Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач 1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (далі - третя особа), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання судового рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05.03.2015 по справі № 755/32045/14-ц, яким з позивача стягнуто аліменти на утримання дітей, судом видано виконавчий лист. Старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Шевченко М.Р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47700324 від 03.06.2015 року. Одночасно Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві відкрито виконавче провадження № 47720222, за яким 29.07.2015 було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із направленням на виконання судового рішення за місцем роботи позивача, м. Ірпінь, де і відбувається виконання рішення суду. У виконавчому провадженні № 47700324 державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Білан Ю.С. винесено постанови про арешт майна позивача та про обмеження боржника у праві виїзду за межі України. 23.03.2018 року, на підставі заяви позивача, зазначеним державним виконавцем було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки за аналогічним виконавчим листом проводиться відрахування з заробітної плати позивача у м. Ірпінь. Даною постановою також було припинено чинність арешту та скасовано усі інші заходи примусового виконання рішення. Так, 17.04.2019, під час проходження митного контролю в аеропорту Бориспіль, позивачубуло відмовлено співробітниками прикордонної служби у наданні дозволу на виліт за кордон з підстав того, що державним виконавцем Білан Ю.С. накладене обмеження на позивача у праві виїзду за кордон України, у зв`язку з чим останній не зміг здійснити оплачену заздалегідь заплановану подорож, а дружина з дитиною змушені були летіти самостійно, без супроводу позивача. 17.04.2019 року позивач звернувся до виконавчої служби, де державним виконавцем Білан Ю.С. було прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження від 17.04.2019, постанову про тимчасове обмеження у праві позивача виїзду з України від 17.04.2019 та постанову про скасування тимчасового обмеження у праві позивача виїзду з України від 17.04.2019. Так, позивач зазначає, що тільки після надання ним особисто до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України постанови про скасування обмеження у праві виїзду за межі України, а також на підставі його заяви від 17.04.2019, було вилучено відомості позивача з бази даних осіб, яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Враховуючи викладене, позивач вважає, що відповідачем 1 було допущено ряд порушень: відкриття двох виконавчих проваджень по виконанню одного виконавчого документа, бездіяльність в частині фактичного скасування заходів примусового виконання рішення після повернення виконавчого документа стягувачу 23.03.2018, бездіяльність в частині своєчасного направлення до Державної прикордонної служби постанови про скасування обмеження у праві виїзду за межі України, надання недостовірної інформації по ВП № 47700324, відновлення виконавчого провадження без законних підстав. У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути на його користь матеріальну шкоду у сумі 63 706 грн. та моральну шкоду у сумі 50 000 грн. Ухвалою суду від 02.08.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у судове засідання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача - Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Білан Ю.С. в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні з наведених у відзиві підстав, який було надано до суду 21 січня 2020 року. Так, відповідно до відзиву, зазначено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 47700324, з примусового виконання виконавчого листа № 755/32045/14-ц від 10.04.2015. За вимогами Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було прийнято ряд виконавчих дій, зокрема прийнято постанову про арешт майна боржника від 20.02.2018 та постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 23.02.2018. Разом з цим, 29.03.2018 прийнято постанову про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яку направлено до Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації. Також зазначено, що 17.04.2019 державним виконавцем було відновлено виконавче провадження та винесено повторну постанову про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України з використання кваліфікованого електронного підпису, відповідно до порядку взаємодії із Державною прикордонною службою України. 17.04.2019 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. 27.01.2020 року надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач підтримує позовну заяву, а доводи Відповідача 1, викладені у відзиві, вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача 2 - Державної казначейської служби України - Тимофєєва Т.М., в судове засідання не з`явилася, надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що оскільки, виходячи зі змісту позовної заяви, Державною казначейською службою України жодних прав та інтересів позивача не порушено, шкоди не завдано, то відповідно до норм чинного законодавства України, Державна казначейська служба України не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Розгляд справи просила слухати за відсутності представника. Позивач надав відповідь на даний відзив, відповідно до якої не погоджується з викладеними аргументами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представником третьої особи - Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України - Хвощовою Т.Г. в судовому засіданні зазначено, що на момент здійснення перевірки позивача задля перетину державного кордону, Державна прикордонна служба не володіла інформацією про скасування тимчасового обмеження позивача у праві виїзду за межі України, оскільки постанову державного виконавця Білан Ю.С. про скасування тимчасового обмеження позивача у праві виїзду за межі України від 17.04.2019 у ВП № 47700324 отримано від [PERSON] разом із його заявою. Будь-яких інших документів стосовно скасування зазначеного обмеження відносно [PERSON] до Державної прикордонної служби України не надходило. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, вислухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Білан Ю.С., у виконавчому провадженні № 47700324 прийнято постанови про арешт майна боржника від 20.02.2018, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 23.02.2018, про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.03.2018, про відновлення виконавчого провадження від 17.04.2019, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України від 17.04.2019, про повернення виконавчого документа стягувачу від 17.04.2019 (а. с. 6-12). Згідно листа бронювання туристичних послуг, туристам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заброньований тур до Єгипту, Шарм Ель Шейх , готель CharmillionSeaLifeResort 4*, період з 17.04.2019 по 24.04.2019. Вартість туристичного продукту становить 29 550 грн. (а. с. 27). 17.04.2019 заступником начальника відділу - начальником 3-го відіпс впс «Бориспіль - 1» капітаном Поворозніком А.В. прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України [PERSON] , у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу відповідно до постанови Дарницького районного ВДВС м. Київ від 23.02.2018, ВП № 47700324 тимчасово обмежено у праві виїзду з України (а. с. 30-31). За змістом чч. 1, 5-7 ст. 81, ч.7 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Крім того, ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Збитками, при цьому, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Загальними положеннями про відшкодування шкоди (стст. 1166, 1167 ЦК України) закріплено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті, зокрема, в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Вимогами ст. 1173 ЦК врегульовано, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. В силу положень ст. 1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час виконавчого провадження (позадоговірне (деліктне) зобов`язання), є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази (п. 28 Постанови Пленуму ВССУ за №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»). Довести наявність цих складових елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, наявність якої є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності. Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Зобов`язання держави в деліктних правовідносинах виконує Державна казначейська служба України, на яку постановою Кабінету Міністрів України покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, оскільки згідно з п.п.1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Так, в матеріалах справи відсутнє, а позивачем не надано, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, яким було б визнано протиправними і незаконними дії державного виконавця. Разом з цим, на підтвердження завданих збитків позивачем надано до суду копію листа бронювання, в якому зазначено, зокрема вартість туристичних послуг, а саме 29 550 грн., та наявна відмітка «сплачено». Відповідно до ст. 20 Закону України «Про туризм», за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону. Статтею 23 даного Закону зазначено, що ваучер - форма письмового договору на туристичне або на екскурсійне обслуговування, яка може використовуватися відповідно до цього Закону. Згідно із положеннями Інструкції про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання, затвердженого Наказом Держтурадміністрації України 06.06.2005 № 50, ваучер - форма письмового договору на туристичне або екскурсійне обслуговування, яка може використовуватися відповідно до Закону України «Про туризм». Ваучер - документ, який є підставою і гарантією для отримання туристом оплаченої послуги або комплексу послуг у суб`єкта туристичної діяльності, що надає послуги. У разі замовлення туристом послуг у різних суб`єктів туристичної діяльності турист отримує ваучери в кількості, пропорційній кількості суб`єктів туристичної діяльності. Ваучер заповнюється суб`єктом туристичної діяльності, який реалізує туристу послугу або комплекс послуг, у трьох примірниках. Перший і другий примірники ваучера видаються перед початком подорожі вповноваженою особою суб`єкта туристичної діяльності туристу, що здійснює подорож індивідуально, або керівнику групи туристів при груповій поїздці. Третій примірник ваучера зберігається у суб`єкта туристичної діяльності, який його оформив. У разі оформлення електронного варіанта ваучера він передається туристу засобами електронного зв`язку, а його електронна копія зберігається у суб`єкта туристичної діяльності. Таким чином, за змістом ст. 22 ЦК України, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Щоб стягнути завдані збитки в деліктних правовідносинах, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Однак, наданий позивачем доказ - лист бронювання, що за своєю суттю є заявкою туриста на бронювання туристичного продукту, не є достатніми для визначення реальної вартості туристичних послуг та не підтверджує фактичної сплати таких послуг. Разом з цим, позивачем зазначено, що його дружина та дитина все ж таки здійснили виліт у іншу країни, проте без його супроводу. Суд зауважує, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Так, відповідно, предметом доказування у цій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків, документами на підтвердження отримання туристичних послуг: ваучер, білети, тощо, яких позивачем не надано. За таких обставин вимога про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди задоволенню не підлягає. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд надходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Положеннями п. 9 вказаної Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Так, на підтвердження завданої моральної шкоди в позовній заяві зазначено, що внаслідок порушень, допущених з боку державної виконавчої служби, позивач та члени його сім`ї опинилися у неочікуваній стресовій ситуації, члени сім`ї змушені були подорожувати без позивача, у зв`язку з чим, заподіяно моральних страждань, хвилювань та перебування у пригніченому стані. Моральна шкода оцінена позивачем в розмірі 50 000 грн. Однак, суд зауважує, що протиправність дій відповідача в судовому порядку позивачем не оскаржувалась, а жодних належних та допустимих доказів того, що вказаний стан був спричинений саме діями відповідача, суду не доведено. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту причинного зв`язку між діями відповідача та виникненням матеріальної та моральної шкоди, розміру останньої, не було надано доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в позові, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх недоведеністю. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed