Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника [PERSON] , звернулась до суду з позовом до Рафалівської селищної ради Володимирецького району, [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішень сільської ради щодо оформлення права власності на нерухоме майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вказаний позов [PERSON] , надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 30.10.2019 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 06.11.2019 року у вказаній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи у зв`язку з необхідністю виконання завдань підготовчого провадження під головуванням судді Закревського Л.В. 25.11.2019 року представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Ширко М.Р., було подано до суду клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. 28.11.2019 року представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Ширко М.Р., було подано відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року було продовжено [PERSON] , та її представнику адвокату Ширко М.Р., строк для подання відзиву. 03.12.2019 року представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Ширко М.Р., було подано клопотання про відкладення розгляду справи. Засідання було відкладено. 10.01.2020 року представником позивача [PERSON] , було подано клопотання про приєднання доказів. 14.01.2020 року представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Ширко М.Р., було подано клопотання про виклик свідків та приєднання доказів до матеріалів справи. Ухвалою суду від 14 січня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті під головуванням судді Закревського Л.В. 26.02.2020 року представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Ширко М.Р., було подано клопотання про відкладення розгляду справи. Засідання було відкладено. 01.04.2020 року представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Ширко М.Р., було подано клопотання про відкладення розгляду справи. Засідання було відкладено. 12 червня 2020 року внаслідок повторного авторозподілу справу було передано для розгляду під головуванням судді Іванків О.В. 21.07.2020 року представником позивача [PERSON] , було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 26.08.2020 року представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Ширко М.Р., було подано клопотання про відкладення розгляду справи. Засідання було відкладено. 30.10.2020 року представником позивача [PERSON] , було подано клопотання про відкладення розгляду справи. Засідання було відкладено. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року було замінено відповідача на його правонаступника. Ухвалою суду від 31 липня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 25.01.2021 року представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Ширко М.Р., було подано клопотання про застосування строку позовоної давності та письмові пояснення по справі. 25.01.2021 року Рафалівською селищною радою Рівненської області було подано клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених вимог. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з мотивів, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник заперечили проти позову з мотивів, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] пояснила, що житловий будинок, який є предметом спору, був побудований хоча і за час шлюбу з покійним [PERSON] , однак її зусиллями і за рахунок по-суті, її коштів, оскільки покійний чоловік мав невеликий дохід, крім того, зловживав спиртними напоями. Шлюб між ними було розірвано тільки формально, так само формально було проведено і поділ майна. Після смерті чоловіка [PERSON] оформила право власності на весь будинок і земельну ділянку, вважає це правильним і справедливим, таким, що повністю відповідає закону і фактичним обставинам. Представник відповідача [PERSON] в своїх поясненнях звернула увагу суду на відсутність правових підстав для скасування оскаржуваних позивачем рішень органу місцевого самоврядування, а також зробила заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності. Представник відповідача - Рафалівської селищної ради - в судовому засіданні заперечив проти позову, пояснив, що у відповідності до даних книг погосподарського обліку по Лозківський сільській раді дійсно було відкрито два окремих рахунки для [PERSON] та [PERSON] . Чому після смерті [PERSON] рахунки були об`єднані, він пояснити не може. Просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в позові. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши заяви по суті справи та письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому судом встановлено наступне. На час звернення до суду з позовом, та на час винесення рішення судом [PERSON] являється одноосібним власником спірного домоволодіння [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим на підставі рішення від 28.02.2006 р. №11 «Про оформлення права приватної власності на домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] » виконавчого комітету Лозківської сільської ради (а.с.10-12). Як вбачається з ч.1, ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з тим, в ході судового розгляду встановлена відсутність передбачених законом підстав, з яких [PERSON] набула право власності на домоволодіння [ADDRESS] в цілому. Зокрема, [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] з 30 грудня 1962 року. Згідно рішення Володимирецького районного народного суду від 22 червня 1988 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.8-9). Як вбачається зі ст.44 Кодексу про шлюб та сім`ю, який діяв на час прийняття вказаного рішення про розірвання шлюбу, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Судом встановлено, що з часу постановлення рішення судом в червні 1988 року і до часу смерті [PERSON] в грудні 2002 року жоден з подружжя не зареєстрував розлучення в органах РАЦСу, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.103). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що до смерті [PERSON] його шлюб з [PERSON] не було розірвано. Разом з тим, згідно вказаного вище судового рішення від 22.06.1988 року між [PERSON] та [PERSON] було здійснено поділ спільно нажитого майна, зокрема, реально було поділено домоволодіння [ADDRESS] . Це повністю узгоджується зі змістом ст.29 КпШС, у відповідності до ч.2 якої, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Зокрема, у відповідності до рішення суду, в домоволодінні [PERSON] було виділено в користування кімнати №3, 4, 5, літню кухню та погріб, в той час як на долю [PERSON] виділено кімнати №1, 2, та сарай (а.с.9). Вказане рішення сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили. Наведене свідчить, і це підтверджується будівельним та технічним паспортом, що станом на червень-липень 1988 року спірне будинковолодіння складалося з житлового будинку, літньої кухні, погребу та сараю (а.с.53-57). Вказаний поділ майна подружжя, в т.ч. поділ житлового будинку було здійснено не тільки судом, як це стверджувала відповідач [PERSON] , але й фактично, шляхом фізичного відокремлення часток [PERSON] та [PERSON] . Про це свідчать, зокрема, досліджені судом в хронологічному порядку послідовні записи в книгах погосподарського обліку Лозківської сільської ради по с.Суховоля Володимирецького району. Так, в книзі №6 за 1980-1982 рр. домогосподарство в [ADDRESS] значиться як єдине господарство (№ облікового запису 13), головою якого вказано [PERSON] , в господарстві також проживали його дружина [PERSON] та троє дітей (а.с.78). Аналогічними є облікові записи по даному господарству за період 1983-1985 рр. (а.с.79). Однак записи в книзі погосподарського обліку по с.Суховоля за період 1991-1995 рр. вже містять відомості про два відокремлені господарства, кожному з яких присвоєно окремий номер обліку та відкрито окремий погосподарський рахунок - №2 та №3; при цьому одне з господарств включає в себе [PERSON] , а інший - [PERSON] та її доньку [PERSON] (а.с.80-81). Як вбачається з п.15 Вказівок про порядок ведення погосподарського обліку сільськими Радами народних депутатів, затверджених Постановою Держкомстату СРСР №69 від 25.05.1990 року, які діяли на момент ведення цих записів у погосподарській книзі, при розділенні одного господарства на два з особового рахунку виключаються (викреслюються) особи, які виділилися із складу старого господарства. На утворене господарство відкривається новий особовий рахунок у відповідній погосподарській книзі за місцем його знаходження. Таким чином, на підставі аналізу письмових доказів, суд приходить до висновку, що всупереч твердженням [PERSON] , щонайменше станом на січень 1991 року (час закладки погосподарських книг на поточний рік) [PERSON] та [PERSON] були власниками відокремлених господарств в [ADDRESS] , і такий стан зберігався як до часу смерті [PERSON] , так і в подальшому, про що також свідчать записи в погосподарських книгах (а.с.82-85, 107-108), технічний паспорт житлового будинку, складений 06.03.2006 року (а.с.53-55), а також показання свідка. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він, будучи працівником Рівненського ОБТІ, в 2006 році особисто проводив обстеження домогосподарства в [ADDRESS] , за замовленням для виготовлення технічного паспорту, в даному будинку було дві окремі квартири (дві частини), що він і відобразив в техпаспорті будівлі. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.75). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді майна та майнових прав, які належали покійному на час його смерті. При цьому суд констатує, що спадкування майна [PERSON] здійснювалось за законом, у відповідності до норм Цивільного Кодексу України 1963 року, який був чинним на час відкриття спадщини. Так, у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року, до числа спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] належали його дружина [PERSON] , а також троє дітей подружжя, в т.ч. і позивач [PERSON] . Як вбачається зі ст.ст.548, 549 ЦК України 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому, отримати свідоцтво про право на спадщину спадкоємець, який її прийняв, може в будь-який час, без обмеження граничним строком, як це вбачається зі змісту ст.ст.560, 561 ЦК України 1963 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що перехід права на майно [PERSON] після його смерті міг відбутись виключно в порядку спадкування, у встановлений законом строк та в передбаченій формі. Разом з тим, із досліджених судом доказів вбачається, що такого переходу у встановленому порядку не відбулось, що підтверджується наступними доказами. Так, з повідомлення Володимирецької районної державної нотаріальної контори Рівненської області №2017/01-16 від 09.12.2019 року вбачається, що після смерті [PERSON] , [INFO] , спадкова справа не заведена. Наведене свідчить, що жоден із спадкоємців [PERSON] не подав до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, а також не відмовився від спадкових прав (а.