Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), про стягнення аліментів на утримання дитини: дочки - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 1000 грн. на дитину щомісяця, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.03.2013 року в Гончарівській сільській раді Монастириського району Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №2. За час шлюбу в подружжя народилася одна дитина: дочка - [PERSON], [INFO]. На даний час шлюб між сторонами не розірвано. Позивач в позовній заяві зазначає, що одруження з відповідачем виявилось невдалим. Відповідач не піклувався про створення нормальних сімейних стосунків, не дбав про матеріальне забезпечення, взаємоповагу один до одного, а навпаки, його ставлення до сім'ї призвели до розладу і фактичного припинення шлюбних відносин. Також позивач в позовній заяві зазначає, що відповідач є працездатною, здоровою особою, що надає йому можливість працювати та утримувати дитину, а тому пропонує стягувати аліменти в твердій грошовій сумі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, суду через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання (реєстрації), про причини неявки суд не повідомив, заперечення на позовні вимоги суду не представив. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності позивача на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів з винесенням заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 11.03.2013 року в Гончарівській сільській раді Монастириського району Тернопільської області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №02, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Гончарівською сільською радою Монастириського району Тернопільської області 11.03.2013 року. Від даного шлюбу мають одну дитину: дочку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Гончарівською сільською радою Монастириського району Тернопільської області 26.11.2013 року. Згідно вищезазначеного свідоцтва, батьками [PERSON] є [PERSON] (батько) - відповідач по справі, та [PERSON] (мати) - позивач по справі. На час розгляду справи шлюб між сторонами не розірваний. З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що сторони по справі разом не проживають, спільного господарства не ведуть, їх дочка [PERSON] знаходиться на повному утриманні та вихованні матері з якою і проживає (Довідка видана Гончарівською сільською радою Монастириського району Тернопільської області за №702 від 23.10.2017 року), відповідач по справі участі у вихованні дітей не бере та фінансово їх не утримує попри те, що є здоровою, працездатною особою. Окрім цього з позовної заяви вбачається, що відомості про місце роботи та заробіток відповідача не відомі, проте позивач зазначає, що відповідач є працездатною, здоровою особою, що надає йому можливість працювати та утримувати дитину. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов'язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов'язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно до положень ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Оскільки, згідно матеріалів справи місце роботи відповідача та його заробіток позивачу невідомі, встановити місце постійної роботи позивача та його заробіток з матеріалів справи не представляється можливим, суд визначає розмір аліментів, що підлягають стягненню, у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує відсутність даних про незадовільний стан здоров'я платника аліментів, його матеріальне становище, враховує стан здоров'я, вік та матеріальне становище дитини, відсутність відомостей про інших осіб на утриманні платника аліментів, беручи до уваги відсутність у платника аліментів систематичного офіційного доходу, що не дає змоги відстежити та проконтролювати його розмір, місце роботи, суд з врахуванням прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на момент розгляду позовної заяви, встановлених ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», а саме, прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років з 01.01.2018 року Законом установлений на рівні 1492 грн., а також з врахуванням положень ст. 180, ч. 2 ст. 182 СК України, визначає аліменти в розмірі 1000 грн. 00 коп. на дитину щомісячно, вважаючи, що такий їх розмір буде достатнім для задоволення розумних матеріальних потреб дитини. Крім вищевказаного, суд, при визначенні розміру аліментів також враховує положення ч. 2 ст. 182 СК України, якою визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оскільки з позовом до суду позивач звернулася 30.10.2017 року аліменти підлягають стягненню з цієї дати та до досягнення дитиною повноліття. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання до суду позову про стягнення аліментів. Приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. Отже, з відповідача - [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved