Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

[PERSON] 11 серпня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи втратившою право користування житлом і скасування реєстрації місця мешкання. Позивач в своєму позові посилалася на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2007 року позивачеві на праві власності належить 58/100 часток будинку № 5 по провул. Льотному в м. Дніпропетровську, зазначена частка зареєстрована в КП ДМБТІ 10 травня 2007 року. Відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною сина позивача [PERSON], шлюб з яким у неї було розірвано за рішенням суду 27 грудня 2011 року; відповідачка [PERSON] є онукою позивача (дока сина і його колишньої дружини). В цій частині вказаного домоволодіння зараз мешкають та зареєстровані позивач, його син і його теперішня дружина, але там же залишилися зареєстрованими і відповідачки, які з вересня 2011 року у вказаному житлі не мешкають, вони виїхали, забравши всі свої речі, там з того часу немає їх речей, вони не ведуть спільне господарство з позивачем чи колишнім подружжям. [PERSON] ще до розлучення з сином позивача забрала свої речі, дочку і до нього ([PERSON]В.) чи позивача претензій чи вимог не висуває; отже зараз там, не мешкаючи, залишилися зареєстрованими відповідачки, останні у вказаному житлі не мешкають без поважних причин декілька років, фактично звільнили спірну квартиру, вони в цьому житлі фактично тривалий час не мешкали, давно виїхали на інше місце мешкання, зареєстрованими ж залишилися у вказаному спірному житлі, не мешкають понад шість місяців і мешкати не мають намірів, за комунальні послуги не сплачують, але їх реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. Факт тривалого непроживання відповідачів у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи, хоча зареєстрованими вони там залишилися. В звязку з відсутністю вказаних відповідачів у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю частиною будинку 5 по провул. Льотному м. Дніпропетровська з боку відповідачів, визнати їх втратившими право користування цим житлом та зняти їх з реєстрації у вказаному житлі, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, позов фактично визнали, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином письмовому зверненні до суду вказав на те, що вони з позовом згодні, просили справу розглянути по закону на підставі наявних документів без їх участі та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні зясовано, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2007 року на праві власності належить 58/100 часток будинку № 5 по провул. Льотному в м. Дніпропетровську, зазначена частка в передбаченому законом порядку зареєстрована в КП ДМБТІ 10 травня 2007 року. Відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною сина позивача [PERSON], шлюб з яким у неї було розірвано за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 27 грудня 2011 року; відповідачка [PERSON] є онукою позивача (дока сина і його колишньої дружини). В цій частині вказаного домоволодіння зараз мешкають та зареєстровані позивач, його син і його теперішня дружина, але там же залишилися зареєстрованими і відповідачки, які з вересня 2011 року у вказаному житлі не мешкають, вони виїхали, забравши всі свої речі, там з того часу немає їх речей, вони не ведуть спільне господарство з позивачем чи колишнім подружжям. [PERSON] ще до розлучення з сином позивача забрала свої речі, дочку і до нього ([PERSON]В.) чи позивача претензій чи вимог не висуває; отже зараз там, не мешкаючи, залишилися зареєстрованими відповідачки, останні у вказаному житлі не мешкають без поважних причин декілька років, фактично звільнили спірну квартиру, вони в цьому житлі фактично тривалий час не мешкали, давно виїхали на інше місце мешкання, зареєстрованими ж залишилися у вказаному спірному житлі, не мешкають понад шість місяців і мешкати не мають намірів, за комунальні послуги не сплачують, але їх реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. В звязку з відсутністю вказаних відповідачів у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком 5 (реєстрація зазначена в будинку, а не в окремій його частці чи половині будинку позивача) по провул. Льотному м. Дніпропетровська з боку відповідачів, визнати їх втратившими право користування цим житлом та зняти їх з реєстрації у вказаному житлі, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що дійсно відповідачі зареєстровані у вказаному житлі, в цьому будинку (частці - фактично квартирі) не мешкають тривалий час, відповідачі ще в вересні 2011 року фактично звільнили це житло, інші члени сімї попередників чи особисто відповідачів у вказаному житлі не мешкали і не мешкають, за комунальні послуги не сплачують, в цьому будинку не має їх речей, але їх реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Крім того, факт тривалої відсутності відповідачів по місцю знаходження спірного житла підтверджується, крім вищенаведеного, також довідкою та актами житлової комунальної обслуговуючої організації на підставі письмових пояснень сусідів спірного житла, затверджені житловою організацією за місцем знаходження житла. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сімї не звільняє їх від виконання обовязків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною 2 статті 405 ЦПК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин суд вважає, що відповідачі тривалий час (понад шість місяців) без поважних причин не мешкають за адресою спірного житла, в цій квартирі відсутні їх речі, комунальні та інші послуги не сплачують, зустрічні вимоги не заявлені, доказів на спростування позову суду не надано. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Позивач позовні вимоги не доповнював, лише уточняв, придбав вказане житло на законних підставах. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідачі [PERSON] і [PERSON] повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачами до суду не надано. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачами цього зроблено не було. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно відповідачів про мешкання в квартирі, перешкоди, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Можливе твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачами позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Позивач як власник спірного житла не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся до суду, відповідач з позовом фактично погодився. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нерухомими майном та зняття з реєстрації знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо усунути для позивача перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком № 5 по провулку Льотному м. Дніпропетровська з боку [PERSON] і [PERSON] та Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради зняти [PERSON] і [PERSON] з реєстрації у вказаному житлі: будинку № 5 по провулку Льотному м. Дніпропетровська, визнавши їх втратившими право користування цим житлом, а також стягнути з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати з кожної в вигляді судового збору в сумі по 275 грн. 60 коп. (всього 551 грн. 21 коп.) Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи втратившою право користування житлом і зняття з реєстрації з місця мешкання, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved