Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

[PERSON] \~(далі\~ позивач)\~звернувся до\~суду з\~позовом,\~в якому\~просить стягнути\~з Державного\~підприємства «Вугільна\~компанія «Краснолиманська»\~(далі\~ відповідач)\~на свою\~користь нараховану\~але невиплачену\~заробітну плату,\~яка після\~утримання обов`язкових\~податків та\~зборів складає\~за грудень\~2019\~року -13241,22\~грн.,\~за січень\~2020\~року -\~9486,75\~грн.,\~за лютий\~2020\~року -\~11701,11\~грн.,\~за березень\~2020\~року -\~19003,17\~грн.,\~за квітень\~2020\~року -\~19570,46\~грн.,\~за травень\~2020\~року -\~97886,56\~грн.,\~разом 170889,27 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення, розмір якого станом на 10.12.2020 складає 160827,76 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12.03.2013, наказом від 14.05.2020 був звільнений з шахти за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, останній день роботи у відповідача 14.05.2020. Стверджує, що в день звільнення відповідач не провів з ним остаточний розрахунок, у зв`язку з чим на день подання позову утворилася заборгованість у розмірі 170\~889,27 грн. Посилаючись на приписи статей 116 та 117 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення, враховуючи, що середньоденний заробіток позивача, визначений відповідачем, дорівнює 1101,56 грн. Позивач до суду не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає (а.с.24). Відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався, надіславши до суду відзив на позов, доповнення до відзиву та заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. За змістом відзиву на позов відповідач просить відмовити в позові та зазначає, що заборгованість відповідача із заробітної плати перед позивачем дорівнює 170\~889,27 грн; середньоденний заробіток позивача складає за останні 2 місяці 1101,56 грн; ані при звільненні, ані під час отримання позивачем трудової книжки, ані в наступному позивач будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявляв, тобто, на думку відповідача, позивач фактично погодився з проведенням відповідачем остаточного розрахунку на розсуд останнього; на думку відповідача, період затримки розрахунку виплат, належних позивачу при звільненні, слід вважати з дня отримання представником відповідача копії позову 18.12.2020; стверджує, що відсутній предмет спору, а саме вина відповідача у нібито невиплаті належних працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, а отже, як наслідок, відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку на користь позивача. В доповненні до відзиву відповідач просить врахувати інтереси роботодавця, зниження рівня економічної безпеки підприємства аж до критичної межі, скрутний фінансовий стан відповідача та зменшити розмір середнього заробітку, що буде проявом принципу пропорційності та справедливості (а.с.31-34, 37, 38-40). В силу приписів ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутністю її учасників. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою суду від 15.12.2020 провадження у справі відкрито та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.27). Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач з 12.03.2013 по 14.05.2020 перебував у трудових відносинах з відповідачем; наказом відповідача №627/к від 14.05.2020 позивач був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.14-20). З довідки про відмітки, наданої відповідачем (табельний номер [NUMBER] ), вбачається, що 14.05.2020 в день звільнення - позивач був на роботі (а.с.35). Відповідно до довідки відповідача від 01.12.2020 №1908 за підписом головного бухгалтера та начальника розр.сектору відповідач має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 170\~889,27 грн, а саме: за грудень 2019 р. - 13241,22 грн, за січень 2020 р. - 9486,75 грн, за лютий 2020 р. - 11701,11 грн, за березень 2020 р. - 19003,17 грн, за квітень 2020 р. - 19570,46 грн, за травень 2020 р. - 97886,56 грн; наведена сума заборгованості вказана після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.8). Відповідно до довідки від 01.12.2020 №1909, виданої відповідачем, середньоденний заробіток позивача на дату звільнення складає 1101,56 грн, враховуючи розмір нарахованої заробітної плати за березень-квітень 2021 року та відпрацьовані в цих місяцях дні (а.с.9). Суд, вирішуючи заявлений спір, виходить з таких норм права. За приписами ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП). Відповідно до ч.3 ст.15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. За приписами ч.6 ст.24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена ст.117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відтак, доводи відповідача щодо вкрай низького економічного рівня підприємства не заслуговують на увагу, а з огляду на встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача (наявність непереборної сили, форс-мажорних обставин, які в свою чергу підтверджуються сертифікатом Торгово-промислової палати України, суд доходить висновку, що оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави як для стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 170\~889,27 грн (сума вказана за винятком обов`язкових утримань), так і для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. При цьому суд враховує, що з наданих відомостей з контрольного табелю вбачається, що останній день праці 14.05.2020, отже позивач в день звільнення був на роботі, а доводи відповідача щодо невиплати працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства, в день звільнення є безпідставними. Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розміру середньоденного заробітку позивача відповідно до довідки від 01.12.2020 (а.с.9), який розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, та дорівнює 1101,56 грн. На день постановлення даного рішення (12.01.2021) час затримки розрахунку із позивачем дорівнює 166 робочих днів (з 15.05.2020 по 12.01.2021 включно). Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, не проведеного при звільненні та по день постановлення рішення, дорівнює 182\~858,96 грн (1101,56 грн.*166 робочих днів). Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної: в постанові від 31.10.2018 у цивільній справі №756/10824/15-ц (провадження № 61-7694зпв18), в постанові від 26.06.2019 у цивільній справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в постанові від 09.09.2020 у цивільній справі №212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19), в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Верховний Суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Беручи до уваги наведену правову позицію суду касаційної інстанції, враховуючи розмір невиплаченої позивачу при звільненні 14.05.2020 суми заробітної плати, а також звернення позивача до суду з позовом про її стягнення в грудні 2020 р., виходячи з принципів розумності, пропорційності та співмірності, суд вважає справедливим зменшити розмір відповідальності роботодавця-відповідача та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в розмірі 91430 грн. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати. Враховуючи правила ст.141 ЦПК України, сума в розмірі 840,80 грн (судовий збір за заявлену вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави; сума в розмірі 420,40 грн (1/2 частина судового збору за заявлену вимогу про стягнення середнього заробітку, сплаченого позивачем) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню, тобто в даному випадку сума заробітної плати за грудень 2019р. в розмірі 13241,22 грн.

Outcome: partial