Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ТОВ «Юридична компанія «Лекс» про визнання права власності на житлові приміщення, вселення, виселення, визнання недійсними договорів, мирової угоди. Зазначали, що вони є спадкоємцями першої черги після померлого батька - [PERSON], який в травні 1998 року, перебуваючи в Абхазії, зник безвісти та відповідно до рішення Харківського районного суду м. Києва від 22 червня 2001 року був визнаний померлим. Згодом їм стало відомо, що [PERSON] на праві власності належало нерухоме майно - житлові приміщення за адресою: [ADDRESS]. Їх мати - [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] не перебувала, а тому єдиним спадкоємцями після померлого [PERSON] є вони, однак на час відкриття спадщини вони були неповнолітніми та не могли повноцінно відстоювати власні інтереси, а тому в силу норм ст. 1268 ЦК України вони в будь-якому випадку вважаються такими, що прийняли спадщину та є власниками житлових приміщень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на зазначені обставини, просили визнати за ними право власності на спадкове майно - житлові приміщення за адресою: [ADDRESS]. Крім того, зазначали, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 липня 2003 року було визнано право власності на спадкове майно за [PERSON], ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 січня 2004 року було затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якої від [PERSON] до [PERSON] перейшло право власності на нерухоме майно - житлові приміщення за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2008 року скасовано ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 26 січня 2004 року. До того ж, відповідно до рішення апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2005 року визнано недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] Таким чином, правочини, які були укладені незаконно та без відома [PERSON] скасовані, однак, посилаючись на те, що хоча і скасовано ухвалу про затвердження мирової угоди , мирова угода як вид правочину існує, хоча за своєю суттю є нікчемною, а тому просили визнати недійсною зазначену мирову угоду. Оскільки [PERSON] не набув статусу власника щодо спірних житлових приміщень, це в свою чергу дає підстави для визнання на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 205, ст. ст. 215, 216 ЦК України недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між [PERSON] і ТОВ «Юридична компанія «Лекс», між ТОВ «Юридична компанія «Лекс» і [PERSON], а також для визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між [PERSON] і ВАТ «Кредитпромбанк», оскільки [PERSON] не мав права передавати в іпотеку вказані приміщення. Посилаючись на зазначені обставини, просили визнати за ними право власності на житлові приміщення, загальною площею 659 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS], вселити їх у зазначені житлові приміщення, виселити [PERSON] і [PERSON] із спірних жилих приміщень, визнати недійсною мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] 26 січня 2004 року, затверджену ухвалою Подільського районного суду м. Києва, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлових приміщень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], від 20 квітня 2005 року, укладеного між [PERSON] і ТОВ «Юридична компанія «Лекс», визнати недійсним договір купівлі-продажу житлових приміщень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], від 12 грудня 2005 року, укладеного між ТОВ «Юридична компанія «Лекс» і [PERSON], визнати недійсним іпотечний договір від 3 березня 2006 року, укладений між [PERSON] і ВАТ «Кредитпромбанк», предметом якого є житлові приміщення, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 198 - 203 т. 2). У подальшому в якості відповідачів по справі було залучено Київську міську раду та ПАТ «Кредитпромбанк», та подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 73-77 т. 5). У заяві [PERSON], [PERSON] посилаються на недобросовісний характер дій ПАТ «Кредитпромбанк», які полягають у придбанні банком на прилюдних торгах спірного нерухомого майна, у зв'язку з чим, норми ст. 388 ЦК України не можуть застосовуватися, оскільки банку було відомо про спірний статус майна, про відсутність у [PERSON] права продажу майна в силу визнання недійсним договору позики та скасування ухвали про затвердження мирової угоди, також було відомо про те, що [PERSON] є власником спірного майна, а також про наявність їх прав на зазначене майно та наявність арешту на майно, накладеного ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2013 року. Дії ПАТ «Кредитпромбанк» порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства, спрямовані на незаконне заволодіння майном, суперечать інтересам держави і суспільства, тому продаж майна з прилюдних торгів суперечить ст. 228 ЦК України та вони підлягають визнанню недійсними з цієї підстави. Крім того, вимоги віндикаційного характеру про виселення ПАТ «Кредитпромбанк», визнання прилюдних торгів недійсними і визнання свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів недійсним підлягають задоволенню, оскільки майно було вічуджене в період наявної заборони (арешту), накладеної ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року. До того ж, [PERSON] як мати малолітніх дітей померлого спадкодавця та їх законний представник фактично вступила в управління та володіння спадковим майном в інтересах дітей з заявою про прийняття спадщини до четвертої Київської державної нотаріальної контори. На момент виникнення права на спадкування квартири були вже переплановані, але не введення будівлі в експлуатацію та приєднання площі квартир до загальної площі будівлі ще за життя спадкодавця в будь-якому разі не може вплинути на факт наявності у них права на квартири, як спадкове майно, а також на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва. Посилаючись на зазначені обставини, просили визнати недійсними прилюдні торги від 10 червня 2013 року з продажу житлового приміщення, загальною площею 659 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане 12 червня 2013 року та скасувати його державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У подальшому [PERSON], [PERSON] було подано заяву про зменшення позовних вимог (а.с.86-90 т. 5). У заяві позивачі зазначали, що [PERSON] на праві власності належали квартири у будинку [ADDRESS], однак на момент смерті спадкодавця відокремлених квартир вже не існувало, у зв'язку зі здійсненням [PERSON] без відповідних дозволів перепланування та приєднання квартир до загальної площі будинку, яку не було введено в експлуатацію. При цьому перепланування квартир не може вплинути на факт наявності у них права, як спадкоємців першої черги, на отримання частки в спадщині після смерті їх батька. [PERSON] на праві власності належали квартири [ADDRESS][PERSON] як мати малолітніх дітей померлого спадкодавця та їх законний представник фактично вступила в управління та володіння спадковим майном в інтересах дітей, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до четвертої Київської державної нотаріальної контори, тобто [PERSON] вчинила дії, які свідчать про прийняття спадщини в інтересах малолітніх на той час дітей, оскільки в силу свого віку вони не могли вчинити цього самостійно. На момент виникнення права на спадкування квартири були вже переплановані, але не введення будівлі в експлуатацію та приєднання площі квартир до загальної площі будівлі ще за життя спадкодавця в будь-якому разі не може вплинути на факт наявності у них права на квартири, як спадкове майно, а також на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва. Таким чином вони фактично є спадкоємицями квартир №№ 12, 13, 14, 15, 17, 18 та матеріалів, обладнання, що були використані в процесі будівництва. Посилаючись на зазначені обставини, просили визнати за ними право власності на нерухоме майно - [ADDRESS], а також право власності на матеріали, обладнання, які були використані в процесі будівництва (переобладнання, перепланування) квартир та об'єднання їх з місцями загального користування та з надбудовою мансарди, тобто при спорудженні об'єкта незавершеного будівництва, загальною площею 659 кв.м., за адресою: [ADDRESS]; виселити ПАТ «Кредитпромбанк» з житлового приміщення, загальною площею 659 кв.м. за адресою: [ADDRESS], визнати недійсною мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] від 26 січня 2004 року, затверджену ухвалою Подільського районного суду м. Києва, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлових приміщень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] від 20 квітня 2005 року, укладеного між [PERSON] і ТОВ «Юридична компанія «Лекс», визнати недійсним договір купівлі-продажу житлових приміщень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] від 12 грудня 2005 року, укладеного між ТОВ «Юридична компанія «Лекс» і [PERSON], визнати недійсним іпотечний договір від 3 березня 2006 року, укладений між [PERSON] і ВАТ «Кредитпромбанк», предметом якого є житлові приміщення, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. У подальшому було залучено в якості співвідповідача по справі Державну виконавчу службу України та [PERSON], [PERSON] було подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 44 - 46 т. 6), відповідно до якої позивачі просили визнати недійсними прилюдні торги від 10 червня 2013 року з продажу житлового приміщення, загальною площею 659 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], оформлені протоколом № 13/17/2 від 10 червня 2013 року про проведення прилюдних торгів з арештованого нерухомого майна, затвердженим 10 червня 2013 року ПП «Нива-В.Ш.», актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 12 червня 2013 року, затвердженим начальником відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_Черноволовим В.А.рвня 2013 року та свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданим 12 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстрованим в реєстрі № 1994 та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису про право власності № 1280469 та реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна № 81595880385 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. 12 червня 2013 року о 17:26:46 год. і виселити ПАТ «Кредитпромбанк» з квартир №№ 12, 13, 14, 15, 17, 18 за адресою [ADDRESS], які були об'єднані з місцями загального користування з надбудовою мансарди та спорудженням об'єкта незавершеного будівництва, загальною площею 659 кв.м. У судовому засіданні представник [PERSON], [PERSON] підтримала позов з викладених у ньому підстав та просила позов задовольнити у повному обсязі. Заперечуючи проти позову представник ПАТ «Кредитпромбанк» зазначав, що ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2008 року скасовано ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 26 січня 2004 року, якою було затверджено мирову угоду, за наслідками якої [PERSON] набув право власності на спірні жилі приміщення. Таким чином, право вимоги у позивачів виникло з 10 липня 2008 року, в той час як іпотечний договір був укладений між банком та [PERSON] 3 березня 2006 року, а тому навіть при умові, що право власності на житлове приміщення перейшло до [PERSON], то остання набула статус нового іпотекодавця на предмет іпотеки, а тому скасування ухвали суду про затвердження мирової угоди не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Крім того, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину, [PERSON] не є стороною договору іпотеки, тому не може бути стороною в даному спорі. В частині вимог про визнання прилюдних торгів недійсним та визнання свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів недійсним, зазначав наступне. 10 червня 2013 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, на яких ПАТ «Кредитпромбанк» придбало житлове приміщення, загальною площею 659 кв.м. за адресою: [ADDRESS], літ А, а тому станом на сьогоднішній день власником спірного жилого приміщення є ПАТ «Кредитпромбанк». Підставою для проведення торгів було те, що виконання зобов'язань за кредитом припинилося. В умовах фінансової кризи банк зазнав збитки від невиконання зобов'язань за кредитним договором та повинен був формувати резерв під сумнівну заборгованість. Ці обставини значно вплинули на можливість виконання банком своїх зобов'язань перед вкладниками та викликали необхідність задоволення вимог банку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що дозволило розформувати резерви під цю угоду. Отже, стверджувати, що банк діяв недобросовісно неможливо. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215 - 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача майно. Підстави для визнання договорів купівлі-продажу від 20 квітня 2005 року та від 12 грудня 205 року, передбачені ст. ст. 203, 215, 33, 388 ЦК України відсутні, так як їх зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, вони нотаріально посвідчені, на момент їх укладення не існувало заборони на відчуження спірного житлового приміщення. Позивачі звернулися до суду з пропуском строку позовної давності, так як вони як спадком ці могли довідатися про порушення свого права з моменту укладення оспорюваних договорів. Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заперечуючи проти позову представник Державної виконавчої служби України вказав на те, що прилюдні торги були проведені відповідно до вимог чинного законодавства, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник Київської міської ради вказав на те, що позовні вимоги не стосуються прав та інтересів Київської міської ради. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], є дітьми [PERSON] (а.с. 5, 7 т. 1). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 206 т. 2). [PERSON] був власником квартир [ADDRESS] (а.с. 145-151 т. 1). Однак, на момент смерті [PERSON], згідно з довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 24 квітня 2002 року вищезазначених квартир не існувало, будівля, в якій розташовані квартири, повністю перебудована в нежитловий будинок зі зносом внутрішніх капітальних стін, приєднанням площі місць загального користування, приєднанням площі квартир, які не належали [PERSON] та право власності на них не було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. Крім того, в даній будівлі надбудований мансардний поверх (а.с. 128 т. 3). З заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до четвертої Київської державної нотаріальної контори 16 січня 2002 року звернулася [PERSON], яка була дружиною останнього (а.с. 124 т. 3), у якій остання зазначила, що після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно - квартири [ADDRESS], зазначене спадкове майно вона прийняла та просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. Одночасно нею було повідомлено про те, що інших спадкоємців, передбачених законом України немає. Батьки померлого померли до відкриття спадщини (а.с. 121, 126 т. 3). Постановою від 18 травня 2002 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі відсутності довідок - характеристик Бюро технічної інвентаризації на квартири [ADDRESS], у зв'язку з переобладнанням вказаних в нежилий фонд (а.с. 129 т. 3). Обґрунтовуючи позов в частині визнання права власності за [PERSON], [PERSON] на квартири в будинку по [ADDRESS], а також право власності на матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва (переобладнання, перепланування) квартир та об'єднання їх з місцями загального користування та з надбудовою мансарди, тобто при спорудженні об'єкта незавершеного будівництва, загальною площею 659 кв.м., за адресою: [ADDRESS], позивачі посилалися на те, що [PERSON] як мати малолітніх дітей померлого спадкодавця та їх законний представник фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, подавши в інтересах дітей заяву про прийняття спадщини до четвертої Київської державної нотаріальної контори, тобто [PERSON] вчинила дії, які свідчать про прийняття спадщини в інтересах малолітніх на той час дітей, оскільки в силу свого віку вони не могли вчинити цього самостійно. На момент виникнення права на спадкування квартири були вже переплановані, але не введення будівлі в експлуатацію та приєднання площі квартир до загальної площі будівлі ще за життя спадкодавця в будь-якому разі не може вплинути на факт наявності у них права на квартири, як спадкове майно, а також на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва. Таким чином вони фактично є спадкоємцями квартир №№ 12, 13, 14, 15, 17, 18 та матеріалів, обладнання, що були використані в процесі будівництва. Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки спадщину після померлого [PERSON] прийняла [PERSON], шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори (а.с. 121, 126 т. 3), то до спадкових правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК УРСР. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Частиною 1 ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. [PERSON], [PERSON], як діти померлого спадкоємця - [PERSON], відповідно до ст. 535 ЦК УРСР мали право на обов'язкову частку в спадщині, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини, їх посилання на те, що [PERSON] було подано заяву до нотаріальної контори в їх інтересах спростовується письмовими доказами - копіями документів спадкової справи, відповідно до яких вбачається те, що [PERSON] звернулася до четвертої Київської державної нотаріальної контори 16 січня 2002 року з заявою про прийняття спадщини в своїх інтересах, одночасно зазначивши, що інших спадкоємців, передбачених законом України немає (а.с. 121, 126 т.3), з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст. 550 ЦК УРСР) [PERSON], [PERSON] не зверталися. Крім того, у своєму позові [PERSON], [PERSON] просять визнати за ними право власності на квартири №№ 12, 13, 14, 15, 17, 18, а також право власності на матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва (переобладнання, перепланування) квартир та об'єднання їх з місцями загального користування та з надбудовою мансарди, тобто при спорудженні об'єкта незавершеного будівництва, загальною площею 659 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Однак судом установлено, що спадкового майна у вигляді квартир на момент смерті спадкодавця не існувало, оскільки будівля, в якій розташовані квартири, повністю перебудована в нежитловий будинок зі зносом внутрішніх капітальних стін, приєднанням площі місць загального користування, приєднанням площі квартир, які не належали [PERSON] та право власності на них не було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. Крім того, в даній будівлі надбудований мансардний поверх (а.с. 128 т. 3). До того ж, відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 липня 2003 року за [PERSON] визнано право власності на житлову будівлю по [ADDRESS] та зобов'язано останню ввести житлову будівлю в експлуатацію та зареєструвати (а.с. 15-18 т. 1). Таким чином, підстав для задоволення позову в частині визнання за позивачами права власності на квартири в будинку по [ADDRESS], а також право власності на матеріали, обладнання, які були використані в процесі будівництва (переобладнання, перепланування) квартир та об'єднання їх з місцями загального користування та з надбудовою мансарди, тобто при спорудженні об'єкта незавершеного будівництва, загальною площею 659 кв.м., за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] немає. У подальшому, як установлено судом, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 січня 2004 року затверджено мирову угоду між [PERSON] і [PERSON], відповідно до якої від [PERSON] до [PERSON] перейшло право власності на нерухоме майно - будівлю, розташовану в м. Києві за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14 т. 1). Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2008 року скасовано ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 26 січня 2004 року (а.с. 9-10 т. 1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 квітня 2005 року, укладеного між [PERSON] і ТОВ «Юридична компанія «Лекс», [PERSON] передав у власність, а ТОВ «Юридична компанія «Лекс» прийняло у власність житлові приміщення, які знаходяться у будинку [ADDRESS], загальна площа складає 652,6 кв.м. (а.с. 156-157 т. 1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 грудня 2005 року, укладеного між ТОВ «Юридична компанія «Лекс» і [PERSON], ТОВ «Юридична компанія «Лекс» передало у власність, а [PERSON] прийняв у власність житлові приміщення, які знаходяться у будинку [ADDRESS], загальна площа складає 659 кв.м. (а.с. 158 т. 1). Відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 26 вересня 2008 року (а.с. 120-124 т. 1) [PERSON] був власником квартир №№ 17, 18, 14, 15, 12, 13. Далі на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 липня 2003 року, ухвали Подільського районного суду м. Києва від 26 січня 2004 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 грудня 2004 року визнано право власності на житлові приміщення (в літ. А), загальною площею 652,6 кв.м. за [PERSON] (в площу 652,6 кв.м. ввійшли квартири №№ 12, 13, 14, 15, 17, 18 - самовільно об'єднані, переобладнані з надбудовою мансарди, згідно поверхового плану визначити житлову площу неможливо). Від [PERSON] право власності на житлові приміщення, загальною площею 652,6 кв.м. перейшло до ТОВ «Юридична компанія Лекс» на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2005 року, від ТОВ «Юридична компанія Лекс» право власності на житлові приміщення, загальною площею 652,6 кв.м. перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2005 року. Відповідно до іпотечного договору від 3 березня 2006 року, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» і [PERSON], [PERSON] на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором надав між ВАТ «Кредитпромбанк» в іпотеку майно - житлові приміщення, загальною площею 659 кв.м., що знаходиться у будинку [ADDRESS], та є власністю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлових приміщень (а.с. 94-97 т. 1). Обґрунтовуючи позов про визнання мирової угоди, затвердженої ухвалою суду, зазначених вище договорів купівлі-продажу, іпотечного договору недійсними, позивачі посилалися на норми ст.ст. 203, 215, 216, 220, 228 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Виходячи з вищевикладеного, підстав для визнання мирової угоди, укладеної на підставі ст. 175 ЦПК України та затвердженої ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 січня 2004 року, яка була скасована ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2008 року немає. Не підлягає задоволенню позов і в частині визнання оспорюваних правочинів недійсними, вселення позивачів у спірні квартири та виселення ПАТ «Кредитпромбанк» зі спірного жилого приміщення, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно, а віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном і право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Предметом оспорюваних правочинів були житлові приміщення, які знаходяться у будинку [ADDRESS], загальна площа складає 659 кв.м., такий спосіб захисту порушеного права як визнання всіх правочинів недійсними та вселення та виселення до даних правовідносин відповідно до вимог чинного законодавства застосовуватися не може, [PERSON], [PERSON] не є власниками спірного жилого приміщення, до того ж, спірних квартир не існує, вони переобладнані в житлові приміщення, загальною площею 659 кв.м., а тому позов в цій частині є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Не підлягає задоволенню і позов в частині визнання прилюдних торгів недійсними, виходячи з наступного. Обґрунтовуючи позов в цій частині позивачі посилалися на недобросовісний характер дій ПАТ «Кредитпромбанк», у зв'язку з чим, норми ст. 388 ЦК України не можуть застосовуватися, оскільки банку було відомо про спірний статус майна, про відсутність у [PERSON] права продажу майна в силу визнання недійсним договору позики та скасування ухвали про затвердження мирової угоди, також було відомо про те, що [PERSON] є власником спірного майна, а також про наявність їх прав на зазначене майно та наявність арешту на майно, накладеного ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2013 року. Судом установлено, що на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] № 1760 від 9 серпня 2007 року було відкрито виконавче провадження по зверненню стягнення на об'єкт нерухомого майна - житлові приміщення, загальною площею 659 кв.м., що знаходиться у будинку [ADDRESS], з метою задоволення вимоги ВАТ «Кредитпромбанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 308 378 дол. 88 центів США (а.с. 98-100 т. 1). Відповідно до акту опису й арешту майна від 9 листопада 2007 року, складеного державним виконавцем Бурносом С.В., при примусовому виконанні виконавчих написів №№ 1760, 1759 про звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна, а саме: житлові приміщення, загальною площею 659 кв.м. та нежитлові приміщення, загальною площею 229,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в забезпечення виконання зобов'язань перед ВАТ «Кредитпромбанк» описано і накладено арешт з встановленням обмеження права користування, а саме: відчудження, пошкодження, інше псування описаного майна, на житлові приміщення за адресою: [ADDRESS], загальною площею 659 кв.м. та нежитлові приміщення, за адресою: [ADDRESS], загальною площею 229,9 кв.м. (а.с. 230-231 т. 1). 17 травня 2013 року між Державною виконавчою службою України та ПП «Нива-В.Ш.» було укладено договір № 13/17 про надання послуг по організації та проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна(предмет іпотеки), предметом якого є нерухоме майно - житлове приміщення, загальною площею 659 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 82-84 т.6). Відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмету іпотеки), яке належало [PERSON] № 13/17/2 від 10 червня 2013 року переможцем прилюдних торгів визнано ПАТ «Кредитпромбанк» (а.с. 87 т. 6). Згідно з актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 12 червня 2013 року № 4560572/2 прилюдні торги з реалізації житлового приміщення, загальною площею 659 кв.м. за адресою: [ADDRESS], організовано з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закону України «Про іпотеку» та відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та цей акт є підставою для видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (ас. 25-26 т. 6). Відповідно до свідоцтва від 12 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» належить на праві власності майно, що складається з житлових приміщень, загальною площею 659 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке придбане ПАТ «Кредитпромбанк» за 13 285 000 грн., раніше належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2005 року (а.с. 29-30 т. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Правила проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 р. N 68/5 (далі - Положення). Положенням визначено, що прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.2 Тимчасового положення), та передбачені певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) (розд. 3); по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів (розд. 4) і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розд. 6). Оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Положенням. Позов в частині визнання прилюдних торгів недійсними необґрунтований, в ньому не викладені обставини, які б вказували на порушення встановлених законодавством правил проведення торгів. До того ж, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження, а тому не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Виходячи з вищевикладеного, підстав для задоволення вимог про визнання прилюдних торгів недійсними немає.

Outcome: dismissed