Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить в порядку ст.ст. 215, 203 ЦК України визнати недійсним з моменту вчинення односторонній правочин, складений у формі розписки від 10.02.2010 р., наданої [PERSON] (далі - Відповідач - 1) [PERSON] (далі - Відповідач -2) про отримання від останнього в борг 286000 дол. США. Обґрунтовуючи вимоги, вказує, що вказаний правочин в порушення положень ст. 65 СК України укладений її колишнім чоловіком [PERSON] під час шлюбу без її письмової згоди. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Зазначив, що шлюб Позивача з Відподвіачем-1 розірваний рішенням суду в травні 2016 р. Кошти в борг отримувалися Відповідачем-1 в особистих інтересах, а відтак, виключно за рахунок власних коштів має нести відповідальність за невиконання взятих на себе зобов'язань. Будучи належним чином повідомленим по день, час, місце розгляду справи Відповідач-1 в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідач-2, будучи належним чином повідомленим про день, час, місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення на позов, в яких вказав, що оцінку зобов'язальним правовідносинам, що склалися між відповідачами надано рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 03.07.2015 р., яким задоволено його позов до [PERSON] про стягнення коштів за вказаною розпискою. Також заявив про застосування строків позовної давності, оскільки Позивач був присутній при написанні вказаної розписки її колишнім чоловіком. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.07.2010 р. Відподвіач-1 видав Відповідачу-2 розписку про отримання від нього в борг 286000 дол. США, що зобов'язався повернути до кінця 2012 р. Факт укладання оспорюваного Позивачем правочину та виникнення між Відповідачами зобов'язальних правовідносин, встановлено рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 03.07.2015 р. у справі № 309/3458/14-ц, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за вказаною розпискою, що в розумінні ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребує. Згідно доводів Позивача на час написання вказаної розписки Відповідач-1 перебував з ним в зареєстрованому шлюбі, який в травні 2016 р. розірвано рішенням суду. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (при цьому даний спірний договір позики не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації), має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майном - є і гроші. Як і в загальних положеннях ст. 369 ЦК України, щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Проте, на відміну від норми ч. 4 ст. 369 ЦК України, яка дозволяє співвласникам пред'явити позов про визнання недійсним будь-якого правочину, укладеного співвласником без необхідних повноважень, ч. 2 ст. 65 СК України дає можливість другому з подружжя на цій підставі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійним лише якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України суд може визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином не узгоджується зі ч. 1 ст. 65 СК України та положенням ст. 369 ЦК України, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Навпаки, закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки саме він повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину. За приписами ч. 3 ст. 65 СК України встановлює випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч. 3 ст. 65 СК України дають підстави для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально. Однак, як вже зазначалось, даний правочин не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації, тому згода другого з подружжя і не потребувала нотаріального посвідчення на позику. Отже, відсутність лише формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Позивач вказує, що оспорюваний правочин виходить за межі дрібного побутового, про укладення вказаного договору позики йому не було відомо, і письмової згоди на її укладення він не надавав, однак, доказів, що така згода не могла даватися Позивачем як дружиною усно чоловіку, а також, що кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім'ї, Позивачем не надано. У разі ж якщо Позивач такої згоди не давав, він вправі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним щодо себе. Таким чином, правові підставі задоволення позову - відсутні. Оскільки, підстав задоволення позову судовим розглядом не встановлено, заява Відподвіача-2 про застосування строків позовної давності судом не розглядається.

Outcome: dismissed