Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

[PERSON] 07.03.2017 року звернувся в суд із позовом до [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON], [PERSON], треті особи на стороні відповідача: орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позов мотивує тим, що 24 березня 2016 року між ним та відповідачами [PERSON] та [PERSON], як законним представником малолітньої доньки [PERSON], [INFO], підписано Договір дарування 1/2 частки квартири №56 на вул. Миколайчука, 32 в м. Львові. Даний Договір було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі № 594. Відповідно до умов договору [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частку квартири № 56 на вул. Миколайчука, 32 в м. Львові, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 881104246101. Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 37,5кв.м, кухні, загальною площею 68,3кв.м та комора в підвалі площею 1кв.м. Окрім того, позивач вказав, що у листопаді 2003р. позичив у свого брата [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, про що було складено боргову розписку. Кошти брату не повернув. Знаючи про те, що він винен гроші брату, колишня дружина останнього відповідачка по справі [PERSON], запропонувала братам подарували свої частки в квартирі доньці [PERSON] та [PERSON] - [PERSON]: позивач в рахунок боргу перед братом, а останній таким чином міг би мирно вирішити питання щодо поділу майна подружжя, оскільки вже на той час [PERSON] та [PERSON] перебували у процесі розлучення. Враховуючи те, що станом на березень 2016 року позивач фізично був позбавлений можливості повернути борг, а також для збереження добрих родинних стосунків з братом, він погодився подарувати в рахунок позичених у [PERSON] коштів належну йому частку спірної квартири. Це волевиявлення 24.03.2016р. оформлено договором дарування, який є предметом позову. Всупереч домовленості, на початку 2017 року [PERSON] звернувся до позивача із вимогою повернути борг. Будь-які покликання на домовленість [PERSON] відкидав, на звернення до [PERSON] про підтвердження домовленості, та сказала щоб брати не вплутували її в свої родинні сварки, свою частку позивач подарував племінниці без будь-яких застережень чи домовленостей. Вважає, що вказаний договір укладено з порушенням вимог ст.ст.203, 230 ЦК України, оскільки в даному випадку мав місце обман з боку відповідачів щодо зарахування боргу, так як при підписанні договору позивач особисто, як співвласник квартири, повірив обіцянкам відповідачів, з цих підстав просить визнати договір недійними. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини викладені у позовній заяві та письмових поясненнях, що долучені до матеріалів справи. Просив позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні 13.07.2017р. представник відповідача [PERSON] [PERSON] не заперечив проти задоволення позову. В наступні судові засідання відповідач [PERSON] та його представник не зявлялися. Відповідач [PERSON], яка представляє інтереси малолітньої [PERSON] та її представник [PERSON] у судові засідання не зявлялися, подали на адресу суду письмові заперечення на позовну заяву. Мотивують їх тим, що договір дарування відповідає формальним вимогам такого виду правочинів: укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, спрямований на реальне настання правових наслідків, які були розяснені сторонам при укладенні договору. Стверджують, що жодних обіцянок з приводу будь-якого майна чи будь-яких інших відносин позивачу [PERSON] не надавала. Просять відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації ЛМР [PERSON] у судовому засіданні 13.07.2017р. проти задоволення позову заперечила, зазначаючи що в разі задоволення позову зменшиться частка дитини у праві власності на майно. У наступні судові засідання не зявилася, скерувала заву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, позов заперечує, оскільки у разі визнання договору дарування недійсним майнові інтереси малолітньої дитини, [PERSON], будуть обмежені, зауважень щодо документів Шевченківського районною адміністрацією не було виявлено. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду копії документів, на підставі яких укладався оскаржуваний договір. Суд вважає за можливе вирішити спір у його відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких мотивів. Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 24 березня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON], як законним представником малолітньої доньки [PERSON], [INFO], підписано Договір дарування 1/2 частки квартири №56 на вул. Миколайчука,32 в м.Львові. Даний Договір було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі № 594. У відповідності до умов цього договору [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частку квартири № 56 на вул.Миколайчука,32 в м. Львові, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 881104246101. Встановлено, що спірна квартира у 1997 році була приватизована сім'єю позивача, а саме батьком [PERSON], матірю [PERSON], братом [PERSON] та позивачем - [PERSON]. Даний факт стверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 27.05.1997 року за № 52843, згідно з розпорядженням від 27.05.1997р. за № 341, та зареєстрованим у ЛОДК БТІ та ЕО у реєстровій книзі за № 23294, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 21871338. Укладенню Договору дарування передувало укладення 18.03.2016р. Договору про зміну виду права спільної власності на квартиру, визначення часток у праві власності на квартиру, за яким за кожним співвласником квартири визначено право власності по 1/4 частці цілої квартири. Згідно технічного паспорта від 26.03.1997р., квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 37,5кв.м, кухні, загальною площею 68,3кв.м та комора в підвалі площею 1кв.м. Окрім того, встановлено, що у листопаді 2003р. [PERSON] позичив у свого брата [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, про що було складено боргову розписку. Так як первісну розписку було втрачено, 15.10.2013 року складена ще одна розписка на підтвердження боргового зобовязання. Одночасно сторони погодили дату повернення боргу - до 01.01.2016 року. В обумовлену дату позивач боргу не повернув. Враховуючи наявність у [PERSON] боргу перед [PERSON], на пропозицію та за наполяганням [PERSON] і його дружини [PERSON] позивач [PERSON] погодився подарувати в рахунок погашення боргу перед братом належну йому частку в квартирі доньці [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], 09.08.2007р.н. Укладаючи 24.03.2016р. спірний договір дарування позивач враховував те, що станом на березень 2016 року він позбавлений можливості повернути борг брату, після укладення договору дарування частки квартири борг вважатиметься повернутим, він збереже добрі родинні стосунки. Однак, після укладення договору дарування [PERSON] йому борговий документ не повернув. На початку 2017 року всупереч домовленості [PERSON] звернувся до позивача із вимогою повернути борг. Будь-які покликання на домовленості про зарахування боргу відповідачі відкидали. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частина 3 цієї статті вказує що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ч.3 ст.215 ЦПК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно п. 7 Постанови пленуму ВСУ №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до п.20 Постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України. Таким чином, лише у разі встановлення цих обставин норми ст.ст. 230, 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Суд вважає, що Договір дарування 24.03.2016р. укладено [PERSON] внаслідок обману. Укладаючи вказану угоду, даруючи належну на праві власності 1/4 частину квартири племінниці [PERSON], [PERSON], будучи введеним в оману [PERSON] і [PERSON], розраховував на те, що його боргове зобовязання перед [PERSON] буде припинено. І лише тому безоплатно передав у власність єдину належну йому на праві власності частку в житлі. Про обман щодо позивача при укладенні правочину свідчить і те, що за інших обставин позивач не мав наміру розпоряджатися своєю часткою квартири таким чином. Позивач неправильно сприйняв фактичні обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування. Останній був переконаний, що у такий спосіб виконає боргове зобовязання перед [PERSON] Враховуючи вищенаведене, суд вважає істотними обставини, щодо яких позивача введено в оману, оскільки в результаті укладення 24.03.2016р. Договору дарування позивача позбавлено права власності на житло. З дослідженого в судовому засіданні договору дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS], що в м. Львові від 24.03.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі № 594, і долучених до нього документів встановлено, що [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частку квартири № 56 на вул. Миколайчука, 32 в м. Львові. Проте, на час укладення цього договору [PERSON] належала лише 1/4 частина квартири. Власником іншої 1/4 частини квартири був [PERSON] За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Отже, оспорювати договір дарування позивач може лише щодо передачі ним в дар [PERSON] належного йому на праві власності на майна 1/4 частки у квартирі № 56 на вул. Миколайчука, 32 в м. Львові. Відповідно до ст.217 ЦПК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оскільки суд дійшов висновку, що [PERSON] 24.03.2016р. укладений Договір дарування 1/4 частки квартири внаслідок обману зі сторони відповідачів, то в цій частині Договір дарування має бути визнаний недійним. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial