Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON] 16 червня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивачі у своєму позові та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що в 1960 році [PERSON] самовільно побудувала житловий будинок № 15а по вул. З. Космодемянської у м. Дніпропетровську на самовільно зайнятій земельній ділянці, де і проживала зі своєю родиною до 01 вересня 1979 року; в вересні 1979 року [PERSON] за домашньою угодою згідно акта-розписки продала вказаний будинок позивачу [PERSON]. За життя [PERSON] не вирішила питання про належне оформлення вказаного будинку з отриманням документів про право власності, не відбулося цього і після продажу будинку за домашньою угодою позивачу, від нотаріального посвідчення договору вона ухилялася, а згодом, 26 квітня 1981 року, померла. Позивач цей будинок обслуговує, мешкають там всією своєю родиною тривалий час, роблять ремонти і прибудови, але належним чином це не оформлено, не оформлені належним чином і документи стосовно реєстрації право власності на цей будинок, користується безперешкодно домоволодінням більше сорока років і більше десяти років від змін в законі і можливості вирішити питання за нубувальною давністю. Звернувся до третьої особи з питанням дозволу на оформлення документів на землевідведення та проекту землеустрою і рішенням сесії міськради від 13 квітня 2016 року йому це було дозволено. Позивач просив фактично узаконити його договір купівлі-продажу будинку, визнавши його добросовісними набувачами вказаного будинку, визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з урахуванням добудов і прибудованих приміщень за набувальною давністю, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] (дочка [PERSON]М.) в судовому засіданні позовні вимоги визнала і підтвердила все викладене в позові та пояснення позивача і його представника, не заперечувала проти обставин позову і його вимог та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник третьої особи Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні фактично не заперечував проти заявлених позовних вимог, просив рішення винести на розсуд суду за наявними матеріалами справи по закону. Вислухавши пояснення позивача і представника позивача, відповідача і представника третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що в 1960 році [PERSON] самовільно побудувала житловий будинок № 15а по вул. З. Космодемянської у м. Дніпропетровську на самовільно зайнятій земельній ділянці, де і проживала зі своєю родиною до 01 вересня 1979 року; в вересні 1979 року [PERSON] за домашньою угодою згідно акта-розписки продала вказаний будинок позивачу [PERSON]. За життя [PERSON] не вирішила питання про належне оформлення вказаного будинку з отриманням документів про право власності, не відбулося цього і після продажу будинку за домашньою угодою позивачу, від нотаріального посвідчення договору вона ухилялася, а згодом, 26 квітня 1981 року, померла. Позивач цей будинок обслуговує, мешкають там всією своєю родиною тривалий час, роблять ремонти і прибудови, але належним чином це не оформлено, не оформлені належним чином і документи стосовно реєстрації право власності на цей будинок, користується безперешкодно домоволодінням більше сорока років і більше десяти років від змін в законі і можливості вирішити питання за нубувальною давністю. Звернувся до третьої особи з питанням дозволу на оформлення документів на землевідведення та проекту землеустрою і рішенням сесії міськради від 13 квітня 2016 року йому це було дозволено. Позивач фактично бажає узаконити вказаний договір купівлі-продажу будинку, визнавши його добросовісними набувачами цього будинку, визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з урахуванням добудов і прибудованих приміщень за набувальною давністю. Вирішити в іншому порядку це питання позивача не може, третя особа проти цього заперечує, добровільно спір не вирішено, його права порушуються. На своїх вимогах сторони наполягали. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, в іншому передбаченому законом порядку вирішити вказані питання не можливо, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Договір, укладений між позивачем [PERSON] та [PERSON], є правочином, який порушує публічний порядок. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін». Вказане цими сторонами договору (домашньої угоди) щодо письмового оформленого нотаріально договору не виконано, їх договір нікчемний і не породжує правих наслідків. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді справи з позовів та пояснень і доказів сторін не доведено, чому була необхідність укладення саме такого договору (в простій письмовій формі), чому договір не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними та про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що будинок 15а по вул. З. Космодемянської м. Дніпропетровська самовільно побудувала [PERSON] на самовільно зайнятій земельній ділянці, їй рішенням виконкому не дозволено будівництво нового будинку, саме вона не приватизувала займану земельну ділянку, для неї збудований будинок не введено в експлуатацію, перехід права власності також потребує нотаріального посвідчення та відповідної реєстрації, чого зроблено не було, порушено закон. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Пунктом 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 передбачено, що реєстрації права власності підлягають тільки обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці обєкти. Відповідно до п. 8.1. Положення, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: - фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за Наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам; Згідно п. 8.2. «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», до заяви про оформлення права власності на нерухоме майно додаються матеріали технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, а також інші документи, визначені Положенням (паспорт, або інший документ, що посвідчує особу, довідку податкового органу про включення власника до державного реєстру фізичних осіб, правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності на об'єкт нерухомого майна на момент початку перебудови, реконструкції, зареєстрований в КП «ДМБТІ», передбачені законодавством документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт, дозвіл на виконання будівельних робіт, сертифікат відповідності закінченого будівництвом об'єкта, виданого Інспекцією ДАБК у Дніпропетровській області, акт про зміну розміру часток, виданий КП «ДМБТІ» та ін.). Крім того, на виконання Законів України «Про основи містобудування», «Про відповідальність підприємств, їх об'єднань, установ, та організацій за правопорушення у сфері містобудування», виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради за № 1569 від 24 листопада 1996 року було прийнято рішення «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», згідно якого «Усі об'єкти, закінчені будівництвом підлягають обов'язковому введенню в експлуатацію відповідно до затверджених актів та звітів державної приймальної (технічної) комісії». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року № 2780-ХИ, будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відвідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам. Законом України «Про основи містобудування» передбачено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови. Відповідно до ст. 7, 8, 14 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Дніпропетровська міська рада здійснює контроль за дотриманням законодавства у сфері містобудування, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови населених пунктів та проводить роботи з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством. Стаття 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21 травня 1997 року регулює повноваження місцевих рад у галузі будівництва. Такими повноваженнями, зокрема, є: здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердження містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, що передбачені Законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності. Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування та забудову територій» будівництвом слід вважати здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів градобудівництва, розширення та технічного переоснащення. Судом в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] самовільно без належного дозволу чи належно затвердженого проекту провела будівництво домоволодіння, дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів, а виконання будівельних робіт без такого дозволу забороняється, такого дозволу [PERSON] не мала. В позовних вимогах позивач не ставить питання про введення в експлуатацію самовільно збудованого обєкту нерухомості, з 01 січня 2009 року змінився порядок і механізм вводу обєктів нерухомості в експлуатацію, необхідно отримання громадянами свідоцтва (сертифікату, а потім і декларації) стосовно вводу в експлуатацію самовільно збудованих обєктів нерухомості інспекцією ДАБК Дніпропетровської області, куди позивач стосовно цього сертифікату (декларації) не звертався; якщо такий сертифікат не потрібно, то це повинно бути відображено у письмовій відповіді інспекції ДАБК Дніпропетровської області. Вказані обставини в судовому засіданні були розяснені позивачу, але доповнень, змін чи уточнень позовних вимог не було і позивач наполягав на заявлених вимогах. Наявні документи свідчать про можливість вирішення питання реєстрації вказаних позивачем обєктів нерухомості тоді ще в КП ДМБТІ ДОР і без звернення до суду, але і такого звернення позивачем не було. На сьогодні не відомо відповідність будівельним нормам і правилам будинку, господарських будівель і споруд, не надано документального підтвердження про належне будівництво та переобладнання домоволодіння і позивачем; не відомо в якому стані зараз це самовільне будівництво. Крім того, сама по собі прописка і реєстрація сторони в самовільно збудованому домоволодінні, а також добровільна сплата земельного податку не свідчить про визнання уповноваженими органами держави чи місцевого самоврядування їх права належного користування та самовільного будівництва обєктів нерухомості без належного дозволу чи належно затвердженого проекту будівництва; згідно ст. 376 ЦК України судом може бути визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно про умові, що при будівництві не було порушено прав інших фізичних та юридичних осіб, інших співвласників і власників сусідніх будинків (в даному випадку сусідів); саме будівництво позивачем було проведено без належного дозволу та проекту. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними чи іншими діями відповідач (чи її мати) ухилявся від нотаріального посвідчення укладеного стронами договору, що позивачу завдано майнової шкоди та прямих збитків або інш., які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджені. Згідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У відповідності зі ст. 4 Закону України «Про власність», ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.\~ Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. При вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю відмовити. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed