Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON].) у травні 2017 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] (далі - [PERSON].) та просить усунути йому перешкоди у користуванні 29/400 частинами домоволодіння № [ADDRESS], вселивши позивача до житлового будинку № [ADDRESS], при цьому зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні 29/400 частинами вказаного домоволодіння. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що йому на праві власності належить 29/400 домоволодіння № [ADDRESS], а [PERSON] є власником 29/200 частин вказаного домоволодіння. Проте позивач позбавлений можливості вільно користуватися належною йому частиною домоволодіння, оскільки відповідачем змінено замки на вхідних дверях, ключі від яких у позивача відсутні. Дану позовну заяву у відповідності до вимог ст. 11-1 ЦПК України було розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові та додатково наданих у судовому засіданні та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, посилаючись на те, що у 2008 році позивач подарував відповідачу 29/200 спірного домоволодіння, яке, у свою чергу, складається з двох житлових будинків: А-1 та Б-1, а також інших допоміжних приміщень. Квартира № 3, в якій мешкає відповідач, знаходиться в житловому будинку літ. Б-1 та має окремий вхід, тамбур, коридор, дві житлові кімнати, санвузол та кухню, при цьому жодних допоміжних приміщень у власності та користуванні відповідача не перебуває. З часу укладення договору дарування позивач жодних претензій до відповідача не пред'являв, хоча з 06 серпня 2008 року є співвласником спірного домоволодіння. Фактичний розподіл будинків у домоволодінні на квартири вбачається лише з експлікації приміщень, у зв'язку із чим встановити які саме приміщення належать позивачу, до яких йому, як він зазначає, обмежений доступ, наразі встановити неможна. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. 11 липня 2008 року за реєстровим номером 2122 було посвідчено договір дарування частини домоволодіння, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 29/200 домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 527 кв.м, яка знаходиться у фактичному користуванні дарувателя. Вказане домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-1, житлового будинку літ. Б-1, сараю літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Д, сараю літ. Е, убиральні літ. Ж, убиральні літ. З, убиральні літ. И, сараю літ. К, погребу літ. Л, огорож, споруд та замощень 1-5, 7-11, І, ІІ. Викладені обставини підтверджується зазначеним договором та витягом про реєстрацію права власності, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 36, 37). Згідно із витягом з реєстру права власності на нерухоме майно №17200544 від 25 грудня 2007 року [PERSON] набув право власності на зазначене домоволодіння на підставі договору дарування від 15 квітня 1997 року, за яким позивач прийняв у дар 29/100 частин цього домоволодіння, яке складається з двох житлових будинків літ. А-1 та Б-1, сараїв літ. В, Г, Д, Е, К, убиральнь літ. Ж, З, И, погребу літ. З (а.с. 47). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 88325947 від 29 травня 2017 року вбачається, що внаслідок укладення між сторонами зазначеного правочину щодо відчуження частини домоволодіння [ADDRESS] його співвласниками є [PERSON] із часткою 29/200, [PERSON] із часткою 29/400, [PERSON] (далі - [PERSON].) із часткою 44/100 (а.с. 11). Відповідно до технічних паспортів на домоволодіння [ADDRESS], наданих сторонами (а.с. 12-18, 38-42), житловий будинок літ. Б-1 складається з двох квартир: № 2 загальною площею 45,6 кв.м та № 3 загальною площею 44,9 (45,4) кв.м. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст. 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Між тим, вирішуючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні 29/400 частинами домоволодіння № [ADDRESS], суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, оскільки в ході судового розгляду даної цивільної справи не знайшли підтвердження посилання позивача на вчинення йому відповідачем перешкод у користуванні частиною вказаного домоволодіння, належною на праві власності позивачу. Такого висновку суд дійшов з огляду на те, що на час укладення договору дарування щодо відчуження позивачем на користь відповідача 29/200 частин спірного домоволодіння [PERSON] належало на праві власності 29/100 цього домоволодіння, які складає житловий будинок А-1 та житловий будинок літ. Б-1, до якого, в свою чергу, входять квартира № 2 та квартира № 3. З договору дарування частини домоволодіння від 11 липня 2008 року та наданої сторонами технічної документації на домоволодіння [ADDRESS] (документи обома сторонами надані виключно на житловий будинок літ. Б-1) не вбачається які саме складові будинку літ. Б-1 (квартира № 2 або № 3, або інше) увійшли до 29/200 частин загального домоволодіння, що були подаровані позивачем відповідачу. Даним спростовуються твердження позивача про вчинення йому перешкод у користуванні належними йому на праві власності 29/200 частинами домоволодіння, оскільки відсутні відомості, що до цієї частини домоволодіння входить квартира № 3 житлового будинку літ. Б-1, якою наразі користується [PERSON], вважаючи, що саме ця квартира складає 29/200, на які вона набула право власності за вказаним договором дарування. Суд вважає за необхідне зазначити, що у судовому засіданні позивачу неодноразово роз'яснювалося право заявляти клопотання про призначення відповідної процедури (експертизи) для визначення складових частин спірного домоволодіння, які відповідають часткам його співвласників, проте відповідач не скористався таким правом. Крім того, суду не було надано жодного доказу того, що відповідачем взагалі чиняться позивачу будь-які перешкоди у користування належним йому майном. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши надані на підтвердження переданих на вирішення суду позовних вимог докази, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Ураховуючи викладене, судом при розгляді справи не встановлено підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed