Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики грошових коштів за розпискою від 25 квітня 2014 року недійсним. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення, що 25 квітня 2014 року вони видали відповідачам розписку про отримання від відповідача [PERSON] в борг 340000грн., що складає в еквіваленті 34000 доларів США строком на один рік та в якості залогу заявили квартиру [ADDRESS], власниками якої є позивачі. Але позивачі стверджують, що грошей в борг у відповідачів не отримували, розписку відповідачі [PERSON] та [PERSON] взагалі не підписували, позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підписали розписку через погрози з боку відповідача [PERSON] життю та здоров'ю позивачок [PERSON] та [PERSON] Погрози були через те, що в період з 2009 по 2014 роки позивачка [PERSON] та в період з 2010 по 2014 роки позивачка [PERSON] працювали продавцями у приватного підприємця - відповідача [PERSON] В квітні 2014 року була виявлена нестача ювелірних виробів на суму 47709грн., яка, зі слів позивачок сталася через крадіжку у січні 2013 року. Виявивши не стачу відповідач [PERSON], який є батьком відповідача [PERSON], погрозами змусив позивачів видати розписку про отримання грошей в борг, але позивачі стверджують, що ніяких грошей не отримували, тому просять визнати договір позики грошових коштів за розпискою від 25 квітня 2014 року недійсним. Представник відповідачів в судове засідання позов не визнав, вважає, що вимоги та ствердження позивачів не доведені ніякими доказами, відповідачі ні яким чином не погрожували позивачам, підстав для визнання розписки недійсною немає. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.61 ЦПК України встановлює підстави звільнення від доказування, якими є: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. В судовому засідання встановлено, що 25 квітня 2014 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видали розписку про отримання від відповідача [PERSON] в борг 340000грн., що складає в еквіваленті 34000 доларів США строком на один рік та в якості залогу заявили квартиру [ADDRESS], власниками якої є позивачі (а.с.139,140). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Аналогічна правова позиція викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, яка відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В порушення вимог ст.60 ЦПК України позивачі не надали суду жодного доказу відносного та допустимого відповідно до ст.ст.57,58 ЦПК України на підтвердження своїх вимог. Посилання на наявність примусу, погроз та інших неправомірних дій з боку відповідачів не підтверджено жодним доказом, окрім пояснень позивачів. По порушеному кримінальному провадженню за заявою позивачів до кримінальної відповідальності відповідачі не притягнуті. Також не знайшов підтвердження дослідженими доказами факт не підписання розписки позивачами [PERSON] та [PERSON], тому як цей факт можливо б було довести за висновками судової почеркознавчої експертизи, але клопотання про її проведення з боку позивачів не надходило, тобто наданими правами позивачі не скористалися. Тому суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ґрунтуються на припущеннях, належними відносними та допустимими доказами не доведені, а тому є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed