Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визначити місце проживання спільного з відповідачем їхнього сина [PERSON] . В обґрунтування позову вказано, що син проживає разом із позивачем, знаходиться на повному її утриманні, спроможна його забезпечити всім необхідним, працевлаштована за трудовим договором, який передбачає виплату заробітної плати та надання соціальних гарантій, пов`язаних із материнством, дитина відвідує школу, перебуває на обліку у медичних установах. Крім того, позивач зазначає, що вона слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховує та турбується про нього, встановлений психологічний контакт та прив`язаність один до одного. Із цим позовом позивач звертається до суду, оскільки відповідач - батько сина - декілька разів висловлювався з погрозами на адресу позивача, що забере дитину до себе. Від відповідача за первісним позовом відзив до суду не надходив. Обґрунтовуючи зустрічний позов [PERSON] вказав, що [PERSON] не зверталася до органів опіки та піклування, перевірка умов проживання дитини з нею не проводилася, суттєві обставини, які впливають на виховання та розвиток дитини не перевірялися. В той же час, за результатами обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] зроблено висновок про наявність належних умов для проживання, навчання та розвитку малолітньої дитини. Позивач за зустрічним позовом вважає, що в інтересах дитини проживати разом з ним, оскільки його робочий день триває з 09:00 год. по 15:00 год., тому він має час відводити та забирати дитину із школи, займатися з ним вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про нього, він має стабільний дохід і може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити потребу у гармонійному розвитку її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В той час, як відповідач за зустрічним позовом не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання дитини, мешкає у кімнаті, яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини і його навчання. З самого дитинства сина позивач за зустрічним позовом постійно піклується про дитину, відвідує з ним медичні заклади, відводить до школи та зустрічає після уроків, проводить разом вільний час, залучає до творчості, купує одяг, взуття, оплачує харчування у школі. Дитині подобається проводити час із батьком, він часто відвідує художню майстерню, де працює позивач за зустрічним позовом, і має змогу розвивати свої ремісничі й художні навички. Позивач за зустрічним позовом не палить і не зловживає спритними напоями, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, добре ставить до сина. На переконання позивача за зустрічним позовом, відповідач не може приділяти дитині належну увагу, не спроможна забезпечити її належне виховання і розвиток, надати належне матеріальне забезпечення, створити нормальні безпечні для здоров`я дитини умови проживання. Більшість часу вона витрачає на побудову нових стосунків з іншим чоловіком, що і стало причиною розлучення. Третьою особою у справі складено висновок, у якому комісією рекомендовано визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю - [PERSON] , враховуючи побажання хлопчика, висловлене у бесіді з працівником Служби у справах дітей, результати обстеження житлово-побутових умов, та думку обох батьків, які були заслухані на засіданні комісії /а. с. 83-84/. У матеріалах справи містяться акти обстеження працівниками відділу Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації житлово-побутових умов проживання обох сторін в одному і тому ж гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у різних кімнатах ( [PERSON] кім. [ADDRESS] , [PERSON] кім. [NUMBER]). II. Процесуальні дії та рішення суду. 11 листопада 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюб, визначення місця проживання дитини з позивачем та стягнення аліментів на утримання дитини. Для розгляду якої визначено суддю Підпалого В. В. у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 02 червня 2020 року ухвалою судді вимоги позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини виділено в окреме провадження /а. с. 6/. Ухвалою судді Підпалого В. В. від 17 червня 2020 року заявлено самовідвід від розгляду позовної заяви про визначення місця проживання дитини з матір`ю /а. с. 8/. Окрім того, 01 липня 2020 року відповідачем подано зустрічний позов до [PERSON] , третя особа Служба у справах Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком /а. с. 12-73/. На підставі розпорядження № 397 від 17 серпня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) для розгляду справи суддю Литвинову І. В. /а. с. 74, 75/. 19 серпня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, для розгляду за загальним порядком, та об`єднано вимоги первісного позову із зустрічним /а. с. 76-77/. 29 вересня 2020 року до суду надійшов висновок Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини /а. с. 83-84/. 24 листопада 2020 року позивачем за первісним позовом подано до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 26 листопада 2020 року у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд по суті справи. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) та її представник у судовому засіданні свій позов підтримали та просили суд задовольнити, відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) та його представник у судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов, проте зазначили, що якщо [PERSON] приділятиме більше часу сину, не заперечують проти визначення місця проживання дитини з нею, з метою стабілізації позитивного емоційного стану дитини, який погіршився через розлад сім`ї та розлучення батьків. Представник третьої особи у справі не з`явився у судове засідання, про причини неявки до суду не повідомлено, заяви по суті та / або з процесуальних питань не надходили. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. За час перебування у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 17 червня 2020 року розірвано, у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21 липня 2011 року, за актовим записом № 25, виданого Виконавчим комітетом Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області України /а. с. 23/. Позивач за первісним позовом зареєстрована з сином у гуртожитку Київській державній академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну за адресою: [ADDRESS] , на підставі листа-клопотання Інституту /а. с. 29/. Відповідно до наказу № 11 від 02 травня 2018 року Київського державного інституту декоративного-прикладного мистецтва і дизайну, [PERSON] з 01 травня 2018 року дозволено переселитися з кім. [ADDRESS] та сплачувати проживання за два ліжко-місця /а. с. 30/. Як вказано у психолого-педагогічній характеристиці, наданій неповнолітньому сину сторін [PERSON] , класним керівником, практичним психологом та директором школи, де хлопчик навчався у 2 класі, за програмою для дітей з тяжкими вадами мовлення, ЗЗСО № 134, його стан здоров`я відповідав основній групі, зовнішній вигляд дитини переважно охайний, без поважних причин заняття не пропускав, мав всі належні навчальні приладдя. Учень мав всі сформовані уміння та навички, необхідні для засвоєння навчальної програми. Емоційна сфера не стійка (може легко заплакати та ображатися, коли не отримує бажаного результату). Розвиток мислення середнього рівня, встановлює логічну послідовність подій, аналізує та узагальнює їх. Добре розвинута мимовільна пам`ять, увага стійка. Корекційні заняття з логопедом відвідував, домашні завдання не завжди виконував, подобалися заняття з фізкультури та інформатики, в позаурочний час відвідував гуртки кераміки та шахів. [PERSON] прагнув бути лідером класу, активний на перервах, добре спілкувався з однокласниками та грав з ними в ігри, до дорослих ставився з повагою, на зауваження реагував спокійно. Вихованням сина займалися тато і мама, цікавилися успіхами у навчанні, відвідували батьківські збори /а. с. 107, 108/. Відповідно до характеристики, наданої неповнолітньому [PERSON] класним керівником та директором Спеціалізованої школи № 88 Печерського району м. Києва з поглибленим вивченням російської мови, учень систематично відвідував школу, без поважних причин не був відсутнім на уроках, дитина забезпечена шкільною формою та всім необхідним для навчання. Завжди активний на уроках, старанно виконує поставлені задачі вчителя, поведінка під час навчального процесу у межах норми. Батьки приймають участь у вихованні дитини: і мама, і тато цікавляться успіхами своєї дитини. Тато відвідував батьківські збори, періодично забирав хлопчика після навчання, проявляв цікавість до успішності сина та допомагав у виконанні домашніх завдань. Батьки з педагогами знаходять спільну мову та взаєморозуміння /а. с. 43/. У характеристиці дитини як вихованця народного художнього колективу ансамблю сучасної хореографії «Фламінго» Київського Палацу дітей та юнацтва, дитина охайна, доглянута, неконфліктна, у навчанні старанна, бере участь у житті колективу, заняттям у колективі сприяє мама, вихованням також займається вона, відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті колективу, сприяє всебічному розвитку сина. Педагоги не знайомі з батьком хлопчика, він не спілкується з педагогами, не бере участі у житті колективу /а. с. 106/. Згідно з характеристикою [PERSON] , наданої Київською державною академією декоративно-прикладного мистецтва і дизайну, де він працює на посаді старшого викладача кафедри художньої кераміки, дерева, скульптури і металу, він зарекомендував себе як здібний педагог, котрий користується повагою. Разом з тим, він турботливий батько, багато часу приділяє навчанню та розвитку своїх дітей, хвилюється за успішність свого сина у школі, завжди просить ставити у розкладі свої заняття так, щоб була можливість забирати його з школи, під час шкільних канікул, бере свого сина до себе в майстерню, де залучає його до творчості /а. с. 37/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживають у гуртожитку по [ADDRESS] , проте у різних кімнатах, в обох батьків облаштовано кімнати з врахуванням проживання дитини, необхідності місця для його навчання, підготовки шкільних завдань, дозвілля та відпочинку /а. с. 35-36/. Сторони офіційно працевлаштовані: [PERSON] - флорист у ТОВ «УНІКАЛ» та за сумісництвом на посаді прибиральниці у Київській державній академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну, зареєстрована як фізична особа-підприємець, [PERSON] . - старший викладач кафедри художньої кераміки, дерева, скульптури і металу у Київській державній академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну, та мають можливість забезпечувати матеріальні потреби свого сина /а. с. 32, 37, 99, 100, 101/. Судом встановлено, що батьки ставлять у пріоритет інтереси сина перед своїми: хлопчик повідомив під час бесіди з працівником Служби, що дуже часто бачиться з батьком і мама йому у цьому не перешкоджає, іноді ночує у тата і проводить вихідні у нього. Крім того, батько надавав згоду, нотаріально посвідчену, на тимчасовий виїзд сина разом з матір`ю з України до Туреччини на відпочинок. Суд зазначає, що вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам останнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про сина, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін [PERSON] з матір`ю. Задоволення первісного позову виключає задоволення вимоги зустрічного. У відповідності до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 840, 80 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved