Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Макарівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі відповідач), третя особа: Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області, в якому просить: відібрати [PERSON] , [INFO] у батька [PERSON] , та/або у інших осіб, з якими може знаходитись та/або проживає та повернути його [PERSON] . Допустити негайне виконання рішення у частині відібрання дитини. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. На обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона у 2008 році познайомилася з [PERSON] . З 2013 р. вони перебували у стосунках, періодично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання з відповідачем мають сина - [PERSON] , [INFO] . У червні 2015 року вони з відповідачем припинили спільне життя і з 30 червня 2015 року їхній син, [PERSON] , почав проживати разом з нею, за адресою проживання її батька [PERSON] - [ADDRESS] . 12.12.2015 року відповідач, ввівши її в оману щодо своїх дійсних намірів, використовуючи як привід зустріч онука з дідусем і бабусею, забрав у неї сина і відвіз до свого місця проживання - [ADDRESS] . Надалі відповідач категорично відмовився їй його повертати, використовуючи кожен раз нові приводи. Таким чином, відповідач самовільно, без її згоди змінив місце проживання сина [PERSON] . На її численні звернення до правоохоронних органів та органів опіки і піклування щодо неправомірних дій відповідача на жаль не дали позитивних результатів. Відповідач умисно створив умови, при яких дитина проживає з ним і його батьками. На даний час дитина проживає з батьком за місцем реєстрації останнього - [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2018 року у цивільній справі № 760/4994/16-ц, залишеним без змін відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 31.10.2018 року, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] . З метою виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2018 позивачем 12.11.2018 було направлено на адреси місць проживання відповідача - як попереднього, так і останнього листи з вимогою виконати зазначене рішення суду та повернути їй їхнього малолітнього сина, місцем проживання якого визначено разом з матір`ю, тобто з нею. Однак, відповідач за адресою своєї реєстрації - [ADDRESS] відмовився отримувати направлений позивачкою лист з вимогою. Інший лист, який був направлений за його попередньою адресою проживання - [ADDRESS] , де зареєстровані батьки відповідача, повернувся за закінченням встановленого строку зберігання. Смс-повідомлення відповідач також ігнорує. Таким чином, відповідач, який протиправно відібрав у неї сина, умисно ігнорує її вимоги щодо повернення сина [PERSON] , порушуючи при цьому в першу чергу права та інтереси самої дитини. До того ж [PERSON] разом з своєю матір`ю намагаються налаштовувати сина проти неї і чинять перешкоди їхньому нормальному спілкуванню - тим самим чинячи моральне насилля над дитиною та над нею. Відповідач не бажає добровільно виконати судові рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та продовжує самочинно проти її волі утримувати малолітнього сина у себе. Тому за захистом своїх прав, позивач звернулася до суду з позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2019 р. справу передано на розгляд судді Мазки Н.Б., яка своєю ухвалою від 18.01.2019 р. прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі. Проте, ухвалою суду від 09.10.2019 р. задоволено заяву [PERSON] про відвід від розгляду справи судді Мазки Н.Б. та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2019 р. справу передано на розгляд судді Косенко А.В. Ухвалою судді [PERSON] від 15.10.2019 р. справу прийнято до свого провадження, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 14.11.2019 р. Також даною ухвалою відповідачу встановлено строк для подачі відзиву на позов, який надійшов у строк встановлений судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві відповідач вказав, що він, [PERSON] , [INFO] зустрічався з [PERSON] , [INFO] , а згодом і проживав з нею однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. У фактичних шлюбних відносинах народився спільний син сторін - [PERSON] , [INFO] . Своє батьківство [PERSON] визнав у порядку встановленому чинним законодавством, шляхом подання спільної заяви про реєстрацію народження дитини, батьками, котрі не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Факт батьківства підтверджує Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане повторно 17 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Разом з тим, спільне сімейне життя сторін не склалося через аморальну поведінку позивачки та ухилення її від виконання батьківських обов`язків по догляду за дитиною, привласнення соціальної допомоги на дитину та нецільове її використання. Такі неправомірні дії матері дитини і привели до припинення спільного сімейного життя сторін. Із 15 травня 2015 року позивачка переїхала проживати окремо від відповідача та малолітнього сина. Позивачка фактично одразу створила нову сім`ю та змінила своє дівоче прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Саме з 15 травня 2015 року і до травня 2019 року позивачка не сплатила жодної копійки на утримання спільного малолітнього сина сторін, уникає будь-якими можливими, а інколи і не можливими діями брати участь у вихованні спільного сина сторін - [PERSON] , не бере участі в його матеріальному утриманні ні в грошовій ні в натуральній формі. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року у цивільній справі № 760/4994/16-ц за позовною заявою [PERSON] (далі Позивач або [PERSON] ) до [PERSON] (далі Відповідач або [PERSON] ) третя особа Служба у справах дітей Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, яким у задоволенні первісного позову відмовлено у повному обсязі, а зустрічний позов задоволено. Не погоджуючись із цим рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року у цивільній справі № 760/4994/16-ц. Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Не погоджуючись із цим Постановою Київського апеляційного суду, [PERSON] подав касаційну скаргу на Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва та Постанову Київського апеляційного суд у цивільній справі № 760/4994/16-ц. У задоволенні касаційної скарги [PERSON] було відмовлено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Разом з тим, 2017 року, [PERSON] діючи в інтересах свого малолітнього сина звернувся до Макарівського районного суду з позовною заявою про позбавлення [PERSON] батьківських прав та стягнення з неї аліментів. Не зважаючи на розгляд Макарівським районним судом Київської області цивільної справи про позбавлення [PERSON] батьківських прав, позивачка звернулася з позовом про негайне відібрання дитини та повернення матері. Відповідач вважає, що у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження викладених позивачем обставин щодо наявності підстав для негайного відібрання дитини, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У свою чергу, позивач подала до суду відповідь на відзив, яка приєднана до матеріалів справи, в якій остання вказала, що у неї наявні законодавчі підстави для негайного відібрання дитини у відповідача та повернення її матері. Відповідач не бажає добровільно виконувати судові рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та продовжує самочинно утримувати малолітнього сина у себе. Ухвалою суду від 19.02.2020 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 02.04.2020 р. Судовий розгляд справи відкладався неодноразово з різних причин. Черговий розгляд справи призначено на 01.10.2020 р. У судове засідання 01.10.2020 р. позивач не з`явилася, подала заяву про підтримання її позовних вимог, просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Також в заяві вказала, що на її думку відповідач подаючи постійні заяви про відкладення розгляду справи зловживає своїми процесуальними правами, навмисно затягує розгляд справи. У судове засідання 01.10.2020 р. належним чином повідомлений відповідач не з`явився, подав заяву про перенесення судового засідання у зв`язку з хворобою, а також посилався на те, що його представник також не має змоги взяти участь у розгляді справи у зв`язку з тим, що у них закінчилася дія довіреності, а через хворобу відповідач не має змоги її поновити. Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їхнього представника та про підтримання позовних вимог. Щодо заяви відповідача, слід вказати, що у її задоволенні слід відмовити, оскільки суд діє в межах чинного законодавства, керується процесуальними нормами щодо строків розгляду справи, відповідач не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду, проте не скористався своїм правом, окрім того, довіреність на представлення інтересів відповідача адвокатом Левківським Б.К. закінчила свою дію ще 11.04.2020 р., тож до жовтня 2020 р. більш ніж достатньо часу для підписання нової, а також суд визнав можливим розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини сторін та їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, позивач [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) у 2008 році познайомилася з відповідачем [PERSON] . З 2013 року вони перебували у стосунках, періодично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання з відповідачем мають сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідач своє батьківство визнав. У червні 2015 року вони припинили спільне життя і з 30 червня 2015 року їхній син, [PERSON] , почав проживати разом з позивачкою, за адресою: [ADDRESS] . 12.12.2015 року відповідач, ввівши позивача в оману щодо своїх дійсних намірів, використовуючи як привід зустріч онука з дідусем і бабусею, забрав у неї сина і відвіз до місця свого проживання - [ADDRESS] . Надалі відповідач категорично відмовився їй його повертати, використовуючи кожен раз нові приводи. На даний час дитини проживає з батьком за місцем реєстрації останнього - [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2018 року у цивільній справі № 760/4994/16-ц, залишеним без змін відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 31.10.2018 року, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] . Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що на грунті особистих конфліктних відносин, батько дитини без згоди матері змінив місце проживання малолітньої дитини, чинив перешкоди у спілкуванні матері з дитиною та її участі у вихованні сина. Суд встановивши, що обидві сторони - батьки малолітнього [PERSON] позитивно характеризуються, мають місце роботи та проживання, дохід, люблять свою дитину, дбають про її здоров`я та розвиток, враховуючи вік малолітнього [PERSON] , який на день ухвалення рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, беручи до уваги відсутність виняткових обставин, за яких дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, дійшов висновку, що проживання малолітнього сина з матір`ю позитивно сприятиме розвитку дитини, як психологічному, так і фізичному. Суд апеляційної інстанції погодився із зазначеними висновками суду першої інстанції. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідач не бажає добровільно виконати судові рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та продовжує утримувати малолітнього сина у себе. На даний час позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на дане житло зареєстровано за нею, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових правна нерухоме майно від 20.12.2018 року. До закінчення ремонтних робіт, оскільки квартира була придбана наприкінці 2018, позивач фактично продовжує проживати за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження зазначеної квартири працівниками Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 21.08.2018 року встановлено, що у квартирі створені усі необхідні умови для виховання та розвитку дитини в атмосфері любові, матеріальної та моральної забезпеченості. 12 серпня 2016 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , змінивши при цьому своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Як вказала позивач, вона веде нормальний соціальний, сімейний спосіб життя, не зловживає спиртними напоями, не вживає наркотичні речовини та не перебуває на обліку у нарколога. Забезпечена власним житлом, на відміну від позивача. Створила усі необхідні умови для належного виховання та розвитку дитини. Як мати, вона ретельно доглядала та виховувала свого сина, доки відповідач не забрав його у неї. Вона з сином систематично проходили медичне обстеження за місцем проживання, перебували на відповідному обліку у педіатра і син ріс здоровою дитиною. Усі ці факти були предметом розгляду у Солом`янському районному суді м. Києва під час розгляду позову щодо визначення місця проживання дитини і знайшли своє підтвердження, що прямо відображено у судовому рішенні. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Як зазначено у ст. 5 Хартії прав сім`ї (22.10.1983 року) «оскільки батьки дали життя своїм дітям, вони мають первинне і невід`ємне право виховувати їх; отже їх слід вважати первинними і головними вихователями власних дітей». Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей визначено Сімейним кодексом України (далі СК України). Відповідно до ч. ч. 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 152 СК України встановлене право дитини на належне батьківське виховання, яке забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживания дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. З Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 за № 1385 (далі - Декларація), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена із своєю матір`ю. Ч. 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім того, положеннями ч. 1 ст. 161 СК України, визначено, що в разі наявності спору між батьками, які проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, такий спір повинен вирішуватися органом опіки та піклування або судом. На підставі наведеного суд констатує, що у грудні 2015 року відповідач в супереч визначеному законодавством порядку, без згоди матері малолітнього [PERSON] , думки органу опіки та піклування з приводу вирішення наявного між батьками спору, протиправно та самочинно змінив постійне місце проживання дитини. Окрім того, після ухвалення рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2018 року у цивільній справі № 760/4994/16-ц, залишеним без змін відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 31.10.2018 року, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] , відповідач ігнорує його виконання в добровільному порядку та не повертає дитину матері - позивачці. Згідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено ті обставини на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, відповідачем належними доказами їх не спростовано, а тому позов підлягає задоволенню. Окрім того, вирішення справи на користь позивачки не впливає на права відповідача - батька малолітнього [PERSON] приймати участь у його вихованні, спілкуватися з ним, мати систематичні побачення, спільний відпочинок, відвідуванню дитиною місця проживання батька. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються із сплаченого позивачем при подачі позову судового збору у розмірі 768,40 грн. (документально підтверджені а.с. 1), та оскільки позов задоволено в повному обсязі, такі витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення в частині відібрання дитини і повернення її матері необхідно допустити до негайного виконання. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved