Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

[PERSON] 28.08.2017р звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та заборгованості перед ПФУ. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що працював на підприємстві Приватного акціонерного товариства (надалі ПрАТ) «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», відповідача у справі, на посаді директора Комплекса заміських об'єктів, з якого 17 травня 2017 року був звільнений за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиплатою заробітної плати. Зазначає, що відповідач у порушення вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України, не виплатив йому розрахункові кошти у розмірі 48 564,36грн, які надалі були стягнуті згідно рішення Краматорського міського суду від 07.08.2017р. З посиланням на ст.117 КЗпП України, вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Крім того, зазначає, що відповідач не сплатив за нього ([PERSON].) в ПФУ податок ЕСВ за 11 місяців в сумі 18481,49грн (із розрахунку: 85643,15грн (з/п за 11 місяців) х 22% (податок ЕСВ), які просив зобовьязати відповідача виплатити йому. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність. В заяві зазначив, що вимоги про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підтримує в повному обсязі, вирішення другої частини позову залишає на розсуд суду. Представник відповідача Селіхова Г.А. надала до суду заперечення проти задоволення позову [PERSON]., та клопотання про розгляд справи у відсутність представника. В запереченнях зазначила, що позивач дійсно був звільнений з підприємства 17.05.2017р на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак, відповідач не погоджується з розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON]., що складає, за його розрахунком 54 691,87грн, так як відповідно до довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про середню заробітну плату, нарахованої за вимогами ПКМУ №100 від 08.02.1995р, а також довідки-розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні №3162 від 14.09.2017р, розмір зазначеної суми складає 25698,85грн. Вказує, що відповідно до змісту норми ст.117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) за затримку розрахунку при звільненні - є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП) та вина власника. Вважає, що усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, виключає вину власника. З посиланням на ст.263 ЦК України та ст.14? Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», зазначила, що Торгово-промислова палата України (надалі ТПП) та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна…тощо. Вважає, що в результаті обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини), а саме актів тероризму, військових дій на території Луганської області, виникла ситуація, внаслідок якої стало неможливим своєчасно виплати заробітну плату при звільненні [PERSON]., оскільки у зв'язку з проведенням АТО на території Луганської області, з квітня 2014 року робота підприємства була зупинена повністю з метою забезпечення безпеки в період проведення антитерористичної операції в регіоні. На теперішній час підприємство продовжує простоювати у зв'язку з загрозою терористичних актів, та військових дій на території Луганської області. Тому наявність форс-мажорних обставин, які зазначені в сертифікаті №4978 Торгово-промислової палати України, свідчить про відсутність провини роботодавця у невиплаті працівникові всіх належних йому при звільненні сум, а також про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Крім того, зазначила, що в результаті пошкодження електромереж внаслідок бойових дій, ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» та весь Лисичанський промисловий район відділдено від об'єднаної енергосистеми України та не має доступу до електростанцій, відновити доступ до джерел електропостачання не має можливості через розташування пошкоджених електромереж у зоні бойових дій. Через вказані події, електропостачання ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» не відповідає вимогам Правил улаштування електроустановок, що унеможливлює до теперішнього часу здійснення виробничої діяльності підприємства відповідача, випуску підприємством продукції, своєчасного і в повному обсязі розрахунку як з працюючими, так і з звільненими робітниками. Вказує, що вказані чинники свідчать про те, що затримка виплати заробітної плати працівникам та розрахунку при звільненні ні є результатом провини роботодавця, а є слідством форс-мажорних обставин і інших явищ, тому вважає, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]., про стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відсутні. Стосовно вимог [PERSON]. про виплату безпосередньо йому заборгованості ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» перед ПФУ по сплаті ЄСВ, зазначила, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 вказаного Закону, єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування кон в обов'язковому порядку та на регулярній оссолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи згальнообов'язкового державного соціального страхуваннянові з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством. Страхові кошти акумулюються на централізованих рахунках органів доходів і зборів - центрального органу виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи. За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску статтею 25 ЗУ «Про збір та облік злішого внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачені заходи впливу до платників єдиного внеску. Так, відповідно до частини 4 зазначеної статті, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, також, вказаний орган, має право звернутися до суду з позовом про стягнення недоїмки. Вважає, що такий спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Крім того, вважає, що у відповідності до ст.16 ЦК України обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права не відповідає способу, що встановлений у зазначеній статті ЦК України, а тому вимоги [PERSON] про виплату йому суми ЄСВ, що підлягала сплати за нього відповідачем до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування, є безпідставними. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON]. в повному обсязі. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги частково обѓрунтованим та такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що згідно до копії трудової книжки серії [NUMBER], 17 травня 2017 року [PERSON] був звільнений з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07.08.2017р (справа №234/9920/17, провадження №2/234/4112/17) з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» на користь [PERSON]. стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі 48564,36грн. Рішення набрало законної сили 18.08.2017 року. Згідно наданого відповідачем письмового заперечення встановлено, що останній не заперечує проти того, що станом на день розгляду справи заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем не погашена. Застосовуючи норми матеріального права при вирішенні данної справи суд виходить з наступного. Згідно ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із абзацом 1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В постанові від 27 березня 2013 року по справі №6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року за №6-948цс16, висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що з огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці правовідносини. До вимог щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосовуються положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п.1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року, за змістом ч.1 ст.1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Статтею 14? Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 №44(5). Вказаний Регламент Торгово-промислової палати є спеціальною нормою, яка регулює відповідні правовідносини, а тому учасники таких правовідносин повинні дотримуватись вимог, викладених у Регламенті Торгово-промислової палати. Відповідно до п.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. На підтвердження відсутності вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати при звільненні, відповідач послався на настання обставин непереборної сили, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, якою є м. Сєвєродонецьк Луганської області. Відповідачем був наданий сертифікат №4978 від 02.09.2015р Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Відповідно до вказаного сертифікату, Торгово-промисловою палатою засвідчено наступні форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): акти тероризму, військові дії на території Луганської області для ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» щодо зобов'язання з оплати за поставлений природний газ за договором поставки природного газу №06/09-1984 від 22.12.2009р, які настали 16.04.2014 року і тривають по теперішній час. Отже, вищевказаний сертифікат засвідчує лише форс-мажорні обставини про неможливість ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» виконати зобов'язання з оплати за поставлений природний газ за договором поставки природного газу №06/09-1984 від 22.12.2009 року. У вищевказаному сертифікаті про форс-мажорні обставини не містяться обставини непереборної сили для ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» під час здійснення господарської діяльності та дотримання законодавства щодо справляння і сплати податків та обов'язкових платежів, виплати заробітної плати, тому він не може вважатися доказом підтвердження дії обставини непереборної сили як підстави для звільнення відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати при звільненні. Отже, на підтвердження відсутності вини ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» в затримці розрахунку при звільненні позивача, відповідачем належних та допустимих доказів суду надано не було. Посилання відповідача на постанови Верховного Суду України від 23.03.2016 року по справам №6-365цс16, №6-364цс16, від 25.05.2016р по справі №6-948цс16 не заслуговують на увагу, оскільки обставини, які зазначені у вказаних постановах Верховного Суду України, та обставини у цій справі суттєво відрізняються. Стосовно наданих представником відповідача копій актів, листів, довідок з приводу здійснення заходів з державного енергетичного нагляду, моніторингу енергетичних об'єктів, потреб в електричній енергії суд повторює, що протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Вищевказані акти, листи та довідки жодним чином не свідчать про неможливість виконання відповідачем зобов'язань з приводу виплати заробітної плати працівникам підприємства при звільненні. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 17 травня 2017 року, у зв'язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися саме з цього дня, що відповідає положенням ст.116 КЗпП України. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 17 травня 2017 року по 04 січня 2018 року (день ухвалення судом цього рішення). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі №6-195цс134. При цьому з вищевикладеного вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, можуть проводитися з розрахунку відпрацьованих годин працівника, якщо це є доцільним. В даному випадку відповідач надав відомості для розрахунку саме виходячи з кількості відпрацьованих годин. Середньогодинна заробітна плата позивача складає 54,89грн (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події звільнення, робочі дні в загальному розмірі 9572,68грн, ділиться на число відпрацьованих годин за два вищевказаних місяці в кількості 174,4 години). Середньомісячне число робочих годин позивача згідно довідки, наданої відповідачем, складає 163,1 робочих годин. Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 17 травня 2017 року по 04 січня 2018 року складає сім повних місяця (з червня по грудень 2017 року включно). Тобто, загальне середньомісячне число робочих годин за період невиплати тривалістю 7 повних місяців складає 1141,7 середньомісячних робочих годин (7 х 163,1), до яких має бути додано 80,0годин за період з 17.05.2017 року по 31.05.2017 року згідно відповідної довідки, наданої відповідачем. В кінцевому підсумку, затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 1221,7 робочих годин, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. 1221,7 робочих годин за час затримки розрахунку відповідача перед позивачем при звільненні слід помножити на середньогодинну заробітну плату позивача в сумі 54,89грн., що складе 67059,11грн. Із змісту п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» на користь позивача [PERSON]. середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.05.2017р по 04.01.2018р в розмірі 67059,11грн. Розрахунок сум виплат за час затримки розрахунку при звільненні, який було зроблено ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ», суд не приймає до уваги, адже такий розрахунок виконаний без урахування постанови Верховного Суду України від 21.01.2015р по справі №6-195цс134. Зокрема, розрахунок відповідача проведений із урахуванням фактичної норми робочого часу протягом спірного періоду, в той час як правильним буде визначати такий робочий час виходячи з середньомісячного числа робочих годин позивача за повні місяці затримки розрахунку. При цьому суд звертає увагу, що Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за певних обставин, зокрема обставин щодо отримання позивачем іншого доходу за час затримки розрахунку при звільненні. Посилання на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» будуть помилковими, оскільки викладені в ньому роз'яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі №6-511цс16. Стосовно застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі №6-113цс16 та від 13 березня 2017 року по справі №6-259цс17. У спірних правовідносинах відсутній спір між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення. Також, судом не приймалося рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Суд також бере до уваги, що відповідачем протягом тривалого часу не було вчинено жодних дій для погашення суми заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, тобто характер порушення трудових прав позивача з боку відповідача в даному випадку є свідомим, тривалим та не містить ознак наявності у роботодавця волі щодо відновлення порушених трудових прав працівника. Також суд зазначає, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є саме правом, а не обов'язком суду. Отже, суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо вимог позивача [PERSON]. про зобов'язання відповідача виплатити йому заборгованість перед ПФУ за 11 місяців в сумі 18481,49грн, суд вважає дані вимоги не обѓрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. У відповідності до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством (п.1 ч.1 ст.4 Закону). Страхові кошти акумулюються на централізованих рахунках органів доходів і зборів - центрального органу виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи. За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску статтею 25 ЗУ «Про збір і а облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачені заходи впливу до платників єдиного внеску. Так, відповідно до частини 4 зазначеної статті, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, також, вказаний орган, має право звернутися до суду з позовом про стягнення недоїмки. Таким чином, законодавством передбачений інший порядок стягнення сум єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. До того ж, ці суми не належать працівнику від підприємства, та не підлягають виплаті йому при звільненні. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640грн. Суд не вбачає підстав для звернення рішення до негайного виконання в частині стягнення середнього заробітку на користь позивача в межах одного місяця, адже п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України стосується лише випадків стягнення заробітної плати, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який не входить до структури заробітної плати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial