Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

[PERSON] 15 березня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про визнання права власності за набувальною давністю. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2019 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 7 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 26 березня 2019 року позивачем було надано оригінал ордеру. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2019 року справу було прийнято до розгляду і відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2019 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач у позовній заяві, посилався на те, що він з 25 вересня 1992 року і по теперішній час проживає у домоволодінні [ADDRESS] . У період з 25 вересня 1992 року по 08 листопада 2017 року позивач проживав у спірному будинку разом зі своєю матір`ю [PERSON] , померлою [INFO] , яка була зареєстрована у будинку 14 травня 1966 року. 26 квітня 2018 року позивач звернувся із заявою до Другої дніпровської держнотконтори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, проте, постановою нотаріуса від 06 червня 2018 року позивачеві відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав неможливості визначення складу нерухомого майна та його адреси. Право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] , яка доводиться бабою позивачеві. Після її смерті у будинку залишилася проживати мати позивача, яка уклала договори на надання їй комунальних послуг та сплачувала рахунки. Таким чином, [PERSON] 25 вересня 1992 року добросовісно заволодів домоволодінням разом зі своєю матір`ю, продовжує відкрито та безперервно ним володіти по теперішній час, здійснюючи поточний ремонт та сплачуючи комунальні послуги. Просив визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Позивач надав заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розлуку подружжя від 15 грудня 1931 року № 284 [PERSON] і [PERSON] розірвали шлюб, після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 175). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 173). Позивач [PERSON] є сином [PERSON] і [PERSON] (а.с. 68). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 174) [INFO] померла [PERSON] (а.с. 69). Відповідно до відомостей КП «ДМБТІ», відомості про право власності на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ), відсутні. Документи, що підтверджують зміну адреси, в матеріалах справи відсутні (а.с. 156). Постановою Другої дніпровської держнотконтори № 1850/02-31 до с/с 275/2018 від 06 червня 2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] ), яке належало [PERSON] , померлій [INFO] , у зв`язку із неможливістю визначити склад спадкового майна та точну адресу домоволодіння (а.с. 155). Рішенням Виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 06 червня 1961 року № 152§4 [PERSON] надано дозвіл на будівництво сараю по [ADDRESS] (а.с. 169). Згідно з довідкою, виданою [PERSON] , 06 лютого 1959 року, на підставі рішення Ленінського райвиконкому від 02 січня 1959 року, земельну ділянку площею 100 кв.м. у садибі по [ADDRESS] , відчужено під будівництво заводського газопроводу (а.с. 170). Рішенням виконкому Дніпропетровської міськради депутатів трудящих № 1512 від 25 грудня 1956 року, [ADDRESS] (а.с. 220). Розпорядженням дніпропетровського міського голови № 897-р від 26 листопада 2015 року, вул. Леніногорську у м. Дніпропетровську (теперішня назва Дніпро) перейменовано у вул. Миколи Хвильового (а.с. 207-212). Із заявами про взяття на облік як безхазяйного майна нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] не зверталася (а.с. 216, 223). Відповідно до довідки про склад сім`ї № 7094 від 17 травня 2018 року [PERSON] зареєстрований у буд . [ADDRESS] з 25 вересня 1992 року (а.с. 67). Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах. З аналізу ст. 344 ЦК України вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Відповідно до змісту ст. 344 ЦК України, обставини, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач, як передбачає ч. 1 ст. 81 ЦПК України, є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до ч. 2 п. 9 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Також слід зазначити, що позивачем не надано суду доказів, що він та його мати фактично, відкрито та безперервно володіли нерухомим майном у вигляді житлового будинку [ADDRESS] , оскільки документальні докази не дають підстав вважати, що позивач та його мати [PERSON] , померла [INFO] , володіли спірним нерухомим майном, а саме, що володіння здійснювалося матір`ю позивача з 1966 року, а позивачем - з 1992 року, оскільки як зазначається самим позивачем власником спірного домоволодіння була його баба [PERSON] , а він з [PERSON] , померлою [INFO] , був зареєстрований та проживав там після смерті баби, проте, доказів, які б підтверджували факт користування майном суду надано не було: квитанції про сплату комунальних послуг, докази здійснення поточних ремонтних робіт задля утримання майна в належному стані, придбання матеріалів для ремонту, сплати податків тощо. При цьому надано докази укладення договору про користування електричною енергією від 20 серпня 2009 року, відкриття особового рахунку на ім`я [PERSON] (а.с. 188), договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 19 червня 2014 року, які не дають підстав вважати, що володіння майном здійснюється позивачем чи здійснювалося його матір`ю [PERSON] , померлою [INFO] , понад 10 років. Сам по собі факт реєстрації за адресою не підтверджує володіння майном, а підтверджує право проживання особи у житловому приміщенні за певною адресою. За таких обставин та перелічених вимог матеріального закону, суд вважає, що норми ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, що виникли між сторонами по даній цивільній справі, оскільки позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є власником майна. У такого володільця майно має похідний та обмежений характер, а тому суд доходить висновку, що у даному випадку відсутні правові підстави для ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог, тому в позові слід відмовити. Крім того, ч.ч. 1-3 ст. 1277 ЦК України визначено, що у разі неприйняття спадкоємцями спадщини орган місцевого самоврядування після спливу одного року з часу відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, яке переходить у власність територіальної громади. Згідно чинного законодавства повноваженнями представляти територіальну громаду наділена Дніпровська міська рада. Таким чином, відповідачем за цим позовом повинна бути територіальна громада в особі Дніпровської міськради, а не Новокодацька районна у м. Дніпрі рада. Також слід зазначити, що позивачем було заявлено вимоги про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, разом з тим, [PERSON] не ставилося питання про визнання причин пропуску такого строку поважними. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у розмірі 2 469 гривень 00 коп (а.с. 1) слід віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed