Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 17 липня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності, репутації фізичної особи, зобов`язання вчинити певні дії, спростування недостовірної інформації, стягнення матеріальної і моральної шкоди та судових витрат; позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що відповідачка опубліковує недостовірну інформацію, а також таку, що носить образливий характер та порушує особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та репутації позивача. Так, 27 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище із « [PERSON] , Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 800. Укладений між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року, що винесено у справі № 752/17711/19. У шлюбі позивача та відповідача народилася спільна дитина: [PERSON] , [INFO] . Із серпня 2019 року відповідач прийняла добровільне рішення про переїзд на постійне місце проживання до міста Дніпро, тоді як дитина залишилася проживати із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач належним чином забезпечує дитині рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Зокрема, дитина відвідує дошкільний навчальний заклад «Ліко-Світ Венеція» (приватної форми власності), на підставі договору про надання освітніх послуг № 87/18-В від 26 грудня 2018 року. Окрім того, позивач ніколи не вчиняв перешкоди у спілкуванні відповідача з дитиною, оскільки: фактично відповідач до листопада 2019 року не виявляла жодного бажання побачитися із рідною донькою; в ті випадки, коли відповідач заявляла позивачеві про те, що хоче побачитися із донькою, він забезпечував такі зустрічі, що підтверджується заявою від 03 грудня 2019 року. Але із жовтня 2019 року відповідач систематично подає до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, дошкільного навчального закладу «Ліко-Світ Венеція», Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві заяви з викладом неправдивих фактичних тверджень, які принижують честь і гідність позивача. Зокрема, відповідачем було подано: заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 16 жовтня 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю, що створюються її батьком від 05 листопада 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю, що створюються її батьком від 03 грудня 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю від 10 грудня 2019 року до дошкільного навчального закладу «Ліко-Світ Венеція»; заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 16 жовтня 2019 року Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві; заяву вчинення домашнього насильства, виселення із спільного нажитого житла подружжя, самовільне позбавлення права матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 28 грудня 2019 року до Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві; заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 08 січня 2020 року до Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві. У наведених заявах відповідач зазначає наступне: «Протягом останнього року нашого спільного проживання в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] вдається до домашнього насильства щодо мене, а саме створення фізичних та психологічних умов неможливості спільного проживання через образи, погрози, психічного тиску на мене, позбавлення мене спільного нажитого майна подружжя, право на яке я маю за законом та завдає шкоду моєму психологічному і фізичному здоров`ю та психологічному здоров`ю нашої неповнолітньої дитини». Однак, викладені у заявах відповідача факти, відносно того, що позивач вчиняє домашнє насильство щодо відповідача та дитини, а також чинить перешкоди відповідачеві у спілкуванні з дитиною - не відповідають дійсності, є надуманими, не підтверджені жодними доказами та спрямовані на дискредитацію позивача, як батька, з метою подальшого відібрання у нього дитини. Тим паче, що до позивача ніколи не застосовувався жоден із заходів щодо протидії домашньому насильству, перелік яких визначений ст. 24 Закону України «Про домашнє насильства», а саме позивачеві не видавався терміновий заборонний чи обмежувальний припис, батько не перебував та не перебуває на профілактичному обліку та не направлявся на проходження програм для кривдників. Вказане підтверджується відповіддю Голосіївського управління ГУ НП у м. Києва від 06 березня 2020 року №3370/128/47/2020. Таким чином, у заявах відповідача, які вона направила до вищевказаних органів викладена недостовірна (неправдива інформація, яка порушує особисті немайнові права позивача, а саме принижує його честь та гідність, а також завдає майнової та моральної шкоди. Окрім встановлених заяв, за якими позивача систематично викликають до вищевказаних органів для надання пояснень, позивач також вимушений відлучатися від роботи з метою прийняття участі у судових засіданнях у справах за позовними заявами відповідача, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, а саме: про поділ спільного майна подружжя (справа № 752/23597/19 від 13 