Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Стойка В.В., звернулася в суд з позовною заявою до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання наймачем житлового приміщення у гуртожитку замість попереднього наймача. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є матір`ю двох малолітніх дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Діти народженні у шлюбі з її чоловіком [PERSON] . Шлюб між ними було укладено у лютому 2008 року. Зазначає, що у період з лютого 2008 року до вересень 2018 року вона та їх діти постійно фактично проживали в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у її чоловіка [PERSON] , який був наймачем та проживав, починаючи з 2005 року, на законних підставах у вказаному житлову приміщенні в гуртожитку згідно з ордером № 7 серії ПУП-03 від 05.04.2005 року, виданим Закарпатською дирекцією УДППЗ «Укрпошта». Наголошує, що у вказаному житловому приміщенні в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , також проживала (наймач) мати її чоловіка [PERSON] , що підтверджується ордером № 7 серії ПУП-03 від 05.04.2005 року, виданим Закарпатською дирекцією УДППЗ «Укрпошта», договором № [NUMBER] найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 2006 року, договором № 113 від 01.11.2015 року про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 16-90/7). Вказує, що 14.06.2013 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області шлюб між ними було розірвано. Згідно з рішення суду дітей залишено проживати з нею. Починаючи з жовтня 2018 року і по сьогоднішній день вона разом з дітьми - донькою [PERSON] , [INFO] , та сином [PERSON] , [INFO] , проживають в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у її матері. Крім них у вказаному гуртожитку прописано та фактично проживає ще двоє осіб. Отже, в гуртожитку на житловій площі в 22,2 кв.м. за вказаною адресою проживає п`ятеро осіб: вона, її діти, мати та родичі. Враховуючи вказане, її діти мають право на гідні умови життя та потребують мінімального покращення житлових умов, шляхом отримання житлової площі. Посилаючись на положення ст. 47 Житлового кодексу України, якою встановлюється норма жилої площі на одну особу у розмірі 13,65 кв.м., вказує, що фактично, виходячи з норм Житлового кодексу України, вона та її двоє малолітніх дітей мають право претендувати на отримання ще додаткової житлової площі у розмірі 46,05 кв.м. [INFO] померла мати її колишнього чоловіка [PERSON] , а [INFO] помер її колишній чоловік [PERSON] . Зауважує, що ні її колишня свекруха [PERSON] , яка померла, ні її колишній чоловік [PERSON] , який помер (попередній наймач), з невідомих їй причин, не приватизували (не скористалися правом на приватизацію) житлового приміщення у гуртожитку, де були наймачами, а саме: житлове приміщення № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 20,26 кв.м. Зазначає, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вказане житлове приміщення № [NUMBER] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , належить до державного житлового фонду та є об`єктом права комунальної власності представницького органу місцевого самоврядування - Ужгородської міської ради в особі її виконавчого органу - виконавчого комітету. Мотивуючи позов положеннями ч. 2 ст. 64, ст. 106 Житлового кодексу України, ст. 242 ЦК України, вказує, що оскільки вона є матір`ю її малолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , вона відповідно до норм цивільного законодавства наділена правом представляти їхні інтереси з метою реалізації їхніх житлових прав, а саме: вимагати визнання наймачами за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, замість попереднього наймача - їхнього померлого батька [PERSON] у житловому приміщенні № [NUMBER] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 20,26 кв.м. Позивач вважає, що вказане право - вимагати визнання наймачами у житловому приміщенні за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, замість попереднього наймача (їхнього померлого батька [PERSON] ) кореспондується їй, оскільки вона є законним представником їх спільних малолітніх дітей. На підставі наведеного, позивач просить суд визнати її - [PERSON] наймачем житлового приміщення № [NUMBER] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 20,26 кв.м., як законного представника малолітніх дітей, замість попереднього наймача - [PERSON] , який помер. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.01.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02.02.2021 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вимога, з якою позивач звернулася до суду, та підстави, на які вона посилається, не підлягають до задоволенню. Зауважує, що виконавчий комітет міської ради вважає вимоги позивача незаконними, безпідставними, такими що не підлягають до задоволення з огляду на те, що [PERSON] , як квартиронаймач квартири по [ADDRESS] , не зверталася до виконавчого комітету міської ради щодо приватизації житлового приміщення. З аналізу доказів, які надані позивачем до позовної заяви, як зазначає представник відповідач, можна дійти до висновку, що вона не довела своїх позовних вимог. Зокрема, не надано належних та допустимих доказів того, що вона постійно і тривалий час проживала з квартиронаймачем, вселилася до спірного житлового приміщення зі згоди останнього, вела з ним спільне господарство і не мала іншого житла. Відповідно до матеріалів позовної заяви, а саме ксерокопії паспорта позивача, за адресою: по [ADDRESS] , зареєстрована ніколи не була, а місцем реєстрації та проживання останньої були: з 15.04.2006 року по [ADDRESS] , знята з реєстрації 29.01.2009 року; з 29.01.2009 року по [ADDRESS] . Будь-яких відомостей про те, чи була позивач вселена, та чи проживала у житловому приміщенні по [ADDRESS] , відповідно до вимог закону, позивачем не надано. Щодо права на покращення житлових умов, про які вказує позивач, представник відповідач зазначає, що станом на день подання відзиву у справі інформація про те, що позивач зверталася для взяття її на облік як таку, що потребує поліпшення житлових умов, відсутня. Ухвалою суду від 08.02.2021 року постановлено залучити об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оберіг-Ужгород» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача до участі у цивільній справі № 308/13118/20 за даною позовною заявою. 03.03.2021 року представником позивача до суду подано відповідь на відзив, згідно з якою просить не враховувати доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву. 13.05.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме листа голови правління ОСББ «Оберіг-Ужгород». Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, при цьому останній подав до суду заяву, згідно з якою просить розгляд справи проводити без його участі за наявними матеріалами у справі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, при цьому надіслала до суду клопотання, відповідно до якого просить розглянути справу без участі представника відповідача на підставі наявних матеріалів у справі з урахуванням поданого відзиву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, письмові пояснення щодо позову та відзиву на позов не подано, клопотання про відкладення розгляду справи не надходило. За приписами статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом, з 23.02.2008 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який між ними було розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2013 року (справа № 308/3824/13-ц). Від шлюбу у них народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду неповнолітніх дітей залишено проживати разом з матір`ю. Матеріалами справи встановлено, що ордером № 7 серії РУП-03 від 05.04.2006 року на жилу площу в гуртожитку Ужгородського поштамту Закарпатської дирекції УДППЗ «Укрпошта» по вул. Можайського, 9 «а», було видано [PERSON] , яка працює на Закарпатській дирекції «Укрпошта», надано право на зайняття з сім`єю з двох чоловік жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] , розміром 20,26 кв.м. Даний ордер видано на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкових комітетів Ужгородського поштамту та Закарпатської дирекції УДППЗ «Укрпошта» та обкому профспілки від 26.02.2006 року, склад сім`ї двоє осіб: [PERSON] , 1966 року народження, [PERSON] , 1986 року народження. Між Ужгородським поштамт та [PERSON] було укладено типовий договір № [NUMBER] найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, а саме житла за адресою: [ADDRESS] , розміром 20,26 кв.м. З довідки (виписки із будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 04.04.2012 року, виданої [PERSON] , вбачається, що вона проживає і прописана в [ADDRESS] , житловою площею 20,26 кв. метрів, на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку, який належить ЗД УДППЗ «Укрпошта» Ужгородський поштамт. На зазначеній житловій площі проживають та прописані: [PERSON] - квартиронаймач, [INFO] ; [PERSON] - син, [INFO] . 01.11.2015 року між [PERSON] та будинковим комітетом «Оберіг» було укладено договір № [NUMBER] про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно з рішенням І сесії Ужгородської міської ради VII скликання 23.12.2015 року № 32 «Про передачу гуртожитку в оперативне управління та дозвіл на приватизацію» залишено цілісний майновий комплекс за адресою: [ADDRESS] , у статусі «гуртожиток» та дозволено мешканцям приватизацію житлових і нежитлових приміщень. Передано гуртожиток по [ADDRESS] , в оперативне управління органу самоорганізації населення - будинковому комітету «Оберіг». 16.05.2016 року на ім`я [PERSON] було виготовлено технічний паспорт житлове приміщення гуртожитку [ADDRESS] (інвентаризаційна справа № 16-90/7). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] ., а [INFO] помер її син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . [PERSON] , як квартиронаймач квартири по [ADDRESS] , не зверталася до виконавчого комітету міської ради щодо приватизації житлового приміщення. Актом про проживання від 30.11.2020 року за № 84, складеним комісією ОСББ «Оберіг-Ужгород», стверджується, [PERSON] разом з сім`єю та дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживала за адресою: [ADDRESS] , з лютого 2008 року по червень 2016 року. Згідно з листом голови правління ОСББ «Оберіг-Ужгород», адресованого міському голові м. Ужгород, міського голову доведено до відому, що за адресою: [ADDRESS] , в житлових приміщеннях гуртожитку к. [NUMBER] проживав [PERSON] , який помер [INFO] . У зв`язку з тим, що він хворів та потребував стороннього догляду, догляд за ним здійснювала його колишня дружина [PERSON] з його неповнолітніми дітьми, яка проживала з ним і вела спільне господарство, однак зареєстрована за іншою. В інтересах неповнолітніх дітей ОСББ «Оберіг-Ужгород» звертається із проханням визнати наймачем житлового приміщення гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (18 кв.м.) [PERSON] та підтримати позов. На даний час позивач зареєстрована та разом з дітьми проживає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , що належить їй та членам її сім`ї на праві приватної спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про права власності № 112 від 29.04.2009 року, виданим виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позивач вказує, що на підставі ч. 2 ст. 64, ст. 106 Житлового кодексу України, ст. 242 ЦК України, вона, як матір двох малолітніх дітей, батьком яких є [PERSON] , наділена правом представляти їхні інтереси з метою реалізації їхніх житлових прав, а тому просить визнати її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, замість попереднього наймача - їх померлого батька [PERSON] , у житловому приміщенні № [NUMBER] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК Української РСР). Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. Частиною другою статті 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просить суд визнати її наймачем житлового приміщення № [NUMBER] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 20,26 кв.м., як законного представника малолітніх дітей, замість попереднього наймача - [PERSON] , який помер та разом з його матір`ю [PERSON] був наймачем спірного житла, оскільки з лютого 2008 року по червень 2016 року разом з дітьми проживала у зазначеному приміщенні. Суд вважає, що позивачем надано суду достатньо доказів, які свідчать про вселення її у спірне житлове приміщення за згодою основного наймача, протилежного матеріалами справи не встановлено та відповідачем не спростовано, постійне проживання у зазначеному приміщенні з лютого 2008 року по червень 2016 року, ведення спільного господарства з померлим наймачем. Крім того, наявність зареєстрованих шлюбних відносин з лютого 2008 року до червня 2013 року, двох дітей від шлюбу, свідчить про ведення спільного господарства подружжям та підтверджує спільне проживання з [PERSON] у спірному житловому приміщенні. Проживання позивача разом з дітьми як члена сім`ї наймача в житловому приміщенні № [NUMBER] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , протягом тривалого часу без реєстрації не може бути підставою для відмови у визнанні за нею права користування жилим приміщенням. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. На підставі наведеного, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, а саме: справедливість, добросовісність та розумність, суд дійшов висновку про задоволення позову. Доводи відповідача, викладені у відзиві, суд вважає безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи. У відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем судові витрати у розмірі 1681,60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved