Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

[PERSON] 13.11.2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ», в якому прохає: - визнати недійсним договір фінансового лізингу № КВ-170120\\507 від 17.01.2020; - застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» на користь позивача 78987 грн; - стягнути з ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000 грн; - стягнути з ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. В обгрунтування позову вказує, що 17 січня 2020 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № КВ-170120\\507. За умовами договору лізингодавець ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» набуває у власність та передає лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу в платне володіння та користування з правом викупу транспортний засіб Audi A6 д.н.з. [NUMBER] . Позивачем було внесено перший платіж в сумі 45000 грн, в подальшому сплачено ще 5 платежів на загальну суму 33987 грн. Позивач вказує, що на момент укладання договору він не був повідомлений, що у відповідача відсутня ліцензія на надання фінансових послуг, умови договору в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» містять несправедливі умови, що суттєво знижує його права та розширює права лізингодавця. Крім того, вказаний договір всупереч вимог ст. 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений. Автомобіль був вилучений представником відповідача самовільно, тому поверненню підлягають суми, сплачені на виконання договору лізигу. Позивач вважає, що йому також було завдано моральну шкоду. 17.11.2020 року відповідно до ухвали Глобинського районного суду Полтавської області було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позоне провадження (а.с.21). 22.12.2020 року відповідачем направлено відзив на позов, відповідно до змісту якого просив у задоволенні позову відмовити. Вважає, що підписання сторонами договору, це визнання певних умов договору; своїм підписом на договорі лізингоодержувач підтвердив, що він був ознайомлений з умовами договору та всіма додатками до нього, що йому зрозумілі всі умови і наслідки укладення договору, про що зазначено у п. 11 Договору. Визнання недійсним нікчемного правочину договору є неналежним способом судового захисту, отже вказана позовна вимога до задоволення не підлягає. Правомірність укладання ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» договору фінансового лізингу підтверджується спеціальними нормами регулятора, що передбачають можливість здійснення юридичною особою такої діяльності без отримання статусу фінансової установи та ліцензії. Будь - якого підтвердження спричинення йому моральної шкоди позивачем не надано (а.с.27-30). 20.01.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] до судового засідання направили заяи про розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» направила заяву про розгляд справи без участі відповідача, проти задоволення позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позов. З огляду на це, суд на підставі ст. 247 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у суда доказів, без фіксації судового процесу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 17 січня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» (лізингодавець) і [PERSON] укладено договір фінансового лізингу КВ-170120\\507. Відповідно до п. 3 Договору, предметом лізингу є автомобіль Audi А6, 2003 року випуску, вартістю 149470,40 грн. Строк лізингу 24 місяці з моменту підписання сторонами акту прийому - передачі (п.5). Загальна сума лізингових платежів - 223955,24 грн на дату укладання договору і може змінюватись відповідно до умов договору. Загальні умови - додаток № 3 Договору (п.8.1). Згідно п.10 договору, додатки є невід`ємними частинами договору, а саме: додаток № 1 - графік внесення лізингових платежів; додаток № 2 - специфікація, додаток № 3 - загальні умови договору фінансового лізингу (а.с.10-16). Умовами даного Договору передбачена комісія за організацію Договору в сумі 74484,84 грн, яка відображена в додатку № 1 до Договору - графік внесення лізингових платежів. Зазначений договір укладений в простій письмовій формі. Згідно квитанції від 17.01.2020 року [PERSON] сплатив 44000 грн - авансовий лізинговий платіж відповідно до договору фінансового лізингу № КВ-170120\\507 від 17.01.2020 року (а.с.6). В подальшому, позивачем на користь відповідача здійснено ще 5 платежів на загальну суму 33987 грн. Призначення платежу - оплата згідно договору фінансового лізингу № КВ-170120\\507 ( а.с.7-9) Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.2 ст. 216 ЦК України). Згідно частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відносини, які виникли у зв`язку із укладенням договору лізингу для придбання транспортного засобу, а тому вказані правовідносини між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно з частинами першою та другою статті 6, частини першою статті 7, частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16). Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), погоджуючись із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, дійшла висновку, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Оскільки договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб Audi А6, 2003 року випуску, а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст.799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду. Враховуючи, що договір КВ-170120\\507 фінансового лізингу від 17.01.2020 року укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, то він є нікчемним в силу закону, тому підстав для визнання його недійсним суд не вбачає. Відповідно до ч.5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 77987 грн грошових коштів, сплачених за договором № КВ-170120\\507 фінансового лізингу від 17.01.2020 року, який є нікчемним. Стосовно підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме щодо несправедливих умов, які містяться в ньому, то суд зазначає наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Судом під час розгляду справи було встановлено, що відповідно до п. 1.3 Загальних умов договору фінансового лізингу, лізингоодержувач самостійно на свій ризик обрав предмет лізингу та продавця (постачальника). Відповідальність за ризики, пов`язані з вибором Продавця, вартістю Предмета лізингу, невиконанням або неналежним виконанням Продавцем своїх зобов`язань за Договором купівлі - продажу\\поставки\\комісії Предмета лізингу, ризики, пов`язані з оспорюванням\\невизнанням права власності на Предмет Лізингу, будь - якими збитками, упущеною вигодою, технічним станом, несправністю, невідповідністю Предмета лізингу цілям його використання, несе Лізингоодержувач. При цьому будь - яка з обставин не звільняє Лізингоодержувача від належного виконання ним своїх зобов`язань за Договором, включаючи оплату лізингових платежів. Крім того, ст. 6 Загальних умов договору фінансового лізингу передбачає підстави відповідальності позивача, як Лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушення ним умов укладеного договору та не передбачає жодної відповідальності відповідача, як лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдає шкоди споживачеві. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання договору недійсним. З урахуванням встановлених обставин та вказаних норм, суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог , визнання договору недійсним та стягнення з відповідача авансового платежу в розмірі 77987 грн, як наслідку його недійсності. Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд керується наступним. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, в разі відсутності преюдиційного доказу наявності вини відповідача, обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди підлягають встановленню та перевірці судом під час розгляду цивільної справи. В той же час, позивачем не доведено, що йому завдано моральну шкоду виключно укладенням нікчемного правочину, стороною якого він є, в результаті винних дій відповідача, не обґрунтовано її розмір. Враховуючі відсутність доказів на підтвердження спричиненої моральної шкоди, обґрунтування її розміру, суд вважає, що вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь з відповідача відповідно до положення ст.141 ЦПК України. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. Позивач в позові прохає стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. Проте, позивачем не надано детального опису робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, в зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення вказаних витрат з відповідача.

Outcome: partial