Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (Відповідач), про примусове виселення останнього з будинку, та зняття з реєстраційної обліку, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 05.12.2000 року Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-6687, на праві приватної власності належить домоволодіння №4, по вулиці Груднева, у місті Кривому Розі. У зазначеному домоволодінні разом з нею зареєстрований та проживає її колишній чоловік, Відповідач у справі. Шлюб між ними розірвано 14.05.1986 року. Відповідач веде аморальний спосіб життя, пиячить, знущається над Позивачем, яка є онкохворою з 2003 року, та має інвалідність 2 групи. У користуванні Відповідача є кімната 17,3 кв.м., у трикімнатній квартирі, що розташована за адресою: місто Кривий Ріг, бульвар Кірова, 25/24, та належить на праві спільної часткової власності, у рівних частинах їй (Позивачу) та їх спільному з Відповідачем, сину [PERSON], який не заперечує, щоб там проживав батько. Однак, на пропозицію Позивача виїхати з будинку, Відповідач не реагує, продовжує створювати умови для неможливого проживання. Позивач неодноразово зверталася за допомогою до правоохоронних органів, однак останні пропонують звернутися за захистом порушених прав, до суду. Своєю зухвалою поведінкою та жорстоким ставленням до Позивача, Відповідач перешкоджає Позивачу користуватися та розпоряджуватися належною їй власністю, тому просила суд примусово виселити Відповідача з її домоволодіння, та зняти останнього з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Під час розгляду справи Позивач наполягала на задоволенні позову. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити, оскільки Відповідач з 12.02.2001 року зареєстрований та постійно проживає за адресою: [INFO]. Своїми коштами поліпшив побутові умови для проживання. Сплачує комунальні послуги та обовязкові платежі. Іншої нерухомості у власності немає. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові матеріали справи, у їх сукупності, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити, з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, домоволодіння №4, по вулиці Груднева, у місті Кривому Розі, належить на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 05.12.2000 року державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий номер 1-6687, зареєстрованого 09.02.2001 рок у КП ДОР «КБТІ», у реєстровій книзі за №218, стор.9, запис 49689, - [PERSON], що підтверджується копією указаного свідоцтва (а.с.12). Як убачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу (актовий запис №245) шлюб між сторонами у справі розірвано 10.04.1986 року (а.с.13). Згідно довідки голови квартального комітету №18 від 21.05.2015 року, за адресою: місто Кривий Ріг, вул. Груднева, 4, зареєстровані та проживають: [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Факт реєстрації за вказаною адресою також підтверджується даними паспортів сторін у справі, [PERSON] з 24.11.2003 року (а.с.5 зворот); [PERSON] з 12.02.2001 року (а.с.6 зворот). Судом встановлено, що підставою для звернення до суду, є неприязні стосунки між колишнім подружжям [PERSON]. Частиною 1 ст.116 ЖК України встановлено, що якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У п.17 Постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», Пленум Верховного Суду України зазначив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖВК, трудових колективів, товариськими судами і іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані приписами ст.116 ЖК УРСР, вона просить суд примусово виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення. Однак, згідно цієї норми виселення без надання іншого жилого приміщення винних осіб на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб, провадиться у тому разі, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичне порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одній кімнаті чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Згідно ст.60 ЦПК України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлений ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду справи, Позивачем не надано доказів руйнування чи псування Відповідачем жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичного порушення правил співжиття, неможливості для інших проживання з ним в одному приміщенні, а також вжиття до нього заходів запобігання або громадського впливу, які до того ж виявились безрезуль-татними. Посилання [PERSON] на те, що Відповідач порушує правила співжиття, у порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, не підтверджено належними доказами. Як убачається з матеріалів справи, на звернення [PERSON] від 08.02.215 року, співробітниками правоохоронних органів була проведена профілактична бесіда з гр. [PERSON] про недопущення порушень громадського порядку та приниження людської гідності (а.с.14). З врахуванням того, що Відповідач вселився до спірного будинку зі згоди [PERSON], як член її сімї, тому відсутні підстави для його примусового виселення, передбачені ст.116 ЖК України. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та наданих суду доказів, посилання позивача [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального закону, а відтак, у задоволенні позовних вимог слід, відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed