Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним в частині договору довічного утримання. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14.12.2005 року між нею, [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] (далі - Відповідач) з другої сторони, було укладено договір довічного утримання (догляду), згідно з яким відчужувачі ([PERSON] та [PERSON].) передали відповідачу у власність квартиру [ADDRESS], яка належала їм на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 16.11.2001 року, а остання, в свою чергу, зобов'язалася матеріально забезпечувати їх утриманням (доглядом), який має надаватися у розмірі 200 грн. 00 коп. щомісяця та інше. Позивач зазначає, що [INFO] померла [PERSON], і єдиним її спадкоємцем за заповітом від 12.03.1999 року є вона, [PERSON]. Далі позивач зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2011 року будо вирішено розірвати договір довічного утримання (догляду), укладеного в частині між [PERSON] та відповідачем через невиконання умов договору останньою. Позивач вказує, що враховуючи специфіку договору довічного утримання (догляду), які визначені у ст.ст. 744, 745 ЦК України, є очевидним те, що виконання умов щодо надання утримання з боку набувача відчужувачу, є обставинами, які мають істотне значення для укладання цього договору. А замовчування відповідачем перед відчужувачами [PERSON] та [PERSON] про наявність фактичних обставин, які унеможливлюють виконання набувачем вимог ст.ст. 744, 745 ЦК України вказують на те, що набувач за договором довічного утримання [PERSON], замовчуючи, навмисно ввела в оману сторону правочину щодо обставин, які мають істотне значення, і укладаючи такий договір відповідач із самого початку не мала наміру виконувати його умови.. У зв'язку з вищевикладеним позивач вимушена звернутись до суду та просити визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині укладання договору довічного утримання (догляду) між [PERSON] та [PERSON], оскільки укладання такого договору в цій частині відбулося внаслідок обману [PERSON] з боку відповідача по справі. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити по мотивах, що викладені в позовній заяві. Після оголошення перерви у судове засідання з приводу завершення розгляду справи та проведення судових дебатів позивач та її представник не з'явилися, надали суду письмову заяву в якій просили суд завершити розгляд справи без їх участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, та просили суд відмовити в їх задоволені через безпідставність та недоведеність. Після оголошення перерви у судове засідання з приводу завершення розгляду справи та проведення судових дебатів також не з'явилися, надали суду письмову заяву в якій просили суд завершити розгляд справи без їх участі та відмовити в задоволені позову. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку, що в задоволені позову слід відмовити з огляду на наступне. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 14.12.2005 року між [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір довічного утримання (догляду), згідно з яким відчужувачі [PERSON] та [PERSON] передали відповідачу у власність квартиру [ADDRESS], яка належала їм на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 16.11.2001 року. В свою чергу, відповідач, відповідно до п. 2.1. такого Договору зобов'язалася надавати матеріальне забезпечення відчужувачам з утриманням (доглядом) щомісяця, яке було оцінено сторонами у розмірі 200 грн. 00 коп. з наступною індексацією. Відповідно до п. 2.2. означеного Договору сторони домовились, що утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечення щоденним триразовим калорійним харчування (сніданок, обід, вечеря), вартість продуктів складає 200 гривень на місяць; надання побутових послуг (прання постільної білизни - один раз на 14 днів, послуги перукарні один раз на місяць), що оцінюється сторонами 50 гривень на місяць; забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму 100 гривень на місяць; набувач зобов'язаний також поховати відчужувачів у випадку смерті. Оглядом вказаного договору судом встановлено, що він пройшов процедуру нотаріального посвідчення та державної реєстрації (а.с. 11-12). Як вбачається із матеріалів справи, [INFO] [PERSON] померла, єдиним її спадкоємцем за заповітом від 12.03.1999 року є [PERSON] (а.с. 13). Згідно довідки Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори № 2288/02-14 від 15.06.2012 року після смерті [PERSON], померлої [INFO] за заявою [PERSON] 07.10.2008 року заведено спадкову справу № 1512/2008, та 18.12.2008 року видано свідоцтво про право на спадщину на ім'я [PERSON] Інших заяв на адресу нотаріальної контори не надходило. Матеріалами даної цивільної справи також підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2011 року, по цивільній справі № 2-434/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про розірвання договору довічного утримання, позовні вимоги задоволено частково. Розірвано договір довічного утримання від 14.12.2005 року укладений в частині між [PERSON] та [PERSON], скасовано державну реєстрацію права власності на ? частину квартири за [PERSON], скасовано заборону відчуження на ? частину квартири та поновлено реєстрацію права власності на ? частину квартири за [PERSON] у зв'язку з неналежним виконанням умов договору. В задоволенні позовних вимог щодо визнання договору довічного утримання в частині укладення його [PERSON] недійсним та розірвання договору відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2011 року означене судове рішення залишено без змін. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з наступного. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо у належній формі сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 вищевказаної постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. З наведеного вбачається, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, тільки у разі доведеності факту обману (тобто винних дій сторони в угоді) і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорювану угоду на зазначених в ній умовах, така угода може бути визнана недійсною. Суд зазначає що розгляд справи позовного провадження в порядку цивільного судочинства відбувається на засадах диспозитивності та змагальності сторін. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Разом з цим, належних та допустимих доказів умисних, винних дій відповідача по введенню померлої [PERSON] в оману щодо обставин, які вплинули на укладення нею спірного договору, позивачем всупереч вимогам ч. 3 ст. 10 ЦПК України суду не надано. Так, здатність матеріально виконувати відповідачем умови означеного договору довічного утримання підтверджуються довідкою про розмір заробітної плати [PERSON] за повний календарний 2005 рік, відповідно до змісту якої сума щомісячної отриманої заробітної плати є достатньою для виконання своїх майнових зобов'язань за спірним договором перед відчуджувачами (а.с. 94). А тому суд відхиляє доводи сторони позивача щодо того, що [PERSON] не мала відповідного доходу для виконання своїх договірних зобов'язань. Пояснення допитаної у якості свідка по даній цивільній справі позивача [PERSON], не єдля суду переконливими, адже вони носили характер власних міркувань свідка та його припущень із приводу мотивів відповідача стосовно укладання спірного договору, і врешті решт стосувались обставин неналежного виконання умов договору стороною відповідача, а не були свідченнями щодо фактичних обставин, які б вказували на наявність умислу з боку [PERSON]. на здійснення обману, чи намірів такої особи не виконувати умов спірного договору в момент його укладання. Окрім цього, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2011 року, по цивільній справі № 2-434/11, на яке посилається сторона позивача, свідчить лише про неналежне виконання стороною відповідача своїх договірних зобов'язань стосовно позивача по справі, а не [PERSON], і таким рішенням не встановлено будь-яких приюдиційних обставин які б свідчили саме про наявність обману з боку відповідача по справі. У матеріалах справи відсутні будь-які інші докази, які б свідчили про здійснення відповідачем обманних дій по відношенню до позивачки при укладанні даного договору. На думку суду, не виконання стороною відповідача в повному обсязі своїх зобов'язань за вказаним спірним договором, та не в тій спосіб на який розраховували вигодонабувачі, лежить виключно у площині спору щодо неналежного виконання умов такого договору довічного утримання (догляду), та не може свідчити про наявність в момент укладення такого договору у відповідача певних негативних намірів взагалі не виконувати договірні зобов'язання. Суд зазначає, що за своєю правовою природою договір довічного утримання відноситься до алеаторних, тобто ризикових, правочинів. Елемент ризику, який приймає на себе кожна із сторін полягає у ймовірності того, що чи одна, чи інша сторона фактично отримає зустрічне задоволення меншого обсягу, ніж ним самим надано за період життя відчужувача, при цьому сторони не спроможні заздалегідь встановити обсяг або саму можливість отримання певного блага за правочином на момент його вчинення. А тому само по собі невиконання умов договору довічного утримання не є підставою для визнання такого договору недійсним, а є лише підставою для його розірвання за вимогою відчужувача, що прямо передбачено нормою диспозиції ст. 755 ЦК України. Суд вважає, що скріпивши спірні додаткові договори своїми підписами, сторони висловили свою волю на укладення означених договорів на умовах, що в них закріплені (Постанова Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі №6-162ц13), а доказів які підтверджували б оману, позивачем суду надано не було. Сторони для себе вважали за можливе укласти означений договір довічного утримання (догляду), що повністю узгоджується із принципом свободи договору, закріпленого ст. 3 ЦК України. Суд зазначає, що ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2011 року під час перегляду судового рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2011 року по цивільній справі № 2-434/11 встановлено, що за своє життя [PERSON] на протязі понад двох років не зверталась з вимогою про розірвання договору довічного утримання і як пояснила позивачка, [PERSON], не бажала цього робити. Суд зауважує, що відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З наведеного вбачається, що [PERSON], як вигодонабувач, за своє життя не вважала для себе поведінку відповідача такою, якій притаманні ознаки свідомого, та заздалегідь відомого для відповідача, бажання не виконувати в повному обсязі своїх зобов'язань за договором довічного утримання (догляду). Таким чином, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які є у справі, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про недоведеність вимог позивача щодо визнання договору недійсним в заявлених ним межах, та про відсутність правових підстав для задоволення позову. Стосовно доводів представника відповідача про необхідність відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Відповідно до ч.3 та 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, за нормами ст. 267 ЦК України, застосування наслідків спливу позовної давності як підстава для відмови у позові можливе лише у тому випадку, якщо наявний факт порушення прав позивача і його позовні вимоги є обґрунтованими, але сплив відповідний строк. Таким чином, дійшовши до висновку про недоведеність позовних вимог про визнання договору недійсними, суд не має правових підстав зазначати як додаткову обставину для відмови у позові про пропуск строку позовної давності та застосування наслідків його спливу. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що у зв'язку із відмовою в задоволенні позову такі витрати у вигляді судового збору слід віднести на рахунок позивача у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed