Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади. В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилається на те, що [PERSON] , [INFO] (надалі позивач) є пенсіонером і отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням від 20.05.2014 № [NUMBER] . У зв`язку з проведенням на території Донецької та Луганської областей антитерористичної операції та операції об`єднаних сил, у 2014 році позивач вимушений був переселитися на територію, підконтрольну українській владі та як внутрішньо переміщена особа перебував на обліку в Старобільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області (надалі Старобільське ОУ ПФУ Луганської області/орган ПФУ) про що зазначено і в рішенні Луганського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 по справі № 360/1822/19, яке згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань перебуває в стані припинення. На інформаційній сторінці веб-порталу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області повідомляється про те, що на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2020 року № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» та згідно з наказом Пенсійного фонду України від 02 листопада 2020 року № 115 «Про заходи у зв`язку із реорганізацією деяких територіальних органів Пенсійного фонду» 01.06.2021 підпорядковані управління припиняють свою діяльність шляхом приєднання до Головного управління, яке стає правонаступником їх прав та обов`язків. З 01 червня 2021 року усі письмові звернення та поштову кореспонденцію потрібно надсилати на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області: вул. Шевченка, 9, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404, у зв`язку з чим відповідний орган державної влади, який виступає від імені Держави в позовній заяві зазначається Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області. Як встановлено рішенням суду по справі № 360/1822/19, «розпорядженням від 05.09.2014 № 1383 прийнято на облік пенсійну справу з 01.08.2014. 26 грудня 2016 року управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації листом № 01-10/5301 надало до відповідача перелік громадян, яким було скасовано дію довідки ВПО згідно з підпунктом 3 пункту 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», серед яких зазначений зокрема і позивач (арк. спр. 54-55). 26.06.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії з 01.01.2017 (арк. спр. 56). Відповідно до витягу з протоколу від 11.07.2017 № 44 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за наслідками розгляду подання вирішено соціальні виплати позивачу призначити (арк. спр. 58-59). Розпорядженням від 16.05.2018 № 149789 призначено виплату пенсії позивачу з 01.04.2018 (арк. спр. 60). Згідно з довідками Старобільського ОУПФУ Луганської області від 10.05.2019 б/н та б/н б/д позивачу пенсія за період з 01.01.2017 по 01.05.2018 не виплачувалась, з червня 2018року пенсія виплачується щомісячно (арк. спр. 45-47). В листі від 27.12.2018 № РИ-8846637 відповідач повідомив позивача, що Старобільським ОУПФУ Луганської області виплату пенсії поновлено в місячному розмірі на відомість червня 2018 року, через банківську установу АТ «Ощадбанк», дата виплати 20 число. Пенсію за період з 01.06.2017 по 31.05.2018 нараховано на окрему додаткову відомість та буде виплачено після забезпечення фінансування. Виплату пенсії за період з 01.01.2017 по 31.05.2017 буде виплачено після затвердження Кабінетом Міністрів України окремого порядку фінансування виплат пенсій (арк. спр. 14). На підставі вищеописаних письмових доказів судом встановлено, що пенсійна справа позивача перебуває на обліку у відповідача. Виплату пенсія припинено з січня 2017 року та поновлено з червня 2018 року. Разом з тим, заборгованість з 01.01.2017 по 31.05.2018 позивачу не виплачена». З огляду на незаконність бездіяльності Старобільського ОУ ПФУ Луганської області щодо невиплати пенсії [PERSON] у період з січня 2017 року до травня 2018 року, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Судом встановлено порушення законодавства щодо виплати пенсії позивачу, а саме «Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, починаючи з січня 2017 року по травень 2018 року не отримав пенсію з вини відповідача». Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 по справі № 360/1822/19, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати [PERSON] заборгованості по виплаті пенсії за період з 01 січня 2017 року по 31 травня 2018 року та зобов`язано виплати таку заборгованість (копія рішення додається). Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.09.2019 ВП № 60036034 відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа Луганського окружного адміністративного суду, виданого 11.09.2019 по справі № 360/1822/19 про зобов`язання Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити [PERSON] заборгованість по виплаті пенсії за період з 01 січня 2017 року по 31 травня 2018 року. Однак станом на сьогодні право позивача щодо отримання пенсії за вказаний період не відновлено та органом ПФУ не виконано рішення суду і не здійснену виплату зазначеної пенсії. У зв`язку з цим, представником позивача до органу державної виконавчої служби спрямовано заяву про стан виконавчого провадження, відповіді на яку станом на сьогодні не отримано. Отже, при наявності рішення суду про зобов`язання органу ПФУ виплатити заборгованість з пенсії позивачу, понад чотири роки від дня невиплати пенсії (01.01.2017) триває протиправна бездіяльність органу ПФУ, що завдає позивачу значних душевних страждань та відчуття приниження честі та гідності. У зв`язку з чим, представник позивача [PERSON] звернулася з даним позовом до суду та просить стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь [PERSON] шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів державного бюджету моральну шкоду, завдану протиправною бездіяльністю органу державної влади в розмірі 40 504,09 грн. 02.09.2021 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позовну заяву, який мотивований тим, що факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. В позовній заяві представника позивача [PERSON] адвоката Марченко С.Д не наведено жодних доказів, що підтверджують моральні страждання позивача та доказів, які призвели до наслідків. Суди часто доходять до висновку, що сам факт бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди. Розмір моральної шкоди жодним чином не пов`язаний з розміром відшкодування матеріальної шкоди. Представником позивача у позовній заяві прямо та чітко зазначено про залежність та зв`язок розміру недоотриманих пенсійних виплат (40 504,09 грн.) з розміром моральної шкоди (40 504,09 грн), тобто представником позивача фактично підмінюється поняття моральної шкоди (страждання) з поняттям матеріальної шкоди (недоотримані пенсійні виплати), які за своєю правовою природою є різними (за змістом та характером, підставами відшкодування тощо) та відповідно не можуть оцінюватись в залежності один від одного. Сума грошових коштів 40 504,09 грн. була стягнута рішенням суду за недоотримані пенсійні виплати в рамках адміністративного судочинства. Таким чином, позивач фактично у пред`явленій позовній заяві не оцінює рівень своїх моральних страждань, а має намір лише за невиконання рішення суду стягнути зазначену суму вже в рамках цивільного судочинства, тобто здійснити подвійне відшкодування. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 по справі № 214/6982/13-ц, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до збагачення. Отже, позивачем у позовній заяві не було обґрунтовано свої вимоги щодо стягнення з Державного бюджету України на його користь моральної шкоди внаслідок незаконних рішень органу державної влад розмірі 40 504,09 грн. Крім того,\~Казначейство жодних\~прав та\~інтересів позивача\~не порушувало,\~не вступало\~у правовідносини\~з ним\~і жодної\~шкоди позивачу\~не завдавало,\~то відповідно\~до вимог\~Конституції України,\~ЦК України\~та інших\~актів законодавства\~Казначейство не\~може нести\~відповідальність за\~шкоду,\~завдану позивачу\~діями інших\~суб`єктів. Отже, ДКСУ вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 06.09.2021 до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на позовну заяву, який мотивований тим, що рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 у справі № 360/1822/19 виконано Фондом добровільно в межах та обсягах, залежних від нього, а саме: в частині негайного виконання відповідне судове рішення виконано шляхом нарахування та виплати 25.09.2019 [PERSON] пенсії за січень 2017 року у сумі 2 067 грн. 52 коп., а заборгованість, яка утворилась за період з 01.02.2017 по 31.05.2018, нарахована на додаткову виплатну відомість типу «8» та станом на сьогодні, у відповідності до норм постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 21.08.2019 № 788 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України»), обліковується та буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який, до слова, не розроблено і до цього часу, а тому виконання судового рішення від 27.05.2019 у справі № 360/1822/19, в частині виплати нарахованої заборгованості з пенсії позивача за період з 01.02.2017 по 31.05.2018, є об`єктивно неможливим, адже фінансування має проводитись за окремою бюджетною програмою, не з бюджету Пенсійного фонду України, а згідно ст.ст. 23, 116 Бюджетного кодексу України - будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом, тобто взяття зобов`язань територіальним органом ПФУ, без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства. Таким чином, невиконання рішення суду в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у постановах по справам № 21-1044а15, 21- 2630а15,21-5118а15. Крім того, завершальною стадією судового провадження (виконання судового рішення) є його примусове виконання в рамках виконавчого провадження (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-УІІ), а спонукання відповідача до виконання рішення суду у інший спосіб (шляхом стягнення моральної шкоди у розмірі/сумі, що дорівнює невиплаченій заборгованості з пенсії), не передбачений законодавством України, цілком імовірно призведе до «задвоєння» суми заборгованості перед позивачем. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, від 31 січня 2018 року у справі № 813/5138/13-а, від 12 лютого 2018 року у справі № 800/500/16 та від 01 березня 2018 року у справі № 9901/377/18. Тобто факт завдання особі моральної шкоди має бути доведено позивачем посиланням на докази, наприклад: медичний висновок про погіршення психічного/психологічного/душевного стану, тощо. При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується. Вина управління у невиплаті нарахованої [PERSON] пенсії відсутня, адже за відсутності цільових бюджетних призначень здійснення такої виплати знаходиться поза межами можливостей та повноважень Фонду, крім того, відсутнє і документальне підтвердження власне наявності моральної шкоди, що унеможливлює її відшкодування. Отже, ГУ ПФУ в Луганській області вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В судове засідання представник позивача адвокат Скворцова А.Ю. не з`явилася, до суду подала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області Головіна Н. в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, у відзиві на позов просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги не визнала з підстав, які викладені у відзиві на позов, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Державної казначейської служби України Степура О.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, у відзиві на позов просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] . 01.01.2017 виплата пенсії позивачу було зупинена на підставі листа Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації № 01-10/5301 від 26.12.2016 про тривалу відсутність за адресою місця проживання у зв`язку із скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та відповідно зняття з обліку. 27.06.2017 позивач був знову зареєстрований як внутрішньо переміщена особа (довідка № 15823 від 27.06.2018). 11.07.2017 позивачу поновлено виплату пенсії на основну відомість червня 2018 року (особиста заяві від 29.06.2017). Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 2302-2236/Р-02/8-1200/21 від 29.06.2021 повідомлено [PERSON] про те, що виплата пенсії за період з 01.01.2017 по 31.05.2018 буде здійснена після затвердження КМУ окремого порядку та за умови фінансування. 27.05.2019 Луганським окружним адміністративного судом ухвалено рішення у справі № 360/1822/19, яким визнано протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати [PERSON] пенсії з 01.01.2017 по 31.05.2018, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області виплатити [PERSON] заборгованість по виплаті пенсії за період з 01.01.2017 по 31.05.2018 на рахунок, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України». Рішення набрало законної сили 27.06.2019. 12.09.2019 було відкрито виконавче провадження № 60036034 щодо примусового виконання цього рішення. Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала аморальної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема, моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вказана протиправність, яка полягала у невиплаті пенсії позивачу за період з 01.01.2017 по 31.05.2018, встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Саме встановленням судовим рішенням обставин протиправного припинення виплати пенсії позивачу останній обґрунтовував завдання йому моральної шкоди, розмір якої він оцінив у 40\~504,09 грн. Крім того, на обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених ним внаслідок грубого порушення відповідачем Конституції України та Законів України і, як наслідок, його прав на належне пенсійне забезпечення, на право мирно володіти належним йому майном, оскільки відповідач Старобільське ОУПФУ Луганської області не виплачувало йому пенсію без законних на те підстав протягом більш ніж рік, чим фактично позбавило позивача, який є внутрішньо переміщеною особою та пенсіонером за віком, єдиного засобу до існування, не поновлювало його порушених прав на належне пенсійне забезпечення, не зважаючи на звернення позивача, що ставило його у становище на межі виживання. Суд вважає доведеним завдання позивачу вказаною протиправною бездіяльністю моральних страждань, вину відповідача, а також причинний зв`язок між спричиненою моральною шкодою та протиправною бездіяльністю відповідача. Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, який є особою похилого віку, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя, який змушений був відстоювати свої порушені права в суді. Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень прав позивача, шляхом ухвалення судами рішень на користь позивача, та в подальшому виплата заборгованості по пенсії, не може компенсувати позивачу його немайнових втрат. Суд звертає увагу на те, що заборгованість по пенсії за період з 01.01.2017 по 31.05.2018 наразі не виплачена. Позивач змушений витрачати свої сили, докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів до існування, на що він міг правомірно очікувати, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначеної позивачем в сумі 40\~504,09 грн., є розумним та справедливим, та визначений виходячи з розміру невиплаченої позивачу пенсії за сімнадцять місяців 2017-2018 років. Суд вважає, що саме такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене відповідачем, його тривалості та відповідає вимогам розумності та справедливості. Аналізуючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, що має наслідком їх задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову до суду, а також те, що відповідачем по справі є Держава, то судові витрати слід віднести за рахунок останньої.

Outcome: approved