Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Згода О.О., звернулась до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області з позовом, в якому просить: визнати недійсним договір міни земельних ділянок укладений 12.05.2016 між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Коваленко Г.Г. та зареєстрований в реєстрі за №848, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,8806 гектарів під кадастровим номером 3522581800:02:000:0285, яка знаходиться на території Володимирівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, а [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,0100 гектарів під кадастровим номером 3522580600:02:000:2188, яка знаходиться на території Олексіївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області; застосувати, відповідно до ст.216 ЦК України, наслідки недійсності правочину, шляхом повернення обом сторонам, вищевказаного договору міни, у власність земельних ділянок, які належали їм до його укладення, а саме: [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,8806 гектарів під кадастровим номером 3522581800:02:000:0285, яка знаходиться на території Володимирівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області та зареєстрована під реєстраційним номером 795568835225 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,0100 гектарів під кадастровим номером 3522580600:02:000:2188, яка знаходиться на території Олексіївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області та зареєстрована під реєстраційним номером 306006535225 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат, пов`язаних зі сплати судового збору та витрат по сплаті правничої допомоги адвоката. В обґрунтування позову зазначено, що 12.05.2016 між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої 21.02.2014 приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І.П. за реєстровим №330, та [PERSON] укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Коваленко Г.Г. та зареєстрований в реєстрі за №848. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передає у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,8806 гектарів під кадастровим номером 3522581800:02:000:0285, яка знаходиться на території Володимирівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області і належить позивачу на праві власності, в свою чергу [PERSON] передає у власність позивача земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,0100 гектарів під кадастровим номером 3522580600:02:000:2188, яка знаходиться на території Олексіївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області та належить йому на праві власності. На підставі укладеного договору міни за [PERSON] 12.05.2016 зареєстроване право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3522581800:02:000:0285 під реєстраційним номером 795568835225 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а за [PERSON] 12.05.2016 зареєстроване право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3522580600:02:000:2188 під реєстраційним номером 306006535225 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому, земельна ділянка, яка передана [PERSON] , має вартість 214245 грн, відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №0582/04-24-16 від 11.05.2016, а земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON] , має вартість 361 грн, відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №0577/04-24-16 від 11.05.2016. Відповідно до пункту 5 вищевказаного договору обмін земельних ділянок проводиться без грошової компенсації. Згідно абзацу 2 пункту 11 вищевказаного договору, [PERSON] стверджує, що договір міни укладається за згодою дружини [PERSON] , з якої він перебуває у шлюбі з 06.09.2011, підпис на заяві засвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Коваленко Г.Г., 12.05.2016 за реєстровим №847, зміст якої доведений до сторони договору, інтереси якої за довіреністю представляє також [PERSON] . Враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] є подружжям, майнові права, які виникають під час шлюбу регулюються СК України. При переході до [PERSON] права власності на вищевказану земельну ділянку за даним договором міни права власності на неї перейшло також співвласнику [PERSON] , яка також укладала дану угоду від імені позивача. Тобто, як вбачається з тексту вищевказаного договору міни, земельна ділянка площею 0,0100 гектарів під кадастровим номером 3522580600:02:000:2188, яка перейшла у власність [PERSON] , належала на праві спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] , оскільки право власності [PERSON] на неї було оформлено та отримано її у власність під час шлюбу з [PERSON] . Укладенням оспорюваного договору міни [PERSON] фактично отримано у власність земельну ділянку площею 5,8806 гектарів під кадастровим номером 3522581800:02:000:0285, тобто з значно більшою площею та вартістю ніж земельна ділянка передана позивачу. При переході права власності на земельну ділянку площею 5,8806 гектарів під кадастровим номером 3522581800:02:000:0285 до відповідачів, договором не передбачено сплати компенсації позивачу за різницю у вартості між даними земельними ділянками, що звільнило відповідачів від використання грошових коштів подружжя під час отримання права спільної сумісної власності на дану земельну ділянку значно більшою площею та вартістю ніж та, яка знаходилась у власності подружжя до укладення вищевказаного договору та була передана у власність позивача. Отже, в порушення вимог норм матеріального права, а саме ст.ст.237, 238, 244 ЦК України, [PERSON] укладаючи договір міни від імені [PERSON] фактично діяла, в порушення інтересів довірителя, одночасно діючи в своїх інтересах і в інтересах свого чоловіка, як співвласника земельної ділянки, яка передавалась у власність позивача так і майбутніх співвласників земельної ділянки площею 5,8806 гектарів під кадастровим номером 3522581800:02:000:0285, отримавши вигоду у вигляді земельної ділянки більшою площею та вартістю без сплати будь якої компенсації довірителю. Також, вищевказаними діями [PERSON] , в порушення інтересів довірителя, діючи в своїх особистих інтересах та інтересах свого чоловіка, позбавила подружжя обоюдного зобов`язання сплачувати компенсацію позивачу за різницю у розмірі площі та вартості земельної ділянки, яка передана у власність подружжя за даним договором міни, позбавивши тим самим себе та чоловіка у необхідності витрачання грошових коштів подружжя на сплату компенсації або виконання зобов`язання по сплаті компенсації за рахунок іншого спільного майна. Враховуючи те, що повірений в даному випадку діяв не в інтересах довірителя, а в свої особистих інтересах та інтересах свого чоловіка, в порушення норм ЦК України, а також те, що волевиявлення учасника правочину, а саме позивача, не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, вважає, що у суду є підстави для визнання даного правочину недійсним. Крім того зазначає, що про існування вищевказаного правочину та його наслідки [PERSON] до 15.12.2020 ні чого не знала, повірений та відповідач не надавали інформації про його укладення. Так, 04.01.2012 між позивачем та відповідачем 1 укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, яка на той час не мала кадастрового номеру та її межи не були внесені до реєстру Держгеокадастру. З метою визначення її меж та проведення всіх дій щодо отримання кадастрового номеру земельної ділянки відповідач 1 пропонував позивачу надати довіреність на його дружини, на що позивач погодилась та надала вищевказану довіреність, на ім`я [PERSON] . Про порушення своїх прав позивач дізналася коли звернулася до адвоката за наданням правничої допомоги та адвокатом 15.12.2020 отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під №237052004, відповідно до якої встановлено перехід права власності на земельну ділянку позивача до відповідача 1, та при ознайомленні зі змістом оскаржуваємого договору міни, отриманого 15.12.2020 з електронної реєстраційної справи земельної ділянки з кадастровим номером 3522581800:02:000:0285. У зв`язку з чим позивач стверджує, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав не порушено. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] 15.02.2021 надійшли відзиви на позов, в яких зазначено, що 21 лютого 2014 року [PERSON] видала довіреність на ім`я [PERSON] , яка зареєстрована в реєстрі за № 330, посвідчена приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Пантілєєвою І.П. Відповідно до даної довіреності Сокуренко Т.Г. надала право [PERSON] купувати, управляти, розпоряджатися всім майном позивача за ціною та на умовах які будуть визначені [PERSON] . В матеріалах справи наявні докази, що не може бути спростовано сторонами про те, що спірний договір підписаний довіреною особою, яка має відповідні повноваження, в тому числі висловлювати своє волевиявлення на підписання спірного договору. Таким чином, твердження позивача, що під час укладання спірного правочину від її імені, [PERSON] не мала права на свій розсуд встановлювати умови оскаржуваного договору є необґрунтованим, оскільки досліджувана довіреність чітко свідчить, зворотне, а саме, що [PERSON] надано право на свій розсуд (умовах) розпоряджатися майном [PERSON] , при цьому визначати особисто без додаткового погодження позивача умови відчуження майна. Під час укладення спірного правочину, [PERSON] діяла в інтересах позивача та не допускала перевищення прав наданих довіреністю. Дана довіреність в судовому порядку не була в цілому або в її частині визнання недійсною. В позові позивач зазначила, що [PERSON] , укладаючи спірний договір, від імені [PERSON] , також була представником свого чоловіка [PERSON] . Проте, в матеріалах справи є наявна довіреність, що [PERSON] була представником та діяла від імені позивача. Жодними доказами не підтверджено, що [PERSON] під час укладення спірного договору міни земельної ділянки була представником [PERSON] . При дослідженні спірного правочину [PERSON] діяв особисто та жодних прав на представництво від його імені, щодо укладення будь-якого правочину з [PERSON] ні кому не надавав. В зв`язку із викладеним відповідачі зазначають, що позивач не довела ті обставини на які посилається як на підставу задоволення позовної заяви, оскільки [PERSON] під час укладення спірного правочину не була одночасно представником, як позивача - [PERSON] так і відповідача - [PERSON] ( том 1, а.с. 86-88, 96-98). Крім того, [PERSON] та [PERSON] до відзиву додано заяви про застосування строків позовної давності до вимог позивача. В мотивування заяв зазначено, що позивач пропустила строк звернення до суду за захистом порушеного права так, як нею подано позовну заяву лише 12 січня 2021 року, а момент відрахування порушеного права почав діяти з 12 травня 2016 року (дата укладення спірного договору), тобто на момент звернення до суду пройшло 4 роки та 8 місяців, чим порушено вимоги ч.1 ст. 257 ЦК України. Власник зобов`язаний знати, який правовий статус його земельної ділянки, які необхідно здійснювати платежі, тощо. Виходячи із даної ситуації, яку зазначає позивач, то вона начебто на протязі 4 років 8 місяців не володіла ситуацію, що відбувається із її власністю, а саме у кого вона в користуванні, в якому вона стані, що є взагалі нелогічним та абсурдним. В зв`язку із викладеним позивач могла дізнатися про порушення свого права, оскільки жодних доказів, які б цьому перешкоджали, в матеріалах справи не має (том 1, а.с. 91-92, 104-105). 18.05.2021 від представника позивача [PERSON] надійшла письмові пояснення щодо відзивів відповідачів та заяв про застосування строків позовної давності. В яких представник позивача зазначає, що [PERSON] дійсно мала право на свій розсуд визначати умови спірного правочину відповідно до довіреності від 21.02.2014, але вона не мала права діяти в порушення інтересів довірителя, тобто [PERSON] , тим паче в своїх інтересах та інтересах свого чоловіка. Саме такими доводами обґрунтована позовна заява, а не зазначеними відповідачами у відзиві на позовну заяву. Довіреність видана 21.02.2014 позивачем на ім`я відповідача - 2, не оскаржувалась позивачем у зв`язку з її відповідністю вимогам діючого законодавства України, а на теперішній час оскаржуються дії не щодо даної довіреності, а дії щодо використання її в порушення прав позивача в своїх особистих інтересах та інтересах відповідача-1. В даному випадку вся філософія позовної заяви [PERSON] направлена на те, що дії [PERSON] були направлені на здійснення дій в своїх інтересах та інтересах свого чоловіка відповідача -1, як іншої особи. Дійсно [PERSON] не була представником свого чоловіка відповідача-1, але при укладенні спірного правочину в інтересах позивача, вона діяла в порушення інтересів останнього, на свою користь та на користь іншої особи, а саме відповідача 1 - [PERSON] . Відповідачі в своїх відзивах на позовну заяву, з метою уникнення цивільної відповідальності, навмисно перекручують обставини та посилання, які визначені у позовній заяві. Щодо доводів відповідачів викладених в заявах про застосування строків позовної давності, представник позивача вказав, що позовна давність це строк, який виникає не на підставі правочину та дій [PERSON] , як представника [PERSON] , щодо укладення договору міни, а позовна давність виникає на підставі закону та з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тим, паче на теперішній час позивачем оскаржуються дії не лише [PERSON] , а і неправомірні дії [PERSON] , як представника [PERSON] , при укладені оскаржуваного правочину, яка недобросовісно діяла при укладені договору міни, діючи на свою користь та на користь свого чоловіка. При цьому довіреність, на яку посилаються відповідачі, припинила свою дію 21.02.2017, тобто менше ніж через рік після укладення оскаржуваного правочину. Про існування обставин реєстрації права власності, які є предметом спору в даній справі, позивач довідалась лише тільки на прикінці 2020 року, при обставинах зазначених в позові. Відповідачами при подачі заяв про застосування строків позовної давності, не надано доказів обставин, що позивачу було відомо про порушення її прав раніше 2020 року. Між [PERSON] та [PERSON] раніше були правовідносини щодо укладеного договору оренди даної земельної ділянки, під час дії вказаного договору оренди було укладено оскаржуваний правочин, про який [PERSON] взагалі не повідомлялась. Позивач вважала, що до кінця 2020 року її земельна ділянка знаходиться в користуванні у [PERSON] та ні яким чином не могла передбачити, що буде проведено її переоформлення, тим паче в порушення її інтересів. Вважає, що доводи викладені у відзивах на позовну заяву та в заявах про застосування строків позовної давності необґрунтовані ( том 2, а.с.92-95). Представник позивача [PERSON] в судових засіданнях підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов, з підстав викладених у позовній заяві. Також додатково пояснив, що в 2012 році [PERSON] передала в оренду свою земельну ділянку [PERSON] на підставі договору оренди землі. На початку 2014 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з пропозицією надати довіреність на його дружину [PERSON] з метою встановлення меж земельної ділянки та оформлення інших необхідних документів. [PERSON] погодилась і надала довіреність. Враховуючи, що орендна плата [PERSON] була сплачена позивачці на 10 років наперед, вона протягом тривало часу не зверталась до нього з приводу земельної ділянки. [PERSON] у весь цей час була впевнена в тому, що її земельна ділянка в оренді у [PERSON] . В 2018 році [PERSON] звернулась до [PERSON] з метою отримання свого державного акту на землю та інших документів щодо земельної ділянки, але будь якої реакції з боку [PERSON] не послідувало. У зв`язку з чим, позивач не розуміючи, що відбувається з її земельною ділянкою, звернулась до нього, як до адвоката за правовою допомогою. Він відкривши реєстр речових прав, виявив, що 12.05.2016 було укладено оспорюваний договір міни, у зв`язку з чим, позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Наполягав на тому, що [PERSON] дізналась про порушення свого права на прикінці 2020 року. Представник відповідачів [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, підтримав позицію відповідачів, викладену у відзивах на позов. Також, підтримав поданні відповідачами заяви про застосування строків позовної давності, які просив задовольнити та надав пояснення по суті справи, зазначив, що [PERSON] ніколи не сплачував та сплачує оренду плату наперед. Заслухавши представників сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР №037220, належала земельна ділянка загальною площею 5,88 га, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Володимирівської сільської ради Кропивницького (Кіровоградського) району Кіровоградської області (том 1, а.с. 25, 26-27). Вказана земельна ділянка перебувала в оренді ПП [PERSON] відповідно до договору оренди від 04 січня 2012 року, який було зареєстровано в управлінні Держкомзему у Кіровоградському районні Кіровоградської області про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 27.03.2012 за №352250004003035. Зазначений договір укладено на 49 років, починаючи з дати його державної реєстрації ( том 1, а.с.28-29). 21 лютого 2014 року [PERSON] , у зв`язку з укладенням усного договору доручення, уповноважила [PERSON] , купувати, продавати, управляти і розпоряджатися всім її майном, придбаним за ціною і на умовах на її розсуд, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, укладати всі передбачені законом угоди щодо управління і розпорядження майном: купувати, продавати, приймати в дарунок, обмінювати, здавати в оренду і орендувати житлові будинки ті інше нерухоме та рухоме майно, в тому числі земельні ділянки тощо, проводити розрахунки за укладеними угодами, отримувати належне їй майно, гроші(клади), цінні папери, а також документи від усіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі із відділень банків, відділень зв`язку і телеграфу по всім підприємствам, підписувати всі необхідні документи, укладати від її імені договори (угоди) купівлі та продажу цінних паперів, договори доручення та інші договори (угоди), пов`язанні з купівлею та продажем цінних паперів, підписувати всі необхідні для цього документи, оформлювати усі необхідні документи та дозволи в податкових органах України, отримувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому числі грошову й посилочну; вести від її імені справи у всіх передбачених установах, підприємствах та громадських організаціях, а також вести її справи у всіх судових органах України будь-якої ланки( в місцевих, господарських, адміністративних, апеляційних судах, у Верховному Суді України та інше), з усіма правами, наданими законом потерпілому, позивачу, відповідачу, заявнику, скаржнику, третій особі, здійснювати всі процесуальні дії, в тому числі з правом подачі позовної заяви, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни підстав або предмету позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, пред`явлення зустрічного позову, укладення мирової угоди, оскарження рішень, постанов та інших документів суду, подачі виконавчого листа до стягнення, одержання присудженого майна чи грошей. Довіреність видана строком на три роки і дійсна до двадцять першого лютого дві тисячі сімнадцятого року, без права подальшого передоручення повноважень іншим особам. Їй нотаріусом роз`яснено, що уповноважена особа (представник) вправі вчиняти від її імені усі процесуальні дії. Довіреність посвідчена 21.02.2014, приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І.П. та зареєстрована в реєстрі за №330 (том 1, а.с. 116). 12 травня 2016 року [PERSON] , від імені якої по довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І.П. 21 лютого 2014 року за реєстровим №330, діє [PERSON] , та [PERSON] , уклали договір міни, який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Коваленко Г.Г. та зареєстрований в реєстрі за №848. Відповідно до вказаного договору [PERSON] , в особі представника, передає у власність належну їй на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а [PERSON] , в замін передає у власність, належну йому на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У власність [PERSON] переходить земельна ділянка площею 0,0100 гектарів у межах згідно з планом, кадастровий номер 3522580600:02:000:2188, розташована на території Олексіївської сільської ради, Кіровоградського району, Кіровоградської області, за межами населеного пункту, а у власність [PERSON] переходить земельна ділянка площею 5,8806 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер 3522581800:02:000:0285, розташована на території Володимирівської сільської ради, Кіровоградського району, Кіровоградської області, за межами населеного пункту. Обмін земельних ділянок проводиться без грошової доплати. [PERSON] , в особі представника, повідомляє, що відчужувана нею земельна ділянка, не є спільною сумісною власністю, а [PERSON] стверджує, що договір міни укладається за згодою дружини [PERSON] , з якою він перебуває у шлюбі з 06 вересня 2011 року, підпис на заяві засвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Коваленко Г.Г., 12 травня 2016 року, за реєстровим №847 (том 1, а.с. 13-16). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №237052004, від 15.12.2020 13:10:04 слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером 3522581800:02:000:0285, площею 5,8806 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса Кіровоградська область, Кропивницький район, с/рада Володимирівська, належить на праві власності [PERSON] , підстава державної реєстрації - договір міни, серія та номер: 848, виданий 12.05.2016, видавник приватний нотаріус Кіровоградського районного нотаріального округу Коваленко Г.Г. (том 1, а.с.17-18). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №237057945, від 15.12.2020 13:28:09 слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером 3522580600:02:000:2188, площею 0,01 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса Кіровоградська область, Кропивницький район, с/рада Олексіївська, належить на праві власності [PERSON] , підстава державної реєстрації - договір міни, серія та номер: 848, виданий 12.05.2016, видавник приватний нотаріус Кіровоградського районного нотаріального округу Коваленко Г.Г. (том 1, а.с.19-23). З копії матеріалів, на підставі яких було посвідчено договір міни земельних ділянок 12.05.2016 за реєстровим №848, які надійшли від приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Коваленко Г.Г. слідує, що при вчиненні оспорюваного правочину нею було перевірено належність земельних ділянок сторонам договору, що підтверджено: інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №58935548 від 12.05.2016 14:00:26; свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , індексний номер 18565481 від 04.03.2014; витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18565676 від 04.03.2014 (том 1, а.с. 72, 73, 74). Також для реєстрації вказано вище правочину, було подано витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, згідно яких вартість земельної ділянки, яка на момент укладення договору належить [PERSON] , складає 214245,26 грн, а вартість земельної ділянки, яка на момент укладення договору належить [PERSON] , складає 361,29 грн (том 1, а.с.75,76). Крім того, враховуючи, що [PERSON] укладав договір, перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , останньою було подано нотаріусу заяву, в якій зазначено, що вона надає згоду своєму чоловіку [PERSON] , з яким вона знаходиться в зареєстрованому шлюбі з 06.09.2011 на укладення договору міни земельної ділянки площею 0,0100 гектарів у межах згідно з планом, кадастровий номер 3522580600:02:000:2188, розташована на території Олексіївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області. Підтверджує, що правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї та їхньому спільному волевиявленню, підпис на заяві засвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Коваленко Г.Г., 12 травня 2016 року, за реєстровим №847 (том 1, а.с.77). Факт перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, під час укладення договору міни від 12.05.2016, підтверджується копією актового запису про шлюб №437 від 06.09.2011 (том 1, а.с.167 в) та інформацією відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кіровоградській області від 29.03.2021 №1642-05.3-14, з якої слідує, що перевіркою даних по наявним актовим записам по Кіровоградській області та за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян по області, актового запису про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не виявлено (том 1, а.с.182). З відповіді Балтської міської ради Одеської області слідує, що [PERSON] у період з 2014 по 2020 роки із заявою про надання їй субсидії чи за іншою соціальною допомогою міської ради не зверталась (том 1, а.с.191). З копій документів, які надійшли від Управління соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації Одеської області на виконання ухвали про витребування доказів вбачається, що [PERSON] за період з 2014 по 2020 роки неодноразово зверталась до Балтського відділу управління соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації про надання їй субсидій та призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, проте жодного разу у поданих нею документах, в тому числі, деклараціях не зазначала про наявність в неї будь-якої земельної ділянки на території Кіровоградської області, зокрема в с. Володимирівка Кропивницького району чи в с. Олексіївка Кропивницького району. В зазначених документах міститься відмітка про наявність у [PERSON] земельної ділянки розміром 0,43 (0,46) га в с. Гольма Балтського району Одеської області ( том 2, а.с. 1, 4-29, 30-84). Відповідно до положень статей 6 і 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України). Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України). Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України). Встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай). Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни. За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності\~на обмінювані\~товари переходить\~до сторін\~одночасно після\~виконання зобов`язань\~щодо передання\~майна обома\~сторонами,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.(частини перша-четверта статті 715 ЦК України). [PERSON] , звертаючись до суду з указаним позовом, просила визнати недійсними оспорюваний договір міни, зокрема, на підставі ч.3 ст. 238 ЦК України, оскільки [PERSON] , діючи в своїх інтересах на підставі довіреності, відчужила належне позивачу майно, своєму чоловіку [PERSON] . Згідно із ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частина 3 ст.238 ЦК України передбачає, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦПК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою, п`ятою\~та шостою стаття 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом цієї норми майно, набуте за спільні кошти подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] оспорюваний договір міни укладав перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , а тому придбане ним майно є спільною сумісною власністю подружжя. Отже враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір міни було укладено Орловою Г.О. не в інтересах довірителя [PERSON] , а в своїх інтересах та інтересах своєї сім`ї. Посилання позивача та його представника щодо нерівного обміну земельних ділянок, оскільки вони відрізняються площею, не є підставою для визнання договору міни недійсним, адже вимогами чинного законодавства не встановлено заборону укладення договору міни земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, які не співмірні за розміром. З урахуванням вищевказаних вимог закону та обставин справи, наявні підстави для визнання оспорюваного договору міни від 12.05.2016 недійсними, оскільки він був укладений [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, а тому відповідно до ч.3 ст. 238 ЦК України [PERSON] уклала цей договір в своїх інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки майно придбане [PERSON] , відповідно до ст. 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені в постанові від 06.02.2019 у справі № 154/3223/15. Разом з цим, відповідачами подано письмові заяви про відмову у задоволенні позову у зв`язку із застосуванням строків позовної давності, які вже сплили на момент звернення до суду. Право на доступ до суду не є абсолютним: воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. Установлення строків позовної давності має легітимну мету, а саме забезпечити правову визначеність і остаточність, а також захистити відповідачів від задавнених претензій. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.ст. 256 і 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові (ч. 4, 3\~ст. 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначається в постанові ВС України від 03 лютого 2016 року по справі 6-75цс15, формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не лише з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У позовній заяві позивач зазначила, що нею не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася коли звернулась до адвоката за наданням правничої допомоги та 15.12.2020 адвокатом отримано інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №237052004. Разом з тим, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. До тверджень позивача та її представника, що [PERSON] до кінця 2020 року не зверталася до [PERSON] стосовно своєї земельної ділянки, тому що отримала від нього орендну плату на 10 років наперед та вважала, що її земельна ділянка перебуває в оренді [PERSON] до кінця 2020 року, суд відноситься критично, оскільки з копії договору оренди, яка долучена до позову представником позивача, вбачається, що він укладений в 2012 році на строк - 49 років, а доказів щодо сплати [PERSON] позивачу орендної плати взагалі не надано. Позиція позивача,\~що вона\~ні яким\~чином не\~могла передбачити,\~що [PERSON] \~буде проведено\~відчуження (переоформлення)\~її земельної\~ділянки,\~спростовується змістом\~довіреності від\~21.02.2014,\~якою [PERSON] \~уповноважила [PERSON] купувати, продавати, управляти і розпоряджатися всім її майном, придбаним за ціною і на умовах на її розсуд, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, укладати всі передбачені законом угоди щодо управління і розпорядження майном. Тобто, фактично, надаючи довіреність такого змісту, [PERSON] могла передбачити, що її майно може бути відчужене [PERSON] на користь третіх осіб протягом строку дії цієї довіреності. Отже, 12.05.2016 між [PERSON] , від імені якої по довіреності діяла [PERSON] , та [PERSON] укладено договір міни. За умовами довіреності від 21.02.2014 вона є дійсною до 21.02.2017, тобто до 21.02.2020 позивач мала право на звернення до суду за захистом своїх прав. Однак, вона звернувся до суду з позовом лише - 12.01.2021, більше ніж через 4 роки 8 місяців після укладення договори міни та через 3 роки 10 місяців після припинення дії довіреності, тобто зі спливом позовної давності. З огляду на викладене, та враховуючи зміст та строк дії довіреності, яку [PERSON] надала [PERSON] , та презумпцію можливості і обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, суд приходить до висновку, що [PERSON] мала об`єктивну\~можливість дізнатися\~про укладення\~договору міниу межах\~строку позовної\~давності. Доводи позивача, щодо неможливості раніше дізнатися про порушення свого права, суд відхиляє, оскільки позивачем та її представником не доведено об`єктивну неможливість дізнатися про укладення оспорюваного правочину у межах строку позовної давності (письмово звернутися до відповідачів, отримати інформацію з Державного реєстру речових прав, раніше звернутися до адвоката, тощо). \~ \~ \~ \~Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Отже, враховуючи, що позивач [PERSON] звернулася до суду із пропуском встановленої законом позовної давності, а відповідачі подали суду заяви до ухвалення рішення про застосування наслідків спливу позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску позовної даності. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає, що понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів, зважаючи на рішення прийняте судом по суті позову, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed