Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з позовом до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі - «Відповідач»), третя особа - [PERSON] про зняття арешту з майна, скасування заборони на відчуження майна. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 24.02.2010 року на підставі виконавчого листа №2-1786-1/09, виданого Солом`янським районним судом м.Києва, про стягнення з Позивача боргу в сумі 16 933,68 грн., міським відділом ДВС Білоцерківського МРУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на все нерухоме майно. 10.03.201 року згідно з постановою ДВС, реєстратором - Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, реєстраційний номер 9601428, було зареєстроване обтяження, як арешт нерухомого майна, що підтверджується витягом з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позивач борг перед КС «Народний кредит» сплатила, що підтверджується довідкою №273 від 26.08.2021 року. На неодноразові звернення Позивача, Білоцерківським міським відділом ДВС надано відповіді з яких убачається, що відповідно до даних АСВП в Білоцерківському МВ ДВС станом на 16.09.2021 рік на примусовому виконанні виконавчих листів, де б Позивач була стороною - відсутні. Окрім того, в зв`язку зі знищенням архівних справ після закінчення 3-х річного строку зберігання, неможливо встановити чи однозначно ідентифікувати номер виконавчого провадження при примусовому виконанні, яким накладався арешт на майно боржника. Позивач зазначає, що наявний арешт перешкоджає їй у повній мірі здійснювати права власності та розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, Позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, та просила скасувати арешт, накладений на її нерухоме майно, постановою про відкриття провадження та арешт нерухомого майна боржника 4199 від 24.02.2010 року міським відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, що зареєстрований під № 9601428 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна шляхом виключення запису про арешт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Ухвалою суду від 23.09.2021 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.15-16). У судовому засіданні Позивач підтримала вимоги позову, просила його задовольнити. Додатково пояснила, що борг виник внаслідок невиконання зобов`язання боржника, за яким вона була поручителем. При цьому, ДВС було накладено арешт на її нерухоме майно. Протягом 2010 року із її заробітної плати по місцю роботи було утримано всю суму боргу, що підтверджується довідкою КС «Народний кредит». Не заперечувала проти заочного розгляду справи, судовий збір просила залишити за собою. В судове засідання Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ), КС «Народний Кредит» своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. 27.10.2021 року засобами електронного зв`язку на адресу суду представником Відповідача КС «Народний Кредит» направлені письмові пояснення в яких той зазначив, що [PERSON] погашений борг, не заперечує проти скасування арешту з майна. Розглянути справу без участі представника КС «»Народний Кредит» (а.с.19, 20, 22). Суд, вислухавши пояснення Позивача, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 24.02.2010 року на підставі виконавчого листа №2-1786-1/09 виданого Солом`янським районним судом м.Києва, міським відділом ДВС Білоцерківського МРУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на все нерухоме майно Позивача. В матеріалах справи міститься копія Відомостей з Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з яких убачається, що постановою про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту від 24.02.2010 року, міськім відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, накладено арешт на майно яке належить Позивачу [PERSON] (а.с.9). Як убачається з довідки від 26.08.2021 року, виданої КС «Народний Кредит», [PERSON] сума боргу в розмірі 16 933,68 грн. по виконавчому листу №2-1786-1/09 виданий 28.08.2009 року Солом`янським районним судом м.Києва сплачена в повному обсязі (а.с.6). 03.08.2021 року, 26.08.2021 року Позивач звернулась до Білоцерківського міського відділу ДВС щодо зняття арешту з її майна. Відповідно до відповіді від 05.8.2021 року №72560 та 16.09.2021 року №83941 наданою Білоцерківським міським відділом ДВС на звернення Позивача убачається, що відповідно до даних АСВП в Білоцерківському МВ ДВС станом на 16.09.2021 рік на примусовому виконанні виконавчих листів, де б Позивач була стороною - відсутні. Окрім того, в зв`язку зі знищенням архівних справ після закінчення 3-х річного строку зберігання, неможливо встановити чи однозначно ідентифікувати номер виконавчого провадження при примусовому виконанні яким накладався арешт на майно боржника (а.с.7, 8). Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Частина 1 ст.52 Закону України від 21.04.1999 року № 606 «Про виконавче провадження» (в редакції на час накладення арешту) визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Вищенаведені правові норми свідчать, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови. Як встановлено ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент існування виконавчого провадження до 2016 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Частиною 5 статті 28 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові. Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України від 02.06.2016 року №1404 «Про виконавче провадження». Положеннями ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції, що діяла на той час) встановлено строк пред`явлення до виконання виконавчого документу протягом одного року. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо строків для пред`явлення до виконання виконавчого документу на виконання рішення або наявності відкритого виконавчого провадження на виконання цього судового рішення. Таким чином, наявність арешту майна та заборони на його відчуження, вчиненні під час виконавчого провадження, яке на цей час завершено та не забезпечує виконання рішення суду, а лише порушує права Позивача, так як законодавством України не передбачено існування арешту майна особи та заборони на його відчуження у випадку відсутності відкритого виконавчого провадження. Оскільки, в даній справі відсутнє відкрите виконавче провадження та строки для пред`явлення до виконання виконавчого документу спливли, то наявність арешту майна за умови відсутності виконавчого провадження в межах якого вони накладені та будь-якого іншого виконавчого провадження на забезпечення виконання рішення суду, безперечно порушують права заявника щодо вільного розпорядження майном, передбачені ст.ст.317, 319 ЦК України. Можливість розпорядження власним майном є одним із складових елементів права власності. При цьому, право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення прав мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Арешт майна боржника та заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження мають тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками триваючого (чинного) виконавчого провадження. Нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Тому аналізуючи зібрані докази в їх сукупності у даній справі та дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку про те, що скарга є обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved