Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

[PERSON] 06 червня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання відмови безпідставною і надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька на період навчання, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилалася на те, що з 05 вересня 1997 року по 21 травня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання [INFO] в них народилася донька [PERSON], сімейне життя не склалося, шлюбні стосунки припинені, мешкають окремо, після чого дочка залишилася мешкати з матір'ю, яка і займається її вихованням та утриманням. 09 квітня 2013 року від організації Американської ради з міжнародної освіти нею отриманий лист-вітання про участь доньки, як фіналіста у програмі обміну майбутніх лідерів, навчання складатиме 1 рік. 27 лютого 2014 року від Коті коледжу у місті Невада штату Міссурі США позивачкою отримано лист - виклик про прийняття її доньки на 2014-2015 навчальний рік до цього коледжу та свідоцтво про зарахування, строк самого навчання складатиме 4 роки; це коледж є незалежним, вільним для мистецтв та наук, коледж для жінок; донька ретельно готувалася, пройшла низку іспитів, які успішно склала та отримала Міжнародний Коті гранд на 4 роки навчання. Але коли донька звернулася до батька про дозвіл на виїзд за кордон на час навчання, отримала відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, фактично він усунувся від виховання та утримання доньки, вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням доньки, тому просила визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд за кордон на період навчання неповнолітньої [PERSON] безпідставною і надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], на виїзд за межі України до Сполучених Штатів Америки без згоди її батька [PERSON], [INFO], на період навчання, задовольнивши позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає, що відповідач цим фактично вимоги визнав, погодився з ними та викладеними в них обставинами і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що з 05 вересня 1997 року по 21 травня 2003 року сторони [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання [INFO] в них народилася донька [PERSON], сімейне життя не склалося, шлюбні стосунки припинені, шлюб розірвано, мешкають окремо, після чого дочка залишилася мешкати з матір'ю, яка і займається її вихованням та утриманням. 09 квітня 2013 року від організації Американської ради з міжнародної освіти нею отриманий лист-вітання про участь доньки, як фіналіста у програмі обміну майбутніх лідерів, навчання складатиме 1 рік. 27 лютого 2014 року від Коті коледжу у місті Невада штату Міссурі США позивачкою отримано лист - виклик про прийняття її доньки на 2014-2015 навчальний рік до цього коледжу та свідоцтво про зарахування, строк самого навчання складатиме 4 роки; це коледж є незалежним, вільним для мистецтв та наук, коледж для жінок; донька ретельно готувалася, пройшла низку іспитів, які успішно склала та отримала Міжнародний Коті гранд на 4 роки навчання. Але коли донька звернулася до батька про дозвіл на виїзд за кордон на час навчання, отримала відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, фактично він усунувся від виховання та утримання доньки, вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням доньки. Позивачка вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно до ст. ст. 2, 3 цього Закону документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є, зокрема, проїзний документ дитини. Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. У відповідності до п. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби в самостійному виїзді таких осіб за кордон. Відповідно до п. 2 цієї статті оформлення проїзного документу дитині провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього закону право на виїзд за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичній, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ч. 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральної Асамблею ООН 20 листопада 1989 року, в усіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції - держави-учасниці зобов'язують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до заснованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що у [PERSON] відсутні підстави, що обмежують згідно з законодавством, а саме ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», право виїзду закордон. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про те,що позовні вимоги спрямовані на захист прав та інтересів неповнолітньої дитини. Ненадання батьком дитини дозволу на виїзд за кордон для навчання є обмеженням у даному випадку прав дитини на всебічний розвиток та якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даного позову та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому запропонованого відповідачем рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволення, відповідач фактично ухиляється від виховання та утримання своєї неповнолітньої дитини. Згідно з ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання з відповідачем стосовно неповнолітньої дочки, а відповідач не довів незаконність дій позивача стосовно себе чи своєї доньки, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. [PERSON] при подачі позову сплатила судовий збір, тому з відповідача слід стягнути на її корить сплачену суму в розмірі 243 гривень 60 коп.. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати відмову відповідача [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон на період навчання неповнолітньої [PERSON], [INFO], безпідставною і надати дозвіл неповнолітній [PERSON] на виїзд за межі України до Сполучених Штатів Америки без згоди її батька [PERSON], [INFO], на період навчання а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені нею судові витрати пов'язані з оплатою судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.. Таким чином позовні вимоги знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вважаються обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved