Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

[PERSON] 25 травня 2011 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи Друга Дніпропетровська держнотконтора, Ленінський відділ державної РАЦС ДМУЮ у Дніпропетровській області та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 6 червня 2011 року позов було залишено без руху, а позивачу запропоновано протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки, з метою усунення яких позивачем 28 липня 2011 року було подано виправлений позов з додатками. 6 червня 2012 року позовні вимоги позивачем було уточнено та доповнено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 серпня 2012 року провадження по справі було зупинено до розгляду іншої цивільної справи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2013 року провадження по справі було відновлено. Позивач у своєму уточненому позові посилалася на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] За життя [PERSON] двічі змінювала своє прізвище: її дівочим прізвищем було [PERSON], прізвищем після першого шлюбу - [PERSON], прізвищем після другого шлюбу - [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно - домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON], дівоче прізвище якої [PERSON], та її брат [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх матері. Заповітом від 26 грудня 1997 року, складеним [PERSON] на ім'я [PERSON], вона заповіла відповідачу все належне їй на день смерті майно, де б воно не було та з чого б не складалось. Зазначений заповіт було викладено на бланку серії ААК № 636287 та посвідчено Другою Дніпропетровською держнотконторою та зареєстровано в реєстрі за № 4-7542. Однак з тексту заповіту не можливо встановити, коли і де він був посвідчений, відсутні відомості щодо місця та часу вчинення нотаріальної дії. Також в заповіті не були повністю зазначені прізвища, імена та по батькові сторін, не зазначені також і місця їх проживання. Крім того, з заповіту вбачається, що заповіт складено [PERSON] на користь [PERSON], однак їх прізвища правильно пишуться як - [PERSON], крім того, місце проживання заповідача зазначено - [ADDRESS], хоча фактично вона проживала за адресою - [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що заповіт на думку позивача слід визнати недійсним, то вона отримує право на спадкування майна померлої [PERSON] за правилами спадкування за законом. Тому в жовтні 2010 року позивач звернулась до Ленінського відділу РАЦС ДМУЮ з метою отримання свідоцтва про смерть її матері [PERSON], однак отримати свідоцтво про смерть матері вона не змогла, оскільки в свідоцтві про її народження в графі «мати» зазначено - [PERSON], тоді як її прізвище у першому шлюбі було [PERSON]. Свідоцтво про смерть [PERSON] було видано відповідачу [PERSON] та на прохання позивача надати їй це свідоцтво, відповідач відповів відмовою. У листопаді 2010 року позивач звернулася до Другої Дніпропетровської держнотконтори з питання подання заяви про прийняття спадщини після померлої [PERSON], однак їй в усній формі було відмовлено у прийнятті заяви ту зв'язку з відсутністю свідоцтва про смерть [PERSON] та невідповідності її дівочого прізвища та прізвища її матері у першому шлюбі. Крім того, вона декілька разів направляла поштою до нотконтори заяву про прийняття спадщини. 4 травня 2011 року на адресу позивача надійшов лист Другої Дніпропетровської держнотконтори, де було зазначено, що вона мала подати заяву особисто, що її заява не містить нотаріального засвідчення її підпису, строк надання зави про прийняття спадщини пропущено та рекомендовано звернутися до суду. Позивач у своєму уточненому позові просила суд визнати заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 26 грудня 1997 року Другою Дніпропетровською держнотконторою та зареєстрований в реєстрі за № 4-7542, недійсним; встановити факт родинних відносин, що [PERSON], померла[INFO], є матір'ю [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], померлої [INFO]. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що 26 грудня 1997 року Другою Дніпропетровською держнотконторою йому та його матері було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO], відповідно до якого йому та його матері [PERSON] в рівних частках перейшло спадкове майно, що складалося з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. Таким чином, на момент смерті [PERSON], померлої [INFO], власниками житлового будинку [ADDRESS] були [PERSON] у розмірі ? частин та [PERSON] у розмірі ? частини. Крім того, 26 грудня 1997 року [PERSON] у приміщенні Другої Дніпропетровської держнотконтори було складено заповіт, відповідно до якого все належне їй на момент смерті майно, де б воно не було та з чого б не складалося, вона заповіла відповідачу. Інших заповітів, які б скасовували заповіт від 26 грудня 1997 року, [PERSON] не складала. Після смерті [PERSON] відповідач не вчиняв жодних дій, які б свідчили про неприйняття спадщини або відмову від її прийняття. За таких обставин, твердження позивача про те, що спадкування повинно відбувати за законом, є помилковим та таким, що не має правової підстави. Третя особа Друга Дніпропетровська держнотконтора у своїй заяві, наданій на адресу суду, просила справу розглядати за відсутності її представника, ухваливши рішення відповідно до норм діючого законодавства. Третя особа Ленінський відділ державної реєстраційної служби ДМУЮ у своїй заяві, наданій на адресу суду, просила розгляд справи проводити за відсутності її представника. Представник третьої особи КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлялася належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомила. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). 25 квітня 1980 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 18). 31 березня 1966 року мати сторін зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 239). На підставі п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. З урахуванням того, що прізвище матері у свідоцтві про народження позивача зазначено як [PERSON], а її прізвищем на той час було [PERSON], позивач просила суд встановити факт її родинних стосунків з матір'ю. З наданих позивачем документів вбачається, що усі інші дані матері позивача, крім різниці в написанні прізвища, співпадають, тому суд вважає можливим встановити факт, що [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON], померлої [INFO]. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мали сина [PERSON] (а.с. 238). Актом від 12 січня 1972 року було встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на праві забудови (а.с. 240). Рішенням виконкому Ленінської райради народних депутатів № 654/4 від 29 грудня 1985 року зазначений житловий будинок, що належить [PERSON] та [PERSON] було узаконено та прийнято в експлуатацію (а.с. 241). Рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів № 349/81 від 13 липня 1990 року за заявою [PERSON] та [PERSON] було узаконено приміщення 1-2 площею 6,3 м2, як житлове, прибудову А'-1, літню кухню б за житловим будинком [ADDRESS] (а.с. 242). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 1997 року, посвідченого Другою дніпропетровською держнотконторою та зареєстрованого в реєстрі за № 4-7540, [PERSON] і [PERSON] після смерті [PERSON] успадкували ?? частину житлового будинку [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 367 м2 (а.с. 75). Право власності у встановленому порядку не реєструвалося. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2012 року було встановлено факт належності [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 1997 року (а.с. 182-183). 26 грудня 1997 року [PERSON] на ім'я [PERSON] видала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповідала відповідачу (а.с. 116). Заповіт було посвідчено Другою дніпропетровською держнотконторою та зареєстровано в реєстрі за № 4-7542. [INFO] [PERSON] померла (а.с. 115). У зв'язку з тим, що заповіт [PERSON] було складено 26 грудня 1997 року, тобто до набрання чинності ЦК України, то при вирішенні питання щодо визнання заповіту недійсним слід застосовувати положення ЦК УРСР в редакції 1963 року. Ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. На підставі ст. 541 ЦК УРСР в редакції 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Абзацами 1, 2 пункту 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 152/361 7 липня 1994 року, в редакції, що діяла на момент посвідчення спірного заповіту, встановлено, що нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу). Відповідно до абз. 1, 3 п. 10 Інструкції при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина. На підставі абз. 2 п. 17 Інструкції прізвища, імена та по батькові громадян повинні бути написані повністю із зазначенням місць їх проживання. Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, позивач посилається на те, що у заповіті відсутні відомості що місця вчинення нотаріальної дії, час її вчинення, прізвище і місце проживання заповідача записані невірно, що свідчить про неналежну їх перевірку. Зазначені обставини в якості підстав для визнання заповіту від 26 грудня 1997 року недійсним не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зі змісту заповіту вбачається, що його було укладено і нотаріально посвідчено Другою дніпропетровською держнотконторою у м. Дніпропетровську 26 грудня 1997 року, що відповідно до вимог п. 82 Інструкції є зазначенням місця і часу його укладення. Крім того, невірне написання прізвища і місця проживання заповідача є помилками внаслідок перекладу з російської мови на українську прізвища [PERSON] і назви вулиці, на якій вона проживала, а тому не можуть слугувати підставою для визнання заповіту недійсним. З урахуванням зазначених обставин, позовні вимоги про визнання заповіту від 26 грудня 1997 року недійсним задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивачем протягом строку, встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України, було у встановленому порядку подано заяву про прийняття спадщини до Другої дніпропетровської держнотконтори (а.с. 114). Як зазначалося вище, за життя [PERSON] видала 26 грудня 1997 року на ім'я відповідача заповіт, в якому визначила його як єдиного спадкоємця (а.с. 116), на момент її смерті [INFO] зазначений заповіт нею не змінювався і не скасовувався, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався. За таких обставин, вимоги позивача про визнання за нею права власності на ? частину домоволодіння, розташованого у [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], задоволенню не підлягають, оскільки померлою за життя було видано заповіт на ім'я відповідача, він у встановлений законом строк звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, тому у позивача право на спадкування після смерті матері не настало. На підставі викладеного,

Outcome: partial