Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовною заявою та уточненою позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Підготовче судове засідання призначене на 19.04.2021. Позивачі [PERSON] , [PERSON] надали письмове клопотання про розгляд справи за їх відсутності. На позовних вимогах наполягали та просили їх задовольнити, не заперечували проти розгляду справи в заочному порядку в разі неявки в судове засідання відповідача. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не прибула, надала суду заяву про визнання позовних вимог [PERSON] , [PERSON] та просила справу розглянути за її відсутністю. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло на праві спільної сумісної часткової власності квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] [PERSON] Після смерті чоловіка позивача [PERSON] - [PERSON] , його 1/3 частка квартири була успадкована позивачем та його сином [PERSON] .. 18.09.2009 між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про розподіл спадкового майна, внаслідок чого позивачу [PERSON] перейшло право власності на 1/3 частку вказаної квартири. Тобто, [PERSON] є власником 2/3 частки квартири, а [PERSON] є власником 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8, 15, 27, 28). Відповідач [PERSON] зареєстрована в зазначеній квартирі, що підтверджено довідкою № 1353 від 26.05.2020 року (а.с. 9). Відповідач за вказаною адресою не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належне їй майно. Вона фактично змінила місце мешкання, що підтверджується актом, складеним головою мікрорайону (а.с. 7), однак дотепер не припинила попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивачі здійснюють виконання обов`язків щодо утримання зазначеної квартири в належному стані, виконують інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вже більше шести років відсутня за місцем реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача та вважає, що наведене дозволяє дійти висновку про обґрунтованість вимог позивачів. З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивачів щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. Позивачі не вимагають компенсації судових витрат.

Outcome: approved