Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON] 29 березня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. Позивач у своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що вона з відповідачем з 10 серпня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу та спільного мешкання мають і виховували спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу, рішенням суду ввід 27 квітня 2011 року шлюб розірвано, стосунки сторін припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобов'язаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. В добровільному порядку це не відбулося і позивачка вимушена була подати до суду позов про стягнення аліментів; рішенням суду від 17 червня 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини на користь позивачки, рішення набрало законної сили і виконується. Але дитина часто хворіє, в зв'язку з чим хлопчик проходив необхідні дослідження та приймав ліки. Всі витрати пов'язані з лікуванням сина були понесені позивачем. Окрім того позивачем були витрачені кошти на оздоровлення і лікування сина, харчування, позивачем також були понесені витрати на додаткові обстеження сина, дитина стоїть на обліку в різних лікарів (особливо психіатр і інш.), дитина інвалід, потребує постійного стороннього догляду. Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про відшкодування додаткових витрат зараз і в майбутньому (хоча б половини) на утримання дитини. Однак вказана вимога залишилась без задоволення. Вона (позивач) зараз не працює, доглядає дитину, матеріально позивачка погано забезпечена. Дохід у відповідача є, інших дітей він не має і інші аліменти не виплачує, у вихованні та іншому добровільному матеріальному забезпеченні дитини участі не приймає. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання їх неповнолітнього сина в розмірі 9416 грн. 17 коп. (фактичні витрати), судові витрати по справі покласти просила на відповідача, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно з позивачкою перебували в шлюбі, мають неповнолітню дитину, з нього за рішенням суду стягнуто аліменти на утримання сина до його повноліття, він добровільно надає матеріальну і іншу допомогу на утримання сина, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суду, але зараз і в нього тяжке становище, не працює, поховав матір, має борги, такі суми заявлені через неналежні стосунки з позивачкою, намагається приймати участь у вихованні вказаної дитини, він готовий добровільно надавати матеріальну допомогу на лікування та утримання сина, але вказані позивачкою суми завищені і не обґрунтовані. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] з 10 серпня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу та спільного мешкання мають і виховували спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу, рішенням суду ввід 27 квітня 2011 року шлюб розірвано, стосунки сторін припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобов'язаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. В добровільному порядку це не відбулося і позивачка вимушена була подати до суду позов про стягнення аліментів; рішенням суду від 17 червня 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини на користь позивачки, рішення набрало законної сили і виконується. Але дитина часто хворіє, в зв'язку з чим хлопчик проходив необхідні дослідження та приймав ліки. Всі витрати пов'язані з лікуванням сина були понесені позивачем. Окрім того позивачем були витрачені кошти на оздоровлення і лікування сина, харчування, позивачем також були понесені витрати на додаткові обстеження сина, дитина стоїть на обліку в різних лікарів (особливо психіатр і інш.), дитина інвалід, потребує постійного стороннього догляду. Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про відшкодування додаткових витрат зараз і в майбутньому (хоча б половини) на утримання дитини. Однак вказана вимога залишилась без задоволення. Вона (позивач) зараз не працює, доглядає дитину, матеріально позивачка погано забезпечена. Дохід у відповідача є, інших дітей він не має і інші аліменти не виплачує, у вихованні та іншому добровільному матеріальному забезпеченні дитини участі не приймає. Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дитини - сина [PERSON], [INFO], він не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України. На теперішній час позивач мешкає разом зі своєю неповнолітньою дитиною, займається її вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання вказаної дитини матеріальну допомогу надає не регулярно, в межах виконавчого провадження, в різних сумах і проявах, тому мати дитина вимушена була звернутися з цим позовом до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Верховний суд України, в абз. 2 п. 17 постанови № 3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз'яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], ця неповнолітня дитина свого постійного доходу не має, є інвалідом і потребує постійного стороннього догляду, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідача, стягуваних за рішенням суду аліментів з відповідача на утримання цієї дитини недостатньо для додаткових витрат на лікування та інш., тому суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини додаткові витрати. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач не працює, не має стабільних доходів і суттєвого матеріального становища, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина відповідач не має. Аліментів відповідач нікому іншому не платить, стягнень інших (крім вказаних вище) за виконавчими документами з відповідача не проводиться. Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов'язків батьків. Згідно з наданими копіями чеків, квитанцій на придбання лікарських препаратів за період лікування, обстеження, перебування в лікарні, додаткового харчування та інш. дитини сторін позивачем було проведено витрати витрачено 9416 грн. 17 коп.. Але враховуючи викладене та відсутність всіх чеків (доказів) на вказане, а також виходячи з принципу рівності обов'язків батьків щодо дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача лише в частині вже реально витрачених додаткових сум по березень 2016 року; вимоги про стягнення коштів на майбутнє не ґрунтуються на законі. При цьому суд враховує, що відповідач фактично відсторонився від додаткових витрат на утримання сина, вважає, що виплачуваних ним аліментів достатньо і для цього, а тому ці витрати не несуть за собою реальної потреби сином. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2014 рік» та ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що: установити у 2014 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня - 1176 гривень, з 01 липня - 1207 гривень, з 01 жовтня - 1256 гривень та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 01 січня - 1032 гривні, з 01 липня - 1059 гривень, з 01 жовтня - 1102 гривні; з 01 грудня - 1167 грн., дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 1286 гривень, з 01 липня - 1320 гривень, з 01 жовтня - 1373 гривні; працездатних осіб: з 01 січня - 1218 гривень, з 01 липня - 1250 гривень, з 01 жовтня - 501 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 01 січня - 949 гривень, з 01 липня - 974 гривні, з 01 жовтня - 1014 гривень; установити у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 грудня - 1330 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2015 року - 1032 гривень, з 1 грудня - 1167 гривень, дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2015 року - 1286 гривень, з 1 грудня - 1455 гривень, працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень, осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 грудня - 1074 гривні . Передбачені цим законом зміни про підвищення мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму, які повинні бути з 01 грудня, введені в дію з 01 вересня 2015 року. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх часткове задоволення. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] була судом звільнена від сплати судових витрат при подачі позову, тому вказані витрати потрібно стягнути з відповідача на користь держави в сумі 551 грн. 20 коп.. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача та сина по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та предмета спору, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження зі всіма положеннями позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON], [INFO], в сумі 4708 грн. 09 коп. та стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial