Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

[PERSON] 05 березня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про звільнення майна з-під арешту, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що 26 червня 2008 року між ним і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, рішенням суду з позивача стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором і на виконання вказаного рішення державним виконавцем накладено арешт на майно позивача і оголошення заборони його відчуження, стягувачем в цьому провадженні є правонаступник вказаного банку третя особа ПАТ «Дельта Банк». В листопаді 2014 року державним виконавцем було повернуто стягувачеві виконавчий лист, але арешт з майна не знято. Позивач звернувся до банку і запропонував продати арештовану квартиру з метою погашення заборгованості перед цим банком, відповіді чи заперечень не отримав. Отже арешт повинен бути знято. Тобто зараз вказаний арешт перешкоджає позивачу в повній мірі як власнику користуватися і розпоряджатися своєю власністю (з метою продажу і погашення боргу). Отже, на думку позивача, державна виконавча служба не має зараз правових підстав для утримання арешту вказаного майна (квартири позивача). Вважає позивач, вказане (збереження накладеного арешту на його майно) незаконним. З вказаним питанням до виконавчої служби не звертався, вважаючи дії третьої особи неправомірним. Вважає вказані дії і наявність самого акту арешту зараз неправомірними і незаконними. Просив зняти арешт з його нерухомого майна квартири [ADDRESS], задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції позовні вимоги не визнав, зазначивши, що арешт на майно позивача як боржника накладено правомірно, у відповідності до вимог закону і матеріалів справи, підстав для знаття арешту немає, їх дії законні і правомірні. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Публічне акціонерне товариство « Дельта Банк» в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши позицію сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 26 червня 2008 року між позивачем [PERSON] і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області з позивача стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором, рішення набрало законної сили і видано виконавчий лист, який направлено для виконання до [PERSON] ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та на виконання вказаного рішення державним виконавцем цього відділу накладено арешт на майно позивача: квартиру [ADDRESS] і оголошено заборони його відчуження, стягувачем в цьому провадженні є правонаступник вказаного банку (ПАТ УкрСиббанк) третя особа ПАТ «Дельта Банк». 03 листопада 2014 року державним виконавцем було повернуто стягувачеві (банку) виконавчий лист, але арешт з майна не знято. Позивач звернувся до банку і запропонував продати арештовану квартиру з метою погашення заборгованості перед цим банком, відповіді чи заперечень не отримав. Отже арешт повинен бути знято. Тобто зараз вказаний арешт перешкоджає позивачу в повній мірі як власнику користуватися і розпоряджатися своєю власністю (з метою продажу і погашення боргу). Отже, на думку позивача, державна виконавча служба не має зараз правових підстав для утримання арешту вказаного майна (квартири позивача). Вважає позивач, вказане (збереження накладеного арешту на його майно) незаконним. З вказаним питанням до виконавчої служби не звертався, вважаючи дії третьої особи неправомірним. В добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач і звернувся до суду з вказаним позовом. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом зясовано, зо на виконанні у [PERSON] відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управляння юстиції перебувало виконавче провадження ВП№34981343 за виконавчим листом 2-1520/11, виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з солідарно з [PERSON] як основного боржника та [PERSON] як поручителя на користь ПАТ «Укрсиббанк» 2631176.20 грн. заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1136493000 від 26 червня 2008 року та стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судового збору 850.00 грн., та 60.00 грн. витрат на ІТЗ судового розгляду справи. В своєму позові заявник просить суд зняти арешт з майна [PERSON] накладений в рамках ВП №34981343, але це може призвести до порушення прав стягувача та держави. 26 жовтня 2012 року відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№34981343. Боржником рішення суду в строк для самостійного виконання не виконано. 01 листопада 2012 року відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 263208.62 грн.. За боржником виявлено майно, на яке можливо звернути стягнення, а саме квартира [ADDRESS] і квартира 79Б цього ж будинку по вул. Рогальова м. Дніпропетровська, дані квартири було описано й арештовано, про що складено акт опису від 19 липня 2013 року ВП №34981343. Квартира [ADDRESS] в іпотеці ПАТ «Дельта Банк» - правонаступник ПАТ «УкрСиббанк», відповідно до боргу якого видано виконавчий лист в/л2-1520/11 Луцьким міськрайсудом Волинської області про стягнення з солідарно з [PERSON] як основного боржника та [PERSON] як поручителя на користь ПАТ «УкрСиббанк» 2631176.20 грн. заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1136493000 від 26 червня 2008 року та стягнення з [PERSON] судового збору та витрат на ІТЗ розгляду судової справи. Вищевказані квартири було оцінено незалежним експертом, однак у звязку з не проведенням торгів не було передано на реалізацію. Представнику ПАТ «Дельта Банк» було вручено лист авансування витрат на проведення оцінки майна, однак банком лист залишено без відповіді. На підставі п. 4 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» 03 листопада 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві. Строк повторного предявлення виконавчого листа до виконання 1 рік з моменту повернення виконавчого листа стягувачеві (в цьому випадку строк до 03 листопада 2015 року). Підстав для скасування арешту у [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції не має, оскільки виконавчий документ стягувач має право повторно предявити на виконання виконавчий лист, а також боржником не сплачено виконавчий збір на користь держави у розмірі 263\~208.,62 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у загальному розмірі 151.73 грн. Що ж стосується пріоритету звернення стягнення на майно, то це питання вирішується в порядку, передбаченому\~ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того з позовної заяви вбачається, що у позивача є спір з виконавчою службою стосовно накладення арешту на майно, але якщо він вважає що діями рішеннями чи бездіяльністю державного виконавця порушено його права чи законні інтереси він має право звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав та інтересів згідно ч. 1 ст. 181 КАС України, відповідально до якої учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Однак вказаного позивачем зроблено не було. Судом встановлено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема шляхом: проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. При здійсненні опису й арешту майна державним виконавцем було враховано законні інтереси сторін виконавчого провадження. Звернення стягнення на арештоване чи заставлене майно у порядку примусового виконання рішення допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача банку, заставодержателя та інш.. Згідно п. 2 постанови № 20 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про виключення майна з опису. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 з наступними змінами і доповненнями «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача чи третьої особи, повязаними з описом чи арештом, вилученням майна позивачу було завдано ушкодження, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно статті 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Для оскарження виконавчого листа, напису нотаріуса чи ухвали суду про арешт майна та обтяження заставленого майна законом передбачений інший певний порядок (в разі не згоди оскарження напису в суд, визнання дій виконавця протиправними та скасування постанови, погашення заборгованості та інш.), сторонам вказане було відомо і зрозуміло, але позивач цього не виокристав, можливий добровільний порядок вирішення спірного питання (скасування постанови про арешт майна виконавчою службою за заявою запцікавленої особи), але і це зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про звільнення з-під арешту майна в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed