Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

[PERSON] 27.05.2015р. звернулась до суду з позовом до [PERSON], у якому просила стягнути з відповідача на її користь борг за розписками з урахуванням індексу інфляції у загальному розмірі 6\~138,00 грн. Позовна заява мотивована тим, що 14.11.2014р. позивач позичила під розписку відповідачу грошові кошти у сумі 1\~500,00 грн. з кінцевим терміном повернення 05.12.2014р., згодом 22.01.2015р. позивач ще раз під розписку позичила відповідачу грошові кошти у розмірі 4\~000,00 грн. з кінцевим терміном повернення 22.05.2015р. Позивач свої зобовязання виконала, однак відповідач порушує взяті на себе зобовязання щодо повернення грошових коштів. Позивач у судове засідання не зявилась, натомість звернулась до суду із заявою, у якій позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу без її участі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Заяв про розгляд справи за її відсутністю або інформації про поважність причин неявки від відповідача не надходило, що за відсутності заперечень позивача є підставою для ухвалення заочного рішення відповідно до ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 14.11.2014р. [PERSON] уклала договір позики з [PERSON] шляхом надання грошових коштів під розписку у розмірі 1\~500,00 грн. з кінцевим терміном повернення 05.12.2014р. (а.с.4). 22.01.2015р. позивач знов позичила під розписку [PERSON] грошові кошти у розмірі 4\~000,00 грн. з кінцевим терміном повернення 22.05.2015р. (а.с.5). Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Однак, відповідач порушує взяті на себе грошові зобовязання та до моменту звернення позивача до суду вона не повернула позику у строки встановлені в договорах, внаслідок чого загальна сума боргу перед позикодавцем за договорами позики склала 5\~500,00 грн. Відповідач всупереч положенням статті 60 ЦПК України не надала суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. У звязку з викладеним, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову також в частині вимог про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої заборгованості за першим договором позики за період з 05.12.2014р. по 27.05.2015р. у сумі 20,00 грн. (1500*3*169:365:100), а також інфляційних втрат за період з 05.12.2014р. по 27.05.2015р. у розмірі 2\~118,00 грн. (103,0:100)*(103,1:100)*(105,3:100)*(110,8:100)* (114,0:100*1500), а всього 2\~138,00 грн. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача є обґрунтованим, в повному обсязі доведеними з його боку та підлягають задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 6\~138,00 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved