Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

[PERSON] 07 лютого 2014 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про припинення права власності, визнання права власності, зазначивши третіми особами Першу дніпропетровську державну нотаріальну контору та себе, що діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] (а. с. 4-9). В обґрунтування своїх вимог [PERSON] у позовній заяві та у судовому засіданні посилалась на те, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ними було придбано житлове приміщення [ADDRESS], загальною площею 31,4 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 2010 року, внаслідок чого позивачка та її чоловік набули право приватної власності на 1/2 частин кожний вказаного нерухомого майна. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частину житлового приміщення [ADDRESS], яка була розподілена між спадкоємцями наступним чином: дружині померлого - [PERSON] - 1/16 частин, сину померлого - [PERSON] - 1/16 частин, матері померлого - [PERSON] - 1/16 частин та батьку померлого - [PERSON] - 1/16 частини, проте останній до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом не звертався, оформлювати правовстановлюючі документи не хоче. У зв'язку з тим, що спірне житлове приміщення є неділимим, оскільки є однокімнатною квартирою загальною площею 31,4 кв.м, витрати з утримання даної квартири несе виключно позивачка, якій належить більша частка цього приміщення, кожний з відповідачів має окреме житло, вона завернулась до суду з даним позовом та просила суд припинити право власності [PERSON] та [PERSON] на належні їм частки вказаного приміщення, визнати право власності на ці частки за [PERSON], та виплатити відповідачам по 11 756,25 грн. грошової компенсації за ці частки, які були внесені позивачкою на депозитний рахунок № 37312022006709, відкритий в ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області, МФО 805212, на ім'я установи Територіального управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, а також витрати по справі покласти на сторони (а. с. 4-9). У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, на їх задоволенні наполягали. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні зазначив, що не претендує на 1/16 частину спірної квартири, яка має належати йому після смерті сина, проте посилався на необхідність дочекатись повноліття онука - [PERSON], для вирішення цього питання. Третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, у судове засідання для участі в розгляді даної цивільної справи свого представника не направила, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності свого представника, в заяві вказала, що при вирішенні даного спору покладається на розсуд суду (а. с. 46). Вислухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, дослідивши письмові докази, судом були встановлені наступні фати: На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 червня 2010 року між [PERSON] з одного боку, та [PERSON] і [PERSON] - з іншого, останні набули право власності на 1/2 частину кожний житлового приміщення [ADDRESS], загальною площею 31,4 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м., що підтверджується матеріалами справи (а. с. 11-12, 13, 14). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частину житлового приміщення [ADDRESS], спадкоємцями якого є: дружина - [PERSON], син - [PERSON], мати - [PERSON], батько - [PERSON] На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] [PERSON] набула право власності на 1/16 частин житлового приміщення [ADDRESS]; [PERSON], [PERSON] - також набули право власності по 1/16 частин на дане житлове приміщення (а. с. 15-19). Таким чином як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] станом на 09 липня 2013 року на праві приватної власності належить 5/16 житлового приміщення [ADDRESS] (а. с. 16). Судом також встановлено, що [PERSON] також має право на спадщину за законом після смерті сина у вигляді 1/16 частин житлового приміщення [ADDRESS], проте до нотаріальних органів для оформлення документів не звертався. З матеріалів справи вбачається, що витрати по сплаті за комунальні послуги з утримання житлового приміщення [ADDRESS] несе позивачка (а. с. 23-34). Згідно зі звітом № 721-13 від 30 жовтня 2013 року про проведення оцінки вартості майна - квартири, загальною площею 31,4 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS], вартість такої квартири становить 188 100,00 грн. (а. с. 25-29). Тобто, вартість 1/8 частини майна, або 2/16, становить 23 512,50 грн., 1/16 - 11 756,25 грн. З пояснень, наданих сторонами у судовому засіданні, вбачається, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, кожний з них має окреме житло. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Так, відповідно до положень ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. За викладених обставин та приймаючи до уваги, що частка позивачки у спірному майні (5/16 частин) є значно більшою, ніж відповідачів (по 1/16 частин), спірне житлове приміщення є однокімнатною квартирою житловою площею 19,4 кв.м, розподіл якої в натурі на трьох власників не можливий, а також враховуючи, що кожний з відповідачів має окреме житло, у зв'язку з чим не вбачається підстав вважати, що припинення права власності відповідачів на належні їм частки житлового приміщення [ADDRESS], завдасть істотну шкоду їхнім інтересам, суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, приймаючи таке рішення суд також виходив з того, що відповідачі не приймають участі у витратах на утримання квартири, [PERSON] не заперечує проти задоволення позовних вимог, [PERSON] навіть не звертався до відповідних органів для оформлення права власності, а позивачкою виконані вимоги ч. 2 ст. 365 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача суму судового збору пропорційну задоволеним вимогам, а саме: по 81,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved