Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

[PERSON] 22.10.2019 року звернулася в суд з позовом, в якому просить стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») 21353,66 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 року по 11.10.2019 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона працювала у ЛМКП «Львівтеплоенерго», в тому числі з 01.09.2007 року на посаді розподілювача робіт третього розряду у Теплоелектроцентраль №1 в цеху з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ - 1, будівель і споруд. 25.06.2015 року відповідно до наказу №414 була звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв?язку із закінченням строку трудового договору. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року, яке набрало законної сили, стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 29 610,32 грн. недоплаченої частини заробітної плати. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року, яке набрало законної сили, було стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 32 921,52 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року, яке набрало законної сили, було стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 54 655,02 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2015 року по 28 січня 2019 року. ЛМКП «Львівтеплоенерго» було здійснено виплату компенсації за порушення строків виплати заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2015 року по 28 січня 2019 року. Проте, як зазначає позивач, основна заробітна плата відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова їй не виплачена, а відтак вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2019 року по 11 жовтня 2019 року (день звернення до суду). Позивачем подано розрахунок, згідно якого розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 21353,66 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.10.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк представник відповідача Негря Г.Ю. подала суду відзив на позовну заяву, який отриманий судом 29.11.2019 року, в якому проти позову заперечує та просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача 06.12.2019 року подав до суду відповідь на відзив, у якому вказує на безпідставність заперечень відповідача проти позову і просить позов задовольнити. Також просить стягнути з відповідача 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В подальшому ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2019 року суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, для об?єктивного та повного з?ясування обставин справи. У судовому засіданні 04.08.2020 року представник позивача [PERSON] позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, та доповнив, що період затримки виплати заробітної плати є значним, оскільки рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2016 року набрало законної сили в 2017 році, і з цього часу відповідач мав можливість виплатити позивачу заробітну плату. Крім того, просив звернути увагу, що позивач з технічних причин не могла отримати виконавчий лист про стягнення заробітної плати, оскільки такий разом із матеріалами справи №465/3877/16-ц перебували у Верховному суді України, який не наділений повноваженнями видавати виконавчі листи. У зв?язку з цим позивач не мала можливості звернутися про стягнення заробітної плати з відповідача в примусовому порядку, проте це не звільняє відповідача від обовязку виплатити заборгованість по заробітній платі. Вважає, що заборгованість по заробітній платі виникла у зв?язку з недобросовісною поведінкою відповідача. Представник відповідача Негря Г.Ю. в судовому засіданні 04.08.2020 року проти позову заперечила, просила застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, доводи сторін, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала у ЛМКП «Львівтеплоенерго», в тому числі з 01.09.2007 року на посаді розподілювача робіт третього розряду у Теплоелектроцентраль №1 в цеху з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ - 1, будівель і споруд, а 25.05.2015 року відповідно до наказу №414 була звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв?язку із закінченням строку трудового договору. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2016 року у цивільній справі №465/3877/16-ц стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату в розмірі 29610,32 грн., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.05.2017 року. Крім цього, 27.08.2018 року Залізничним районним судом м.Львова ухвалено рішення у цивільній справі №462/4075/18 про стягнення із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини заробітної плати у зв?язку із порушенням строків виплати в розмірі 32921,52 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08.07.2019 року у цивільній справі №462/693/19 стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2015 року по 28.01.2019 року у розмірі 54655, 02 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також встановлено, що 11.01.2019 року відповідачем було проведено позивачу оплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до рішення суду від 27.08.2018 року, а 19.09.2019 року - сплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2015 року по 28.01.2019 року, згідно рішення суду від 08.07.2019 року. 27.02.2020 року відповідачем було проведено позивачу оплату заробітної плати відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2016 року. Однак, стягнуті відповідно до вищезазначених судових рішень суми не включають середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 року по 11.10.2019 року. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Дослідженням письмових доказів у справі встановлено, що всупереч наведеним вимогам законодавства України відповідач у день звільнення позивача 25.06.2015 року не здійснив з нею усіх розрахунків. Поряд з цим, відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. На день звільнення [PERSON] виплату всіх належних від підприємства сум проведено не було, а своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені у залежність від фінансово-господарської діяльності або наявності коштів у роботодавця. Ураховуючи встановлені судом обставини, в тому числі факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, та указані вимоги законодавства, суд вважає, що [PERSON] на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 29.01.2019 року по 11.10.2019 року. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р (надалі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Суд встановив, що відповідно до розрахункових листів заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці перед звільненням - квітень-травень 2015 року становить 3411,27 (1714,82 + 1696,45) грн. Враховуючи, що позивачем було відпрацьовано за квітень-травень 2015 року 224 (120+9104) робочих годин, то її середньогодинна заробітна плата складає 15,22 грн. (3411,27 грн. : 224 роб.год.). Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки, обчислюється шляхом множення 15,22 грн. (середньогодинної заробітної плати) на кількість робочих годин за весь час затримки, тобто починаючи з 29.01.2019 року по визначений позивачем строк - 11.10.2019 року. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» норма тривалості робочого часу за період з 29 січня по 11 жовтня 2019 року становить 1403 робочих годин. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача складає 21353,66 грн. (15,22 грн. Х 1403 робочих годин). Враховуючи наведене, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 року по 11.10.2019 року в сумі 21353,66 грн. проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, і не спростовано відповідачем. Доводи відповідача щодо необхідності застосування принципу співмірності і зменшення розміру середнього заробітку не можуть прийматись до уваги і відхиляються судом з наступних мотивів. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Згідно правової позиції Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року в справі №761/2451/15-ц закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплату всієї суми, що йому належить; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Крім цього, Верховним Судом у цій справі зазначається, що нормою частини другої статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі позитивного для працівника вирішення судом спору про розміри належних йому сум, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2016 року у справі №465/3877/16-ц позов [PERSON] було задоволено в повному обсязі, та стягнуто 29610,32 грн недорахованої заробітної плати, а рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27.08.2018 року у справі №462/4075/18 стягнуто в користь [PERSON] 32921,52 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку порушенням строків її виплати. Відтак, суд вважає, що оскільки вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволено в повному обсязі, тому й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у суду немає. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 року по 11.10.2019 року у розмірі 21353,66 грн. Задовольняючи позовні вимоги, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені останнім витрати, пов`язані з розглядом справи, що становлять 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір цих витрат відповідає критеріям співмірності, визначеним ч.4 ст.137 ЦПК України.

Outcome: approved