Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє представник адвокат АО «МАКМЕЛ» [PERSON], звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві представник позивача посилається на те, що 25.01.1992 року відділом РАГСу Ужгородського міського виконавчого комітету Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після одруження отримала прізвище Боженко, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу 25.01.1992 року зроблено запис № 56 та видано свідоцтвом про одруження серії ІІ-ФМ № 271673. Зазначає, що спільне життя з відповідачем з обєктивних причин, зумовлених різними характерами та поглядами на життя, безпричинними сварками та з інших життєвих обставин, не склалося, хоча із сторони позивача докладалися зусилля для подальшого спільного проживання, існування сімї та виховання дітей. Станом на сьогоднішній день неповнолітніх дітей у них немає. Значний час вони живуть окремо один від одного, тобто, шлюб існує тільки формально. Шлюбні відносини між ними фактично припинені, взаємне спілкування відсутнє або відбувається крайнє рідко, тільки з побутових потреб. Вважає, що примирення неможливе, подальше спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем суперечило б їх взаємним інтересам, рішення щодо цього питання позивачем прийнято вже давно. Також зауважує, що спільне господарство не ведеться. Проте, відповідач відмовляється визнавати їх шлюб припиненим, не дає згоду на розірвання шлюбу через органи реєстрації актів цивільного стану, а тому позивач змушена звертатися до суду із позовною заявою. Крім того, у позовній заяві вказує, що 16.05.2018 року між [PERSON] та АО «МАКМЕЛ» укладено договір про надання правової допомоги б/н, відповідно до якого адвокатське обєднання надає правову допомогу [PERSON] по справі щодо розірвання шлюбу. Відповідно до п. 4.1. вищевказаного договору за надання правової допомоги адвокатським обєднанням, клієнт оплачує гонорар в розмірі 1600 грн. Частина гонорару в розмірі 800 грн. була сплачена клієнтом на рахунок адвокатського обєднання до моменту предявлення позову до суду, що підтверджується квитанцією № Н742462 від 22.05.2018 року, а інша частина гонорару буде сплачена згодом, до моменту ухвалення рішення у вказаній справі. Також позивач за подання позову до суду здійснила оплату судового збору в розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією Н742461 від 22.05.2018 року, яка додається в оригіналі. Таким чином, попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс (понесе) становить 2240 грн. (640 грн. судовий збір та 1600 грн. гонорар за професійну правничу допомогу). На підставі викладеного просить суд: розірвати шлюб, укладений між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що зареєстрований відділом РАГСу Ужгородського міського виконавчого комітету Закарпатської області 25.01.1992 року, запис в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу № 56; після розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище [PERSON]; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді від 02.07.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. Ухвалою суду від 18.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не зявилася, при цьому її представник адвокат [PERSON] подав через канцелярію суду заяву від 26.11.2018 року, згідно з якою у звязку з неодноразовими неявками відповідача, що свідчить про факт небажання бути присутнім при розгляді справи, хоча він повідомлений про її наявність, що підтверджується підписаною повісткою, а тому просить розглянути зазначену справу в заочному порядку, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомлено, відзив протягом строку, встановленого судом відповідно до положень ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач не подав, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 25.01.1992 року між [PERSON], [INFO], та Боженко (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі РАГСу Ужгородського міського виконавчого комітету Закарпатської області за актовим записом № 56, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ФМ № 271673, виданим 25.01.1992 року. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем. Спільних неповнолітніх дітей, що могло б хоч якось звязувати сторони, вони не мають. Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не знайшов. Враховуючи наведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Що стосується вимоги позивача про відновлення їй дошлюбного прізвища суд зазначає, що відповідно до положень ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Водночас, вирішення питання щодо прізвища особи, яка змінила своє прізвище внаслідок укладення шлюбу, яким вона буде іменуватися після розірвання шлюбу, виключно залежить від її бажання, а відтак, суд вважає позовну вимогу про відновлення позивачу дошлюбного прізвища підставною та такою, що підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесенні нею документально підтвердженні судові витрати, а саме, сплачений судовий збір у сумі 704,80 грн. згідно з квитанцією № Н742461 від 22.05.2018 року та на професійну правничу допомогу в сумі 800 грн. згідно з квитанцією № Н742462 від 22.05.2018 року.

Outcome: approved