Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

[PERSON] в жовтні місяці 2018 року звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього [PERSON],[INFO] у розмірі 1\\4 частини з усіх видів доходів [PERSON] і на утримання малолітнього [PERSON], [INFO] у розмірі 1\\4 частини з усіх видів доходів [PERSON], стверджуючи, що відповідач є батьком дітей, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обовязків щодо утримання неповнолітніх дітей. В судовому засіданні позивач вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач до суду не зявився, надав відзив на позов, в якому визнав позов частково. Суд вислухав позивача, вивчив матеріали справи і встановив наступне: Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2007 року актовий запис про шлюб №361, вчинений 21.04.2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], актовий запис про народження №1114, вчинений 23.06.2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції; сина [PERSON], [INFO], актовий запис про народження № 2045, вчинений 25.11.2010 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Позивач пояснила, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, діти залишились проживати з нею, а відповідач припинив утримувати дітей, не приймає участі у їх вихованні. [PERSON] посилається на скрутне матеріальне становище і відсутність можливості самотужки забезпечити належне утримання синів, їх всебічний фізичний і духовний розвиток, тому вона звернулась до суду з цим позовом і вимагає стягнути з відповідача на утримання малолітніх дітей аліменти у розмірі 1\\4 частини доходів відповідача (на кожну дитину) щомісяця до досягнення дітьми повноліття. Відповідач, визнаючи позов частково, у відзиві зазначив, що він не ухиляється від виконання обовязків щодо утримання дітей, що він зустрічається з дітьми і згоден щомісяця сплачувати на утримання двох малолітніх дітей аліменти в розмірі 1\\3 частини своїх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного сина, що відповідає розміру його відповідача - щомісячних доходів. При вищенаведених обставинах суд вважає позов [PERSON] про стягнення аліментів таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: ст.180 СК визначає « батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття». Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Суд встановив , що батько проживає окремо від дітей і що після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, батько не приймає участі в утриманні дітей. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі, що передбачено ч.3 ст.181 СК України. З наданих до суду документів вбачається, що відповідач працевлаштований і має щомісячний постійний дохід, тому суд стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох неповнолітній дітей в розмірі 1\\3 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного сина з дня звернення до суду з цим позовом і до досягнення дітьми повноліття. Щодо вимог позивачевої сторони про відшкодування витрат на правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу стаття 133 ЦПК України відносить до судових витрат. Положеннями ст.141 ЦПК України визначено, що судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову на позивача, у разі частково задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 4 статті 137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126). Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126). Відповідач клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги позивачу не заявляє. Дослідивши умови договору про надання правової допомоги і звіт про виконану роботу, суд критично сприймає наданий позивачевою стороною розрахунок визначення вартості та обсягу отриманих нею юридичних послуг і вважає не співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. З огляду на викладене, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмирі 1000 грн.

Outcome: approved