Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] (далі «позивач») звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі «відповідач»)\~ про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на наступні обставини. Позивач є власником\~ квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29.10.2002 року. У вказаній квартирі зареєстрована відповідач колишня дружина [PERSON] .\~ Проте Відповідач з вересня 2014 року не проживає в квартирі, витрат на утримання квартири не несе, проживає за іншою адресою. Посилаючись на приписи ст.ст.386, 450 ЦК України позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . 20.02.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом\~ Київської області було постановлено заочне рішення, яким визнано [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , не погоджуючись з заочним рішенням суду, подала заяву про його перегляд. Заява було вмотивована тим, що спірна квартира була придбана згідно з договором на участь у частковому будівництві від 28.05.2001 року, укладеного між БП «Екобуд» промислово-будівельного концерну «ЕКО» та [PERSON] за суму 22 427,50 грн. Тобто квартира придбана під час шлюбу за кошти сім`ї, тому є спільною сумісною власністю подружжя. 29.10.2020 року ухвалою суду заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у даній справі було скасовано (а.с.29-31). 23.03.2021 року позивачем через канцелярію суду було подано клопотання про зупинення провадження по даній справі до вирішення справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, яка перебуває на розгляді у судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області судді О.В. Бондаренко (а.с.92). 25.03.2021 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження по справі було відмовлено (а.с.100). 15.06.2021 року в судовому засідання позивач підтримав заявлені вимоги, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Пояснив, що квартира належить особисто йому, що підтверджується свідоцтвом про право власності. 15.06.2021 року в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог. Пояснив, що спірна квартира була придбана сторонами у шлюбі за спільні кошти згідно з договором на участь у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.05.2001 року, укладеного між БП «Екобуд» промислово-будівельного концерну «ЕКО» та [PERSON] за суму 22 427,50 грн. Тобто квартира придбана під час шлюбу і за кошти сім`ї, тому є спільною сумісною власністю подружжя, а позивач є лише її титульним власником. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданого на підставі рішення Білоцерківської міської ради №347 від 29.10.2002 року (а.с. 9). Як убачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу від 23.07.1994 року, серії [NUMBER] , актовий запис №946, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.105). Відповідно до договору на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.05.2001 року укладеного між БП «Екобуд» промислово-будівельного концерну «ЕКО» та позивачем [PERSON] , квартира за адресою: [ADDRESS] придбана за суму 22 427,50 грн. Тобто придбана під час шлюбу (а.с.106). 05.09.2014 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду шлюб між Позивачем [PERSON] та Відповідачем [PERSON] було розірвано (а.с.7-8). Згідно з довідкою №8655 від 23.11.2018 року, виданою Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, в будинку [ADDRESS] , квартирі [ADDRESS] , що складається трьох\~ кімнат, загальною площею 89,80 кв.м., належить на праві свідоцтва про право власності [PERSON] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Розглядаючи дану цивільну справу суд враховує, що відповідно до п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно з приписами ст.22 КпШС в редакції 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічне положення було включено і в СК України (стаття 60). При цьому, конструкція даної норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Встановивши, що у цій справі позивач не заявляв вимоги про визнання квартири його приватною особистою власністю, не надав ані рішення іншого суду, ані доказів того, що кошти, які були витрачені на придбання спірного житла, є його особистими коштами, суд дійшов до висновку про те, що спірна квартира набута сторонами в період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи встановленні обставини справи та оцінивши докази, суд прийшов до висновку про те, що відповідач має рівне з позивачем право на володіння, користування і розпоряджання спірною квартирою, а тому її, як співвласника, не можна визнати такою, що втратила право на користування цим житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення необхідно відмовити. Вимоги позивача безпідставні, необґрунтовані та не доведені належними, достовірними та допустимими доказами. Правових підстав для задоволення позову у суду немає. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог по суті, не підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed