Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - відповідач, ТДВ СК «Альфа-Гарант») в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних у розмірі 3 414,68 грн. та інфляційні втрати у розмірі 10 780,42 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що 12.08.2016 року на перехресті вул. Володимирській та бульв. Т. Шевченка в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Toyota», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля марки «Mitsubishi», державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] , в результаті якої був пошкоджений належний позивачу автомобіль. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 17.11.2016 року винним у порушенні правил дорожнього руху та у вчиненні адміністративного правопорушення була визнана [PERSON] . Для встановлення вартості матеріального збитку позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Клевер-Експерт». Висновком № 531/10-16 від 06.10.2016 року визначено розмір матеріального збитку, який завданий потерпілій особі внаслідок ДТП, що складає 122 852,63 грн. На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» з лімітом страхового відшкодування 100 000,00 грн.. Згідно зі звітом від 31.10.2016 року № 46-0/24/7, виконаним ТОВ «Селтим» на замовлення відповідача, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mitsubishi» складає 38 035,84 грн. Лише після звернення зі скаргою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг відповідач виплатив на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 38 035,84 грн. Зважаючи на ліміт страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн., шкода завдана внаслідок ДТП була відшкодована відповідачем лише частково. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача несплаченої частини страхового відшкодування в межах страхового ліміту. В ході розгляду справи була проведена судова автотоварознавча експертиза. Згідно з висновком судового експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 27.08.2018 року № 12-2/601 вартість матеріального збитку визначена у розмірі 82 493,23 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 19.11.2019 року у справі № 757/35513/17-ц рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.03.2019 року було скасовано і ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов [PERSON] до ТДВ СК «Альфа-Гарант», третя особа [PERSON] про стягнення коштів задоволено частково та стягнуто з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь [PERSON] 57 762,61 грн., що складається з несплаченої частини страхового відшкодування у розмірі 43 457,39 грн. та пені за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 14 305,22 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 09.12.2019 року відповідач виконав вказане рішення суду та виплатив страхове відшкодування. Оскільки виплата страхового відшкодування у розмірі 43 457,39 грн. здійснена з простроченням, позивач просив позов задовольнити. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2019 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 09.04.2020 року. 05.03.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від ТДВ СК «Альфа-Гарант» надійшов відзив на позовну заяву, у якому останнє просило застосувати строк позовної давності та відмовити в позові, оскільки позивач дізнався про своє порушене право під час ДТП, тобто 19.09.2016 року, однак звернувся до суду з цим позовом 11.12.2019 року, тобто з пропуском строку загальної позовної давності. 09.04.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Конюшка Д.Б. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.04.2020 року у зв`язку із неявкою представника відповідача та відсутністю доказів про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 16.09.2020 року. В судове засідання, призначене на 16.09.2020 року, сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить направлення судових повісток рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на зазначені в позовній заяві адреси, які були одержані всіма учасниками справи. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, проте не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, а представник позивача просив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Суд встановив, що 12.08.2016 року на перехресті вул. Володимирській та бульв. Т. Шевченка в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Toyota», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Mitsubishi», державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] . В результаті ДТП був пошкоджений належний [PERSON] автомобіль. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року винним у порушенні правил дорожнього руху та у вчиненні адміністративного правопорушення була визнана [PERSON] . На час ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» з лімітом страхового відшкодування 100 000,00 грн.. Для встановлення вартості матеріального збитку позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Клевер-Експерт». Висновком № 531/10-16 від 06.10.2016 року встановлений розмір матеріального збитку, який завданий потерпілій особі внаслідок ДТП, що складає 122 852,63 грн.. Згідно зі звітом від 31.10.2016 року № 46-0/24/7, виконаного ТОВ «Селтим» на замовлення ТДВ СК «Альфа-Гарант», вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mitsubishi» складає 38 035,84 грн.. ТДВ СК «Альфа-Гарант» виплатило [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 38 035,84 грн.. Зважаючи на ліміт страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн., шкода завдана внаслідок ДТП була відшкодована ТДВ СК «Альфа-Гарант» лише частково. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача несплаченої частини страхового відшкодування в межах страхового ліміту (справа № 757/35513/17-ц). В ході розгляду зазначеної цивільної справи № 757/35513/17-ц була проведена судова автотоварознавча експертиза. Так, згідно з висновком судового експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 27.08.2018 року № 12-2/601 вартість матеріального збитку визначена у розмірі 82 493,23 грн.. Постановою Київського апеляційного суду від 19.11.2019 року у справі № 757/35513/17-ц рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.03.2019 року було скасовано і ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов [PERSON] до ТДВ СК «Альфа-Гарант», третя особа [PERSON] про стягнення коштів задоволено часткового та стягнуто з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь [PERSON] 57 762,61 грн., що складається з несплаченої частини страхового відшкодування у розмірі 43 457,39 грн. та пені за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 14 305,22 грн.. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив з того, що місцевий суд не врахував, що за умовами укладеного між завдавачем шкоди [PERSON] та ТДВ СК «Альфа-Гарант» договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлено франшизу у розмірі 1 000,00 грн.. Зважаючи на це, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість посилання ТДВ СК «Альфа-Гарант» на необхідність врахування вищевказаної франшизи при визначенні розміру страхового відшкодування і визначила, що різниця між встановленим в ході розгляду справи розміром спричиненої позивачу матеріальної шкоди та вже виплаченим Відповідачем страховим відшкодуванням має бути зменшена на розмір вищевказаної франшизи і становить 43 457,39 грн.. В той же час, оскільки було прийнято рішення про зменшення розміру заборгованості Відповідача в порівнянні з її розміром, встановленим судом першої інстанції, розмір заявленої пені також має бути і складає 14 305,22 грн.. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, встановлені у зазначених судових рішеннях обставини свідчать про існування у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання (невиплаченого страхового відшкодування), і не потребують доказуванню. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. А у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, є грошовим зобов`язанням. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року № 6-282цс17. Згідно з довідкою про зарахування коштів від 10.12.2019 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» 09.12.2019 року сплатило [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 43 457,39 грн., пені у розмірі 14 305,22 грн. та судового збору у розмірі 604,00 грн.. З урахуванням того, що страховик після отримання заяви про виплату страхового відшкодування, у встановлений законом 90-денний строк обов`язок з відшкодування в повному обсязі не виконав, тому з 27.04.2017 року (межі заявлених вимог) в позивача виникло право на стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, розрахованих на недоплачену відповідачем суму. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, в період з 27.04.2017 року до 09.12.2019 року три проценти річних від суми невиплаченого відшкодування в розмірі 43 457,39 грн. складають 3 414,68 грн., а інфляційні втрати - 10 780,42 грн. На підставі викладеного, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача зазначених сум є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно встановленими у цій справі обставинами сума невиплаченої частини страхового відшкодування була визначена постановою Київського апеляційного суду від 19.11.2019 року і виплачена відповідачем 09.12.2019 року. Позивач з цим позовом звернувся до суду у грудні 2019 року, тобто в межах трирічного строку, визначеного ст. 257 ЦК України після настання у страховика обов`язку зі сплати страхового відшкодування та визначення суми невиплаченої частини страхового відшкодування. У зв`язку з цим помилковими є доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву про те, що позовна давність у спірних правовідносинах має відліковуватися з моменту вчинення ДТП, а не з того моменту коми позивач дізнався про його порушене право на виплату частини страхового відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги, за які підлягав сплаті судовий збір в розмірі 768,40 грн., то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 768,40 грн. на відшкодування судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви. На підставі викладеного, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 253, 256-259, 526, 625 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved