької сільської ради четвертого скликання. (а.с. 85) Так, статтею 37 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування посвідчують заповіти. Відповідно до п.1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №3306/5 від 11.11.2011 року, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Відповідно до п.п.5 п. «б» ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до засідання виконавчого комітету відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, державна реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Крім того, згідно довідки Чанизької сільської ради № 60 від 19.02.2016 року вбачається, що на час посвідчення спірного заповіту, [PERSON], рішенням сільської ради Була обрана секретарем сільської ради четвертого скликання. (а.с. 83) До функціональних обов»язків працівників апарату Чанизької сільської ради та її виконавчого комітету, зокрема секретаря сільської ради, належить вчиняти нотаріальні дії з питань, віднесених законом до відання сільської ради, реєструвати акти громадянського стану, та ін.. (а.с. 11-12) Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що посвідчуючи 21.08.2004 року заповіт [PERSON], секретар Чанизької сільської ради [PERSON] діяла в межах повноважень щодо вчинення таких дій. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. [PERSON] довідки Чанизької сільської ради № 100 від 17.02.2016 року, [PERSON], який помер 08.09.2005 року, до дня смерті проживав і був зареєстрований в [INFO] разом з дружиною [PERSON]. (а.с. 86) Як встановлено судом, відповідач, згідно вимог ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину. Померлий [PERSON] є батьком позивачки [PERSON], [INFO], однак з 1969 року з батьком не проживала, протягом усього життя з батьком не спілкувалася, не навідувалася до нього, не підтримувала жодних відносин. Про смерть батька довідалася випадково. Звернувшись до приватного нотаріуса в м. Сокалі довідалась про заповіт, складений батьком на користь другої дружини [PERSON], та свідоцтва про право на спадщину, отримані останньою. [PERSON] ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Звертаючи до суду з позовом про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, позивач зобов'язана довести факт прийняття спадщини після смерті батька, шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном або шляхом подання заяви про прийняття спадщини. При цьому такі дії позивачем мали бути вчиненні протягом 6-ти місяців з моменту смерті спадкодавця. Із матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач до нотаріальної контори протягом 6-ти місяців із заявою про прийняття спадщини не зверталася і до суду про поновлення строку на прийняття спадщини також. Також позивачем не заявлялося право на обов»язкову частку у спадщині, згідно ст. 1241 ЦК України. Відповідно до абзацу другого п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту прийняття спадщини шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном позивачем надано не було. Позивачка спадщину не прийняла, а тому не може спадкувати за законом. Для того, щоб придбати право на спадщину, недостатньо бути особою, яка належить до спадкоємців першої черги, потрібно ще таку спадщину прийняти шляхом вчинення певних дій у 6-ти місячний строк з моменту відкриття спадщини. Суд вважає неповажними причини пропуску строку позовної давності за зверненням до суду з позовом про визнання недійсним заповіту та скасування свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивач повинна була дізнатися про існування оскаржуваного заповіту, однак, як встановлено у судовому засіданні, позивачем не було вчинено жодних необхідних для цього дій. Крім того, згідно ст. 172 Сімейного кодексу України, законодавець закріплює що дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Частина 2 ст. 51 Конституції закріплює обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Дана стаття більш детально регулює цей вид особистих немайнових відносин між батьками й дітьми. Вона розширює коло осіб, зобов'язаних піклуватися про своїх батьків [PERSON] з ч 1 коментованої статті 172 СК України, до них належать не тільки повнолітні діти, а й діти, які не досягли 18 років. Таким чином, можна вести мову про взаємність обов'язків батьків і дітей піклуватися одне про одного, яка не залежить ні від їх віку, ні від якихось інших обставин (непрацездатність, потреба у матеріальній допомозі тощо). Єдиною підставою для прояву зазначеного піклування є засвідчене у встановленому законом порядку походження дітей від цих батьків. Представником позивача в судовому засіданні не заперечувався тай факт що позивач не навідувалася до батька, не телефонувала йому, не підтримувала відносин, не піклувалася про нього. Таким чином, позивачем було пропущено без поважних причин строк звернення з позовом до суду. До цих висновків суд дійшов також враховуючи, положення листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку: як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Крім того, відповідач та її представник просить застосувати строки позовної давності. [PERSON] вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю в три роки. [PERSON] ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. [PERSON] ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачем у позовній заяві не наведено жодних причин поважності пропущення строку позовної давності. [PERSON] ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Абзацом третім п. 11 ППВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, те що позивач не довела своє право на спадкування за законом після смерті батька [PERSON], а з врахуванням того що відповідач подала до суду відповідне клопотання про відмову у задоволенні позову у зв'язку із закінченням строків позовної давності, суд приходить до висновку, що однією з підстав для відмови у позові є застосування ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, а саме за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Outcome: dismissed