с.98). За таких обставин, спадщина після смерті [PERSON] могла бути прийнята виключно шляхом фактичного вступу спадкоємців у володіння або управління спадковим майном протягом шести місяців з часу його смерті. На підтвердження таких дій спадкоємець, який виконав вимоги п.1) ч.1 ст.549 ЦК України 1963 року вправі отримати в органах нотаріату свідоцтво про право власності на спадщину. В той же час, органи місцевого самоврядування не наділені, і не були наділені повноваженнями визнавати спадкові права громадян, а також оформляти документи про право власності на спадкове майно. З врахуванням викладеного, передбачені законом підстави для прийняття виконавчим комітетом Лозківської сільської ради Володимирецького району рішення від 28.02.2006 р. №11 «Про оформлення права приватної власності на домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] », яким за відповідачем [PERSON] визнано право власності на весь вказаний будинок відсутні. Аналіз зазначеного рішення та наданих сторонами письмових доказів свідчить про те, що воно прийняте за наслідками технічної інвентаризації будинку [ADDRESS] , яка проводилась на замовлення [PERSON] (а.с.99-102). В той же час, на момент проведення інвентаризації [PERSON] була власником лише частини вказаного будинковолодіння, яка складалась з трьох житлових кімнат, кухні та погрібу. Жодних доказів того, що відповідач будь-яким законним способом набула право власності на іншу частину будинковолодіння, яка належала її покійному чоловіку [PERSON] , відповідачем суду не надано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що підстави для оформлення права власності на все будинковолодіння [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] були відсутні. Таким чином, оскаржуване рішення №11 від 28.02.2006 року прийнято безпідставно, з порушенням вимог чинного законодавства, внаслідок помилок, допущених при його підготовці та прийнятті. При цьому, суд приходить до висновку, що дане рішення порушує права позивача [PERSON] як спадкоємця майна [PERSON] , оскільки позбавляє його можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у випадку її прийняття. Як вбачається зі ст.16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності до ст.21 Цивільного Кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права, який полягатиме у скасуванні рішення виконавчого комітету Лозківської сільської ради та виданого на його підставі свідоцтва про право власності. При цьому суд приймає до уваги практику ЄСПЛ з аналогічних питань, яка є частиною вітчизняного законодавства. Так, пунктом 71 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії». З приводу скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,25 га в [ADDRESS] виникло на підставі рішень Лозківської сільської ради №22 від 27.11.1997 року, №212 від 18.11.2008 року і підтверджується Державним актом про право власності ЯЖ №899022 від 17.08.2009 року. (а.с.13-14). У відповідності до ч.1 ст.120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовано ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У відповідності до ч.4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги що житловий будинок з надвірними господарськими спорудами [ADDRESS] на час приватизації земельної ділянки був фактично поділеним між подружжям, суд приходить до висновку, що підстави для передачі всієї земельної ділянки під вказаним господарством у особисту власність [PERSON] були відсутні. Наведене свідчить про незаконність правовстановлюючих документів на земельну ділянку та наявність підстав для їх скасування. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] в цій частині також підлягає задоволенню. З приводу строку позовної давності судом встановлено наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У даному випадку, відповідачами своєчасно зроблено заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. На підставі частини першої статті 261 Цивільного Кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому, суд констатує, що у відповідності до ст..6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Подібну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 року по справі № 487/10132/14-ц. В даному випадку, позивач надав суду належні та допустимі докази того, що він до часу виникнення спорів з матір`ю не знав і не міг знати про існуючі між його батьками майнові відносини, зокрема про обставини поділу будинковолодіння, оскільки не був учасником цих правовідносин. Зокрема, пояснення [PERSON] та його представника про те, що з документами на будинок і земельну ділянку він ознайомився тільки в травні 2018 року, підтверджуються висновком перевірки органами поліції звернення [PERSON] про викрадення документів (а.с.7). Будь-яких доказів на спростування пояснень позивача, а також на підтвердження того факту, що [PERSON] було достовірно відомо про належність всього житлового будинку та земельної ділянки під ним саме матері, відповідачі не надали. Таким доказом, зокрема, не можуть бути показання свідка [PERSON] , який пояснив суду, що під час проведення обмірів спірного домогосподарства в 2012 році, крім замовниці, був присутній також інший чоловік, ймовірно її син, який допомагав робити заміри. Вказані показання ґрунтуються на припущеннях, оскільки однозначно не підтверджують присутність при інвентаризації господарства саме [PERSON] , а також не вказують на ступінь його обізнаності щодо режиму нерухомого майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності у даному випадку позивачем [PERSON] не пропущено, і підстав для застосування наслідків пропуску такого строку не вбачає. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведені належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню. Позивачем надано суду належні письмові докази, з яких вбачається, що ним понесено витрати на сплату судового збору в сумі 768,4 грн. Враховуючи, що відповідач [PERSON] звільнена від сплати судового збору (а.с.60), з урахуванням приписів ч.6 ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок держави, а також за рахунок другого відповідача - Рафалівської селищної ради, в рівних частках. Враховуючи викладене,

Outcome: approved