Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

[PERSON] 24 лютого 2016 року звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом, яким після його доповнення і уточнення, а також заміни відповідача ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2016 року (а.с.147), просив стягнути з Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області 870 гривень у якості добових витрат за період відрядження з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року; 470 гривень 40 копійок у якості компенсації витрат понесених у звязку із проживанням у готелі у період відрядження з 13 січня 2016 року по 05 лютого 2016 року; 1000 гривень у якості компенсації моральної шкоди. Судове засідання у справі проводилось неодноразово. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 квітня 2016 року розгляд справи було зупинено, а ухвалою цього ж суду від 12 серпня 2016 року відновлено. Разом з цим, ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 серпня 2016 року розгляд справи знову було зупинено, але ухвалою цього ж суду від 21 листопада 2016 року провадження у справі було відновлено. У призначений час, сторони провадження у судове засідання не зявились, але подали заяви якими просили розглянути справу без їх участі. Тому суд, на підставі положень частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи без їх участі, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що у звязку із знаходженням ним у відрядженні у періоді з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року, відповідач повинен був здійснити авансування витрат у звязку із таким відрядженням. Але у звязку із відмовою відповідача не тільки авансувати, а й компенсувати вже понесені ним витрати, він вимушений був звернутись до суду для стягнення через суд 870 гривень у якості добових витрат за період відрядження з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року; 470 гривень 40 копійок у якості компенсації витрат понесених у звязку із проживанням у готелі у період відрядження з 13 січня 2016 року по 05 лютого 2016 року, а також 1000 гривень у якості компенсації моральної шкоди, якої він зазнав у звязку із порушенням його права на отримання грошових коштів на відрядження. Позиція відповідача полягала у тому, що у період з 02 вересня 2015 року по 30 вересня 2015 року позивач був направлений у відрядження для підвищення кваліфікації, і за цей час йому була сплачена середня заробітна плата та витрати у звязку із відрядженням. Однак позивач у відрядження не поїхав і отримані гроші не повернув. Тому оплачувати відрядження позивача у періоді з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року підстав не має. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у справі доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: У листопаді 2010 року, [PERSON] працевлаштувався у Комунальну установу «Рубіжанська центральна міська лікарня» на посаду лікаря акушер-гінеколога з надання екстреної допомоги гінекологічного відділення, а у грудні 2011 року був переведений на посаду лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації (а.с.124-128). З березня 2013 року [PERSON] продовжив працювати у вказаній лікарні за сумісництвом, на посаді лікаря акушер-гінеколога з надання екстреної допомоги гінекологічного відділення (а.с.124-128). Наказом Начальника Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради [PERSON] від 17 вересня 2013 року, [PERSON] було звільнено із цієї посади, а наказом від 30 грудня 2014 року поновлено (а.с.124-128). Наказом Начальника Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради [PERSON] від 17 липня 2015 року, [PERSON] було переведено на посаду лікаря стажиста жіночої консультації, а наказом від 25 листопада 2015 року відсторонено від роботи (а.с.115-117). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 30 червня 2016 року (яке набрало законної сили 15 липня 2016 року) вказані накази були скасовані (а.с.115-117), а [PERSON] з 10 лютого 2016 року фактично був поновлений на посаді (а.с.115-117, 124-128). А рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 жовтня 2016 року (яке набрало законної сили) Комунальну установу «Рубіжанська центральна міська лікарня» зобовязано поновити [PERSON] на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації з 18 липня 2015 року (а.с.139-142). Також судом встановлено і те, що з метою підтвердження звання лікар-спеціаліст зі спеціальності акушерство та гінекологія [PERSON], наказом головного лікаря Комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» №3-км від 12 січня 2016 року, було направлено до міста Харкова у Харківську медичну академію післядипломної освіти, у відрядження на період з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року (а.с.6-7,65-66). При поверненні із відрядження, 11 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до головного лікаря Комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» із письмовою заявою якою просив здійснити йому компенсацію понесених витрат у звязку із відрядженням: у вигляді добових витрат за період відрядження з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року та оплатити проживання у гуртожитку (а.с.8). При цьому додав до своєї заяви оригінал банківського рахунку щодо оплати проживання у гуртожитку та копію рахунку-квитанції на оплату проживання у гуртожитку (а.с.11-12,155). Головний лікар повідомив [PERSON] про те, що його заява подана не за адресатом, оскільки централізована бухгалтерія являється структурним підрозділом Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради (а.с.10,23). А [PERSON] у звязку із цим звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом (а.с.1-3). Разом з цим судом встановлено, що вже після подання [PERSON] позову його документи разом із «звітом про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт» були передані Комунальною установою «Рубіжанська центральна міська лікарня» до централізованої бухгалтерії Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області, зокрема у листопаді 2016 року (а.с.152-155). А 24 листопада 2016 року, Управлінням Державної казначейської служби України в м.Рубіжному Луганської області було оплачено платіжне доручення Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області від 23 листопада 2016 року на сплату АТ «Укрсиббанк» 2936 гривень 76 копійок для перерахунку останнім на карткові рахунки робітників грошових коштів, у тому числі [PERSON] у сумі 1340 гривень 40 копійок, з яких: 870 гривень у якості добових витрат, а 470 гривень 40 копійок у якості компенсації витрат понесених ним у звязку із проживанням у готелі (а.с.150-152). Також судом встановлено, що згідно положення про Комунальну установу «Рубіжанська центральна міська лікарня», зокрема згідно пунктів 6.5.4. фінансове обслуговування лікарні здійснюється Централізованою бухгалтерією Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради та/або міська лікарня за рішенням Управління має право самостійно здійснювати оперативний, бухгалтерський облік, вести статистичну, бухгалтерську та медичну звітність (а.с.50-53). При цьому згідно з пунктом 1.5. Положення про Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради, саме воно є головним розпорядником коштів місцевого бюджету для фінансування витрат на утримання підпорядкованих йому закладів охорони здоровя (а це, у тому числі і Комунальна установа «Рубіжанська центральна міська лікарня»). А централізована бухгалтерія, яка обслуговує фінансову діяльність та здійснює бухгалтерський облік підпорядкованих комунальних установ, являється відокремленим структурним підрозділом названого управління (а.с.60-61). Тому суд не має жодних сумнівів у тому, що відповідача за своїми вимогами, позивач визначив правильно, незважаючи на те, що у трудових відносинах він дійсно перебував саме з Комунальною установою «Рубіжанська центральна міська лікарня», а не з Управлінням охорони здоровя Рубіжанської міської ради, оскільки саме остання визначена власником установи в якій працює позивач як орган, що фінансує усі витрати, повязані з діяльністю лікарні. І тому вимоги [PERSON] до Управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради слід розглянути по суті. У першу чергу суд констатує, що із встановлених обставин вбачається спір позивача із відповідачем щодо права позивача на отримання грошових коштів у звязку із відрядженням, метою якого є підвищення кваліфікації (навчання) з відривом від виробництва. Для вирішення цього спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Положення частини 1 статті 43 Конституції України встановлюють право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Одним із аспектів права на працю є право працівника на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у звязку із службовими відрядженнями, яке передбачене положеннями статті 121 Кодексу законів про працю України. Зокрема, частиною 2 статті 121 названого кодексу передбачено, що працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні; вартість проїзду до місця призначення і назад; витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. А згідно з частиною 1 статті 122 цього ж кодексу, при направленні працівників для підвищення кваліфікації з відривом від виробництва за ними зберігається місце роботи (посада) і провадяться виплати, передбачені законодавством. І, в силу положень пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 червня 1997 року №695 «Про гарантії і компенсації для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, підготовки, перепідготовки, навчання інших професій з відривом від виробництва» до таких виплат, як і у випадку із службовими відрядженнями, належать: оплата вартості проїзду працівника до місця навчання і назад; виплата добових за кожен день перебування в дорозі у розмірі встановленому законодавством для службових відряджень; відшкодування витрат, повязаних з наймом житлового приміщення у порядку, встановленому законодавством для службових відряджень. Позивач, після зміни позовних вимог, просив стягнути на його користь: добові за час перебування у відрядженні з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року та компенсувати йому витрати, понесені у звязку із проживанням у готелі у період відрядження з 13 січня 2016 року по 05 лютого 2016 року, тобто просив компенсувати витрати по найму жилого приміщення. В силу положень пункту 1 Розділу І «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Сторони оцінювали однаково, і суд з такою оцінкою згоден, що поїздку позивача до міста Харкова з метою проходження спеціалізованих курсів «Акушерство та гінекологія» на базі Харківської медичної академії післядипломної освіти для підтвердження звання лікаря спеціаліста у період з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року, з метою визначення розмірів і порядку сплати позивачу грошових коштів у звязку із таким навчанням, слід прирівнювати до службового відрядження, а тому і застосовувати положення відповідних нормативно-правових актів. А тут суд констатує, що позивач правильно обрахував належні йому до сплати суми добових витрат за період перебування у відрядженні з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року у розмірі 870 гривень та правильно обрахував компенсацію понесених ним витрат у звязку із проживанням у готелі у період відрядження з 13 січня 2016 року по 05 лютого 2016 року у розмірі 470 гривень. Оскільки обрахунки позивача здійснені із дотриманням положень пункту 7 Розділу І та пункту 4 і 5 Розділу ІІ «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», а також положень додатку №1 до постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів». Тобто у відповідності із положеннями нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини, які виникають з приводу службових відряджень. Також позивач правильно виходив із того, що саме відповідач і саме перед відїздом позивача, у якості авансу, повинен був забезпечити позивача грошовими коштами, необхідними для відрядження виходячи з 30 гривень на день як добових та 250 гривень на день за найм житлового приміщення, оскільки це передбачено пунктом 11 Розділу ІІ «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» та пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів». А позивач у свою чергу, при поверненні з відрядження, шляхом подачі звіту про використані кошти повинен був відзвітувати за них, і надміру витрачені кошти повернути. Але авансування витрат позивача, як і компенсацію вже понесених ним самостійно витрат на відрядження, відповідач своєчасно не здійснив, чим порушив право позивача на отримання грошових коштів у звязку із відрядженням. Проте суд констатує, що на момент прийняття судом рішення у справі, вказані грошові кошти, які безумовно підлягали сплаті на користь позивача відповідачем вже сплачені останнім, на підтвердження чого ним надані неспростовні докази (а.с.150-155). Тобто, на момент прийняття судом рішення право позивача на отримання грошових коштів вже реалізовано повною мірою, і тому судовому захисту таке право не підлягає. Як наслідок, у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 870 гривень у якості добових витрат за період відрядження з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року, а також про стягнення 470 гривень 40 копійок у якості компенсації витрат понесених у звязку із проживанням у готелі у період відрядження з 13 січня 2016 року по 05 лютого 2016 року слід відмовити у повному обсязі. Проте суд бере до уваги те, що позивач також поставив перед судом вимогу щодо відшкодування йому моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його права на отримання грошових коштів у звязку із відрядженням, з якою відповідач не згоден. Для вирішення цього спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: В силу положень пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності. Зокрема, частиною 1 статті 237? Кодексу законів про працю України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вже вказувалось вище, внаслідок не проведення відповідачем авансування витрат на відрядження позивачу, мало місце порушення його законного права на отримання грошових коштів на відрядження. При цьому суд не має жодних сумнівів у тому, що внаслідок такого порушення, позивач був вимушений докласти певних зусиль для організації свого нормального життя у період перебування з 12 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року у відрядженні, у місті Харкові, у тому числі витратити власні кошти для забезпечення себе їжею та житлом. Що звичайно, не могло не супроводжуватись конкретними, хоча і не істотними на думку суду, моральними переживаннями позивача та знаходженням позивача у звязку із такими переживаннями у стресовому стані деякий час, на що він і вказує у позовній заяві. Але у звязку із тим, що позивачем не доведена суду глибина означених моральних страждань та їх тривалість, а також не доведений факт приниження його честі і гідності відповідачем і факт знаходження його сім`ї без засобів існування у звязку із порушенням його права, суд не може погодитись із тим, що перенесені позивачем моральні страждання підлягають компенсації у розмірі 1000 гривень. В силу положень частини 2 статті 237? Кодексу законів про працю України, порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Так, положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тож з огляду на це, а також з урахуванням вимог добросовісності, розумності та справедливості і власне характеру правопорушення суд вважає, що компенсація завданої позивачу моральної шкоди буде достатньою, якщо її розмір складе 500 гривень. Отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів у якості відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 гривень підлягають задоволенню частково, зокрема тільки у сумі 500 гривень, а у стягненні більшого розміру грошових коштів слід відмовити. Таким чином,

Outcome: partial