листопада 2019 року); про визначення місця проживання дитини (справа № 752/23587/19 від 13 листопада 2019 року); про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні дитини з матір`ю, що проживає окремо від неї (справа № 752/9245/20 від 18 травня 2020 року). Таким чином, враховуючи те, що оплата праці позивача відбувається погодинно, а у зв`язку із ініціюванням відповідачем справ, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, а також поданням необгрунтованих заяв до Служби у справах дітей та сім`ї, позивач вимушений відлучатися з роботи з метою забезпечення розгляду відповідних заяв, внаслідок чого його дохід значно зменшився. Вказані дії та інші висловлювання відповідача не містить посилання на конкретні факти щодо такого твердження, разом з тим, висловлена відповідачем інформація носить негативний, образливий характер для позивача, порушує його особисте майнове право на недоторканість честі, гідності та ділової репутації, має на меті створити чітке негативне враження про особу позивача, що не відповідає дійсності. Вказані відомості виражені у грубій, образливій, непристойній та принизливій формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, чим завдано йому моральної шкоди. З урахуванням, що відповідачем відносно позивача розповсюджено недостовірну інформацію, то такі відомості підлягають спростуванню відповідачем. В той же час позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої такими неправомірними діями відповідача. Отже позивач вважає вказані відповідачем обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, його репутацію, інформація набуває розголосу. Винним у всьому вказаному є відповідач. Про нього розповсюджена особиста інформація, яка не може поширюватися без його дозволу. Позивач звертався з заявами до правоохоронних органів та інш. з метою спростування вказаної інформації, але такого спростування не відбулося, фактично була відмова. Позивачу завдана значна моральна шкода. Звертався з цим питанням і до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації в цьому повідомленні не відбулося, відповідач відмовився це робити і він вимушений звернутися з позовом до суду. Просив визнати дії відповідача, що виразилися в поширенні недостовірної інформації, неправомірними, зобов`язати їх спростувати вказану інформацію і стягнути з відповідачів матеріальну та моральну шкоду і витрат, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або її представник в судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлялася належним чином, в відзиві на позов і в зверненні до суду позовні вимоги не визнала, повністю заперечувала проти них, просила в задоволенні позову відмовити повністю і не заперечувала проти розгляду справи без її участі. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що дійсно 27 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище із « [PERSON] , Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 800 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 27 серпня 2016 року). Укладений між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року, що винесено у справі № 752/17711/19. У шлюбі позивача та відповідача народилася спільна дитина: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 04 березня 2017 року, актовий запис № 271). Із серпня 2019 року відповідач, як стверджує позивач, прийняла добровільне рішення про переїзд на постійне місце проживання до міста Дніпро, тоді як дитина залишилася проживати із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач, як він стверджує, належним чином забезпечує дитині рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Зокрема, дитина відвідує дошкільний навчальний заклад «Ліко-Світ Венеція» (приватної форми власності), на підставі договору про надання освітніх послуг № 87/18-В від 26 грудня 2018 року. Окрім того, позивач вказує, що він ніколи не вчиняв перешкоди у спілкуванні відповідача з дитиною, оскільки: фактично відповідач до листопада 2019 року не виявляла жодного бажання побачитися із рідною донькою; в ті випадки, коли відповідач заявляла позивачеві про те, що хоче побачитися із донькою, він забезпечував такі зустрічі, що підтверджується заявою від 03 грудня 2019 року. Разом з тим, із жовтня 2019 року відповідач систематично подає до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, дошкільного навчального закладу «Ліко-Світ Венеція», Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві заяви з викладом неправдивих фактичних тверджень, які принижують честь і гідність позивача. Зокрема, відповідачем було подано: заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 16 жовтня 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю, що створюються її батьком від 05 листопада 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю, що створюються її батьком від 03 грудня 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю від 10 грудня 2019 року до дошкільного навчального закладу «Ліко-Світ Венеція»; заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 16 жовтня 2019 року Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві; заяву вчинення домашнього насильства, виселення із спільного нажитого житла подружжя, самовільне позбавлення права матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 28 грудня 2019 року до Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві; заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 08 січня 2020 року до Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві. У наведених заявах відповідач зазначає наступне: «Протягом останнього року нашого спільного проживання в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] вдається до домашнього насильства щодо мене, а саме створення фізичних та психологічних умов неможливості спільного проживання через образи, погрози, психічного тиску на мене, позбавлення мене спільного нажитого майна подружжя, право на яке я маю за законом та завдає шкоду моєму психологічному і фізичному здоров`ю та психологічному здоров`ю нашої неповнолітньої дитини». Однак, викладені у заявах відповідача факти, відносно того, що позивач вчиняє домашнє насильство щодо відповідача та дитини, а також чинить перешкоди відповідачеві у спілкуванні з дитиною, на думку позивача, - не відповідають дійсності, є надуманими, не підтверджені жодними доказами та спрямовані на дискредитацію позивача, як батька, з метою подальшого відібрання у нього дитини. Тим паче, що до позивача ніколи не застосовувався жоден із заходів щодо протидії домашньому насильству, перелік яких визначений ст. 24 Закону України «Про домашнє насильства», а саме позивачеві не видавався терміновий заборонний чи обмежувальний припис, батько не перебував та не перебуває на профілактичному обліку та не направлявся на проходження програм для кривдників. Вказане підтверджується відповіддю Голосіївського управління ГУ НП у м. Києва від 06 березня 2020 року №3370/128/47/2020. Таким чином, у заявах відповідача, які вона направила до вищевказаних органів викладена, на думку позивача, недостовірна (неправдива інформація, яка порушує особисті немайнові права позивача, а саме принижує його честь та гідність, а також завдає майнової та моральної шкоди, що випливає із наступного: по-перше, позивачеві завдано майнову шкоду у сумі - 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок - так, із 2018 року позивач здійснює свою діяльність як фізична особа-підприємець на підставі договору № АС-172 про надання послуг у сфері інформатизації від 03 грудня 2018 року. У відповідності до п. 5.1 Договору вартість послуг Виконавця (позивача) за цим Договором вказана у специфікації (Додаток №1 до цього Договору). Так, додатком № 1 до Договору від 03 грудня 2018 року (специфікації послуг з обробки даних веб-сайту) послуги позивача оплачуються погодинно. У відповідності до актів наданих послуг за період із січня по жовтень 2019 року (включно) середньомісячний дохід позивача становив приблизно - 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок. Однак, із моменту подання відповідачем вищевказаних заяв, позивача систематично викликають для з`ясування обставин справи та відібрання пояснень до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві. З цією метою позивач був вимушений у свій робочий час з`являтися на виклики до вищевказаних органів, що безпосередньо негативно впливало на рівень його доходу. Так, із листопада 2019 року (момент, коли за поданими відповідачем заявами позивача почали викликати до встановлених органів) рівень доходу позивача у місяць знизився із 100 000 (ста тисяч) гривень 00 копійок до 80 000 (вісімдесяти тисяч) гривень 00 копійок. Дані суми визначені за допомогою встановлення середнього арифметичного, тому вони є приблизними. Однак, якщо порівняти дохід за жовтень 2019 року (момент, коли відповідач уже направила свою першу заяву, проте позивача ще жодного разу не викликали для з`ясування обставин справи) сума доходу позивача за місяць становила - 121 880 (сто двадцять одну тисячу вісімсот вісімдесят) гривень 00 копійок, то вже за листопад 2019 року (коли позивача систематично протягом місяця викликали для надання пояснень про обставини викладені у заявах) рівень доходу позивача знизився до 85 935 (вісімдесяти п`яти тисяч дев`ятсот тридцяти п`яти) гривень 00 копійок. Тобто, за наслідками поданих відповідачем заяв, дохід позивача за один місяць дохід скоротився на 35 000 (тридцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок. Окрім встановлених заяв, за якими позивача систематично викликають до вищевказаних органів для надання пояснень, позивач також вимушений відлучатися від роботи з метою прийняття участі у судових засіданнях у справах за позовними заявами відповідача, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, а саме: про поділ спільного майна подружжя (справа № 752/23597/19 від 13 листопада 2019 року); про визначення місця проживання дитини (справа № 752/23587/19 від 13 листопада 2019 року); про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні дитини з матір`ю, що проживає окремо від неї (справа № 752/9245/20 від 18 травня 2020 року). Таким чином, враховуючи те, що оплата праці позивача відбувається погодинно, а у зв`язку із ініціюванням відповідачем справ, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, а також поданням необгрунтованих заяв до Служби у справах дітей та сім`ї, позивач вимушений відлучатися з роботи з метою забезпечення розгляду відповідних заяв, внаслідок чого його дохід значно зменшився. Вказані дії та інші висловлювання відповідача є оціночним судженням, оскільки не містить посилання на конкретні факти щодо такого твердження, разом з тим, висловлена відповідачем інформація, як стверджує позивач, носить негативний, образливий характер для позивача, порушує його особисте майнове право на недоторканість честі, гідності та ділової репутації, має на меті створити чітке негативне враження про особу позивача, що не відповідає дійсності. Вказані відомості виражені у грубій, образливій, непристойній та принизливій формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, чим завдано йому моральної шкоди. З урахуванням, що відповідачем відносно позивача розповсюджено недостовірну інформацію, то такі відомості підлягають спростуванню відповідачем. В той же час позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої такими неправомірними діями відповідача. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. З урахуванням викладеного, позивач має право на захист у судовому порядку своєї гідності, честі, ділової репутації, та відповідно, відшкодування завданої моральної шкоди, спростування недостовірної інформації, оприлюдненої відповідачем. Отже позивач вважає вказані відповідачем обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, його репутацію, інформація набуває розголосу. Винним у всьому вказаному є відповідач. Про нього розповсюджена особиста інформація, яка не може поширюватися без його дозволу. Звертався з цим питанням до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації не відбулося, відповідач відмовився це робити, виник спір, який добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звернутися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 270 ЦК України право на повагу до гідності та честі віднесено до особистих немайнових прав фізичної особи. Відповідно до ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом та тісно пов`язані з фізичною особою. Судом з`ясовано, що дійсно 27 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище із « [PERSON] , Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 800. Укладений між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року, що винесено у справі № 752/17711/19. У шлюбі позивача та відповідача народилася спільна дитина: [PERSON] , [INFO] . Проте, згодом, спільне життя подружжя погіршилось та протягом останнього року шлюбного життя і проживання в спільній квартирі за адресою: [ADDRESS] між подружжям відбувались сварки, постійні конфлікти та непорозуміння, які проявлялися у приниженнях відповідачки з боку позивача та у психологічному тиску на відповідачку у вигляді словесних образ і таке ставлення позивача до дружини продовжувалось до самого розлучення. Тому сторони і звернулися з позовом до суду про розлучення і їх шлюб було розірвано. У сторін виник конфлікт стосовно виховання та утримання їх дитини: [PERSON] зібрала відповідні документи для влаштування дитини до дитячого садочку (обстеження здоров`я дитини, щеплення, тощо) та зареєструвала її в електронній черзі одразу в сім дитячих садочків, між позивачем та відповідачем дійсно був конфлікт з приводу не згоди відповідача щодо влаштування доньки саме до дитячого садочку «Ліко-Світ Венеція», через ті обставини, що доньці на той момент, ще не виповнилось два роки та відповідач була незгодна з методом оплати за садочок у вигляді перерахуванням коштів як безповоротної фінансової допомоги садочку, а не звичайної плати за виховання то навчання. При цьому, батько дитини (позивач) під час вибору дошкільного навчального закладу для доньки не враховував думки та побажань матері дитини (відповідачки) по багатьом питанням та самостійно влаштував доньку (без належної згоди матері), через що у них виникло непорозуміння, зазначена конфліктна ситуація так і залишилась не врегульованою. На початку 2019 року, з метою підвищення кваліфікації, після влаштування дитини до дитячого садочку, [PERSON] вирішила поновити своє навчання у вищому навчальному закладі - «Українському державному хіміко-технологічному університеті» у місті Дніпрі, де вона навчалась раніше, проте підтримки щодо свого рішення з боку позивача не отримала, а лише критику і нерозуміння. У серпні 2019 року відповідач повторно повідомила позивача що має на меті поїздку до міста Дніпро для подання документів до навчального закладу та планує закривати своє ФОП (фізичну особу-підприємця), у зв`язку чим, просила позивача про поїздку їхньої дитини разом із нею з метою побачення дитини з бабусею, яка проживає у місті Дніпрі, але позивач дуже жорстко пояснив відповідачці, що дитина буде проживати тільки з ним і до міста Дніпро вона не поїде. Внаслідок тривалого психологічного тиску та непорозумінь [PERSON] 27 серпня 2019 року і звернулась з позовом до суду про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, за результатами розгляду якого рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року шлюб було розірвано (справа № 752/17711/19; рішення набрало законної сили). В той час, намагаючись уникати будь-яких конфліктних ситуацій, щоб запобігти травмуванню психологічного стану їхньої доньки, відповідачка вимушено через створені позивачем умови, постійні сварки та приниження відповідачки у присутності дитини, в пригніченому стані та психологічному розладі, оскільки, у місті Києві відповідачка не має свого окремого житла, 30 серпня 2018 року [PERSON] вимушена була поїхати сама без дитини до міста Дніпро до свого місця реєстрації - до своїх батьків. Отже, зазначені у позовній заяві обґрунтування позивача щодо прийняття відповідачкою добровільного рішення про переїзд на постійне місце проживання до міста Дніпро не відповідають дійсності, оскільки, з урахуванням вказаних обставин таке рішення відповідачка вимушена була прийняти. Позивачем було подано заяву до суду про стягнення з відповідачки аліментів, за результатами розгляду якої, 26 червня 2020 року Голосіївським районним судом м. Києва було видано судовий наказ у справі № 752/11883/20, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - аліментів на утримання дитини [PERSON] та звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідачки близько 220 000 грн. моральної, матеріальної шкоди та інших витрат за те, що відповідачка (на законних підставах) намагалася відновити свої материнські права. Вказане свідчить про конфлікт між сторонами і не добровільність певних дій (залишення житла, переїзд до іншого міста та інш.). Також і не відповідають дійсності обставини зазначені в позовній заяві щодо відсутності жодного бажання відповідачки побачитися з донькою до листопада 2019 року, оскільки, після розірвання шлюбу відповідач багато разів намагалась домовитись з позивачем на побачення зі своєю дитиною на вихідні та новорічні свята, однак, позивач висував різні умови та постійно створював перепони щодо можливості зриву побачень матері з дитиною, позбавляючи її таким чином приймати участь у її вихованні та спілкуванні з донькою (зазначені обставини викладені відповідачем у заявах до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, які долучались позивачем до позовної заяви). Поміж цього, намагаючись відновити своє життя без позивача та сподіваючись, що відсутність відповідачки у спільній квартирі піде на користь їм обом та відповідачка все ж таки забере доньку до свого місця реєстрації, протягом вересня жовтня 2019 року [PERSON] поновилась у навчальному закладі, здала сесію та закрила своє ФОП. Відтак, відповідач, не має можливості часто, із міста Дніпра їздити до міста Києва до дитини, при цьому, де у Києві, їй позивач навмисно створює перешкоди у спілкуванні з донькою, ще й тому, що як виявилось, вона не має там свого житла (яке купувалось за спільні кошти позивача та відповідача в якому наразі проживає позивач). Однак, не дивлячись на це відповідачка, при будь-якій можливості, приїздила у місто Київ до доньки. Після припинення спільного проживання та розірвання шлюбу з позивачем, відповідачка постійно цікавилась станом та потребами доньки всіма доступними їй способами: телефонувала, писала позивачу, вихователям у дитячому садочку та періодично приїжджала до дитини, купувала ліки, іграшки, ласощі, одяг, тощо. В березні 2020 року відповідачка зверталась до позивача із пропозицією щодо перерахування соціальної допомоги доньці, яку вона отримувала, накопичувала та не використовувала, з проханням надати реквізити для подальшого перерахування вказаних коштів дитині. У відповідь, листом від 31 березня 2020 року представник позивача, адвокат Тута І.В. надала реквізити спеціального банківського рахунку для зберігання грошових коштів дитини, відкритого [PERSON] . Однак, кошти перерахувати відповідачці не вдалося, оскільки, згідно повідомлення банка реквізити, на які вона намагалась перевести кошти - не дійсні, про що, через засіб електронного зв`язку (електронною поштою) [PERSON] повідомила позивача, та просила направити дійсні банківські реквізити. Проте, відповіді від позивача та вірних банківських реквізитів, вона так і не отримала, що також свідчить про ігнорування з боку позивача будь-яких намірів відповідачки проявляти турботу та піклування до доньки та створенні з його боку перепон у піклуванні матері за донькою. При цьому, що також відзначається позивачем, з метою захисту своїх законних прав та інтересів відповідач неодноразово залучала фахівців Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації для уникнення конфліктних ситуації з позивачем та вирішення питання побачень та проживання дитини у місті Дніпро, однак, фахівцями служби справу не було вирішено. Також, не допомогли і неодноразові звернення та виклики поліції щодо вирішення цього питання. Оскільки самостійно вирішити питання відносно усунення перешкод у спілкуванні матері з дитиною мирним шляхом відповідачці не вдалося, вона звернулася до суду за захистом своїх законних материнських прав та інтересів із позовами про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні дитини з матір`ю, що проживає окремо від неї (справа №752/9245/20); про визначення проживання дитини разом з матір`ю (справа № 752/23587/19) та про поділ Спільного майна подружжя (справа № 752/23597/19). Таким чином, метою звернення відповідача до відповідних органів із відповідними заявами було не порушення особистих немайнових прав та приниження честі та гідності позивача, а лише реалізація відповідачем своїх конституційних прав з метою захисту своїх інтересів. У позовній заяві позивач зазначає, що з моменту подання відповідачем заяв до відповідних органів (Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та відділів поліції та до суду) у нього зменшився рівень доходу, оскільки, він у свій робочий час вимушений був з`являтися до відповідних органів для надання пояснень, а також відлучатися з роботи для прийняття участі у судових засіданнях у справах, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду міста Києва за позовами [PERSON] . Завдану майнову шкоду, позивач оцінює у розмірі 100 000 гривень, визначену за допомогою середнього арифметичного, та просить її стягнути із відповідача. Зі змісту викладених обґрунтувань та наданих доказів щодо зазначеної вимоги, вбачається, що позивач здійснює свою діяльність як ФОП на підставі договору про надання послуг у сфері інформатизації від 03 грудня 2018 року № АС-172 та згідно з додатком № 1 до вказаного Договору послуги позивача оплачуються погодинно. Згідно з наданих позивачем актів вбачається, що, наприклад, за актом наданих послуг № 1 від 31 січня 2019 року (за січень роботи позивачем виконувались з 21:00 до 7:00 години, всього 226 годин та вартість робіт склала 113 920 грн., у акті наданих послуг № 10 (за жовтень) роботи позивачем виконувались з 21:00 до 7:00 голини, всього 241 година та вартість робіт склала 121 880 грн., а в акті наданих послуг № 11 (за листопад) роботи позивачем виконувались в основному з 12:00 до 21:00 - 189 годин та вартість послуг склала 85 935 грн. З додатків до договору та актів наданих послуг видно, що ціна за годину виконаної роботи в нічний час з (21:00 до 7:00) більша ніж ціна за годину роботи, які виконувались позивачем протягом дня (з 12:00 до 21:00). Таким чином, наведені позивачем порівняння рівня доходу у жовтні з листопадом необгрунтовані, оскільки у жовтні роботи виконувались в нічний час, (оплата за які більше ніж в денний час), а у листопаді в денний час. Також, у договорі про надання послуг у сфері інформатизації від 03 грудня 2018 року № АС-172, на підставі якого позивач здійснює свою діяльність, не вбачається визначення часового періоду робочого часу позивача, зокрема чіткого графіку роботи, у тому числі денного (наприклад, зазначення у договорі часів робот з 8:00 до 17:00), а отже, позивач на протязі всієї доби може здійснювати свою діяльність. З огляду на що, позивачем не надано доказів, що саме у свій робочий час він вимушений був відлучатися для надання пояснень до відповідних органів із заявами до яких зверталась відповідач, а отже, розмір та підстави завданої матеріальної шкоди позивачем не доведені. Крім того, умовами договору, на підставі якого [PERSON] здійснює свою діяльність, позивач не обмежений вибором на власний розсуд конкретних годин виконання робіт. Також, у всіх судових справах, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва та в цій справі, інтереси позивача представляє адвокат Тута Інна Вікторівна. А отже, відвідувати судові засідання та бути присутнім при розгляді справ лише є правом позивача, а не обов`язком, оскільки позивач має свого представника. Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Нормами ст. 55 Конституції України, визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За приписами ст. 4 Цивільного кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 22 Цивільного кодексу України «Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди» визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно зі ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавана шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди. З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що підставою для відшкодування майнової шкоди є саме неправомірні дії особи, яка її завдала, а оскільки, відповідач зверталась до відповідних служб та до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, назвати це неправомірними діями неможливо, адже, відповідач з метою відновлення своїх порушених прав на законних підставах реалізовувала свої конституційні права. Стосовно моральної шкоди. Стаття 34 Конституції У країну кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя. В силу положень ст. 200 ЦК України, ст. 1, 31 Закону «Про інформацію» інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. У ст. 30 Закону «Про інформацію» зазначається, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). У п. 19 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України» (Karpyuk and others v. Ukraine). З аналізу зазначених норм законодавства випливає, за тим, між сторонами (батьком та матір`ю) існує спір щодо визначення місця проживання дитини, усунення перешкод відповідачці з боку позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача, який є батьком дитини, оскільки інформація, поширена у заявах відповідачки до Служби у справах дітей, правоохоронних органів та ДНЗ «Ліко-Світ Венеція», є її власного оцінкою дій відповідача в умовах існуючого між сторонами конфлікту та цивільно-правового спору, а тому за своєї суттю є думками та переконаннями відповідача, які не можуть бути предметом перевірки на предмет істинності, а отже, є оціночними судженнями. Право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань. Таким чином, позивач має можливість скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на висловлення власної оцінки обставин справи у наданні пояснень за заявами відповідачки відповідним органам, надавши їм власну оцінку. При цьому, у разі звернення особи із заявою до правоохоронних органів необхідно враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом із тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до зазначених органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відтак, заяви відповідача, направлені до органів поліцїї щодо конфліктної ситуації позивача та відповідача з приводу усунення перешкод у спілкуванні, мали на меті перевірку, уповноваженими на це законом, іншими посадовими особами та є реалізацією відповідачки конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації. За результатами звернень відповідачки до правоохоронних органів, листом Головного управління національної поліції у місті Києві Голосіївського управління поліції від 31 березня 2020 року № 47/ЄО 15250 надано відповідь. З наданої відповіді вбачається, що в ході розгляду матерів звернень [PERSON] , з позивачем було проведено профілактичну бесіду з метою недопущення вчинення протиправних дій відносно відповідачки та встановлено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, для вирішення яких запропоновано заявниці ( [PERSON] ) звернутися до суду в порядку приватного звернення. При цьому позивач не довів, що направлені відповідачем звернення до правоохоронних органів мотивовані цілеспрямованими діями на приниження його честі, гідності та ділової репутації. Більш того, у п. 16 Постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зауважено, що Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. За таких обставин, оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки, у цьому випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації, а отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання недостовірною інформації та такою, що Є наклепом, ображає честь та гідність позивача у заявах направлених відповідачем до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, правоохоронних органів та ТОВ ДНЗ «Ліко-Світ Венеція» необгрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню. Відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою та гарантованим правом згідно ч 4. ст. 32 Конституції України для забезпечення захисту своїх прав. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 зробив висновок, що «..адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, Інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого». У п. 4 постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (в редакції зі змінами і доповненнями) вказано, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Втім, позивач лише зазначає, що моральна шкода полягає у приниженні його честі та гідності, внаслідок поширення про нього недостовірної інформації, що завдало позивачу сильних душевних страждань, втім, з яких саме міркувань він виходив визначаючи розмір завданої йому шкоди (100 000 грн) ніякими доказами не підтверджено. Згідно з п. 5 вищезазначеної постанови, відповідно до загальних підстав цивільно- правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої школи, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Отже, оскільки в діяннях відповідача відсутній протиправний характер та вина, при цьому, позивачем не підтверджено жодними належними доказами завдання йому моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., позовні вимоги у цій частині, також, задоволенню не підлягають. Зазначена в п. 5.2 Договору вартість судових витрат наданих за договором про надання юридичних послуг № 22/06/20-3 від 22 червня 2020 року за супровід справи про захист честі та гідності в розмірі 15 000 грн. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведено, документально обґрунтовано та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічної правової позиції дотримується й Верховний Суд в додатковій постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: dismissed