Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] - на підставі договорів про заміну кредитора в зобов'язанні звернулися до суду з позовом до ПАТ «Імексбанк» про визнання з 27 січня 2015 р. їх цивільних прав як нових кредиторів і, відповідно, вкладників банку по договорах банківського вкладу, укладеним між Фондом соціальної допомоги імені доктора Ф.П.Гааза і відповідачем. Свої вимоги позивачі, які є інвалідами 2-ої та 3-ої групи, обґрунтували доводами, що уклавши з Фондом соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза договори про заміну кредитора в зобов'язанні /відступлення права вимоги/ вони набули права нових кредиторів і, відповідно, вкладників банку. Посилаючись на викладене позивачі просять визнати їх цивільні права в якості вкладників банку. Представник позивачів просив задовольнити їхні позови повністю. Відповідач в представлених до суду письмових запереченнях проти позову вказав, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] не є вкладниками ПАТ «Імексбанк» оскільки Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах, не передбачено виплату відшкодування особам, які не є вкладниками Банку. Представник третьої особи - Фонду соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза - просив вимоги позивачів задовольнити повністю. Представник третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - просив відмовити в позові повністю, оскільки позивачі згідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не є вкладниками банку. Вивчивши всі фактичні обставини справи, на яких засновані позовні вимоги, суд на підставі всебічного, повного, об'єктивного дослідження наявних у справі доказів встановив наступне. Відповідно до положень ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. На підставі ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Згідно до положень ч.ч.1,2,3 ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до положень ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно підп.1) ч.2 ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. На підставі положень ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі своїм статутом та Висновку постійної комісії із соціальної політики Одеської міської ради від 17 травня 2000 р. Фонд соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза є неурядовою благодійною організацією, яка представляє інтереси й права членів Фонду. Позивачі - інваліди 2-ої і 3-ої групи - є членами Фонду соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза, що підтверджується довідкою останнього від 21 квітня 2015 р. 18 грудня 2013 р. між Фондом соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза і позивачами згідно до положень ч.1 ст.6 ЦК України були укладені договори про спільний захист соціальних прав, на підставі яких у випадку виникнення загрози неплатоспроможності банку, у якому розміщені вклади третьої особи, остання відповідно до положень ст.512 ЦК України уступає позивачам право вимоги на дані вклади у відповідному банку. 19 грудня 2013 р. між Фондом соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза й відповідачем згідно до положень ст.1058 ЦК України було укладено два договори банківського вкладу строком на один рік з оплатою по ставці 20% річних, а саме № 369/13 («Стандарт+») на суму в розмірі 1 230 000 (один мільйон двісті тридцять тисяч) гривень і № 371/13 («Стандарт+») на суму в розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) гривень. До моменту закінчення строку договору № 371/13 у депозиті залишилося 20 000 (двадцять тисяч) гривень. Ґрунтуючись на запевненнях відповідача про відсутність загроз у платоспроможності банку третя особа 18 грудня 2014 р. підписала два документа про продовження зазначених договорів на термін 3 місяці: один у вигляді додаткової угоди про продовження договору банківського вкладу № 369/13, а інший у вигляді нового договору банківського вкладу № 522/14 («Стандарт +») на решту 20 000 гривень. Відповідно, на підставі положень ч.1 ст.1058 ЦК України з моменту укладення зазначених договорів банківського вкладу третя особа набула правовий статус вкладника банку. 27 січня 2015 р. із засобів масової інформації Фонд соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза довідався про наявність загрози настання неплатоспроможності відповідача. 27 січня 2015 р. третя особа на підставі зазначених договорів про спільний захист соціальних прав, а також положень ст.512 ЦК України уклала з позивачами договори про заміну кредитора в зобов'язанні /відступлення права вимоги/. На підставі п.4 зазначених договорів третя особа зобов'язувалася повідомити відповідача про заміну кредитора в даному зобов'язанні. 6 лютого 2015 р. згідно до положень ч.1 ст.517 ЦК України третя особа звернулася на ім'я відповідача з листом № 12 про визнання позивачів новими кредиторами і, відповідно, вкладниками банку замість себе як первісного кредитора. Листом № 1106 від 2 березня 2015 р. відповідач повідомив третю особу про відмову в задоволенні її вимог. Оцінюючи всі обставини справи в їхній сукупності суд доходить до висновку, що зазначені договори про спільний захист соціальних прав від 18.12.2013 р. і договори про заміну кредитора в зобов'язанні /відступлення права вимоги/ від 27.01.2015 р. укладені в повній відповідності з положеннями Конституції і законів України, в тому числі і такими загальними засадами цивільного законодавства, як свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. З матеріалів справи вбачається, що Фонд соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза і позивачі виконали всі вимоги, передбачені положеннями ст.ст.512-517 ЦК України. Зокрема, третя особа повідомила відповідача про заміну кредитора в зобов'язанні, поіменно вказала нових кредиторів, їх реквізити, а також передала всі договори про заміну кредитора в зобов'язанні /відступлення права вимоги/ від 27.01.2015 р. у якості відповідних доказів виникнення правовідносин між позивачами і відповідачем. Відповідно на підставі положень ст.ст.514,517,1058 ЦК України з цього моменту позивачі набули правовий статус вкладників банку, а вищезгадані договори банківського вкладу набули характеру публічного договору, оскільки згідно до положень ч.2 ст.1058 ЦК України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). На підставі положень ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування, тощо). На підставі наведених положень чинного законодавства України та відповідно до зазначених договорів про заміну кредитора в зобов'язанні /відступлення права вимоги/ від 27.01.2015 р. суд прийшов до висновку, що відповідач був зобов'язаний визнати позивачів новими кредиторами і, відповідно, вкладниками банку. Таким чином, у позивачів згідно до положень ст.514 ЦК України з 27 січня 2015 р. виникли цивільні права нових кредиторів і, відповідно, вкладників ПАТ «Імексбанк», а саме у [PERSON] - на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень, у [PERSON] - на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень, у [PERSON] - на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень, у [PERSON] - на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень, у [PERSON] - на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень, у [PERSON] - на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень та у [PERSON] - на суму 130 000 (сто тридцять тисяч) гривень. Відповідач, однак, відмовив у задоволенні вимог третьої особи про визнання позивачів вкладниками банку без будь-яких підстав, передбачених чинним законодавством України. Суд також зазначає, що спірні правовідносини між позивачами і відповідачем на момент розгляду даної справи регулюються наведеними положеннями ЦК України, а не Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому суд зазначає, що відповідно до положень ч.5 ст.36 даного Закону України укладення договорів про заміну кредитора в зобов'язанні /відступлення права вимоги/ під час діяльності тимчасової адміністрації в банку не заборонено. При цьому суд також відзначає, що основні права неурядових благодійних організацій підлягають захисту в якості прав людини відповідно до положень ст.1 Протоколу № 1, ст.34 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р.) та Узагальнення судової практики Верховного Суду України «Судова практика відносно права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», здійсненого 1.07.2014 р. На підставі положень ст.46 Конституції України соціальний захист громадян України повинен забезпечуватися крім держави також і благодійними організаціями, що діють на підставі Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації». Таким чином, захист прав благодійних організацій України відповідає вимогам ст.ст.3, 46 Конституції України. Тобто захист прав неурядових благодійних організацій повинен здійснюватися на підставі положень розділу II (права, свободи та обов'язки людини і громадянина) Конституції України. При цьому суд звертає увагу, що про діяльність Фонду соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза, який здійснює багаторічну благодійну діяльність по захисту соціальних прав громадян України, також йдеться у зверненні народного депутата України від 2 лютого 2015 р. на ім'я відповідача. Всі права людини універсальні, неподільні, взаємозалежні і взаємопов'язані. Економічні і соціальні права людини підлягають захисту на підставі Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права (Ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР N 2148-VIII від 19.10.73 г.). Права інвалідів підлягають захисту на підставі положень ст.15 Європейської соціальної хартії (Ратифікованої із заявами Законом N 137-V від 14.09.2006, ВВР, 2006, N 43, ст.418 ) і Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Згідно до положень ч.2 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ч.2 ст.10 ЦК України, ч.2 ст.2 ЦПК України якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Згідно до положень ст.3 Основного Закону України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до положень ч.4 ст.13 Конституції України всі суб'єкти права власності рівні. Право власності підлягає захисту на підставі ст.41 Конституції України. Отже, права власності благодійних організацій в Україні підлягають захисту в такій же мірі і порядку, як і права фізичних осіб - громадян України. На підставі ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно до положень ст.8 Основного Закону України норми Конституції України мають найвищу юридичну силу.

Outcome: approved