Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

[PERSON] 23 грудня 2013 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2013 року позов було залишено без руху, а позивачу запропоновано протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки, які позивачем було усунуто 10 січня 2014 року. Позивач у своєму позові посилалася на те, що з відповідачем знаходилася у зареєстрованому шлюбі з 10 квітня 2010 року до 21 серпня 2012 року, вона та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. У постійному матеріальному забезпеченні дитини відповідач участь не приймає. Раніше зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів, але ухвалою суду від 14 червня 2013 року позов було залишено без руху у зв'язку з повторною неявкою позивача у судове засідання. З урахуванням зазначених обставин, позивач вважає, що аліменти з відповідача підлягають стягненню за минулий час. У своїх вимогах просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 січня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття, та витрати на правову допомогу. У своїй заяві до суду представник позивача справу просив розглянути за його відсутності, ухваливши рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, у своїх заявах до суду відповідач та його представник справу просили розглянути за їх відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини задовольнити, у задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий час та витрат на правову допомогу відмовити. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає уточнені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 10 квітня 2010 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили 21 серпня 2012 року, шлюб між сторонами було розірвано. Від сумісного життя мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Сторони стосунки не підтримують, сумісно господарство не ведуть, живуть окремо. На теперішній час позивач [PERSON] проживає разом зі своїм сином, займається його вихованням та утриманням. Відповідач на утримання сина регулярну матеріальну допомогу не надає. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Син сторін [PERSON] малолітній, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, який має офіційне місце роботи, працює менеджером з продажу на ФОП [PERSON], отримує офіційну заробітну плату, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття [PERSON]. На підставі ч. 2 ст. 79 СК України, якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік. Позивач в своєму позові просить стягнути аліменти з відповідача, починаючи з 28 січня 2013 року, мотивуючи свої вимоги тим, що вперше з позовом про стягнення з відповідача аліментів до суду вона звернулася 28 січня 2013 року, який ухвалою суду від 14 червня 2013 року було залишено без розгляду у зв'язку з її повторною неявкою у судове засідання (а.с. 10). Разом з тим, з нормою ч. 2 ст. 79 СК України встановлено необхідність вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів від відповідача і неможливість їх отримати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати. Таких доказів стороною позивача суду не надано: подання до суду позову про стягнення аліментів, за яким не було з вини позивача ухвалено рішення (вона двічі не з'явилася у судові засідання, внаслідок чого ухвалою суду позов було залишено без розгляду), не свідчить про вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів від відповідача; неможливість отримання від відповідача аліментів внаслідок його ухилення від їх сплати протягом останнього року позивачем також не доведено. Претензія від 12 грудня 2013 року не є доказом ухилення відповідача від сплати аліментів, оскільки в претензії [PERSON] перед [PERSON] ставить питання про його участь у додаткових витратах на дитину у розмірі 1 119 гривень 78 коп, що не є аліментами, відповідачем з метою виконання цієї вимоги 14 грудня 2013 року на ім'я позивача було переведено переказом 1 022 гривні 20 коп. Крім того, зазначену претензію позивачем було направлено відповідачу безпосередньо до направлення до суду позову про стягнення аліментів, що також не є підставою для стягнення аліментів за минулий час, тому у задоволенні вимог в цій частині [PERSON] слід відмовити. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягнути аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина з дня подання позову, тобто з 23 грудня 2013 року. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. П. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням зазначеного, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах суми платежу за один місяць. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] при поданні позову до суду була звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 243 гривень 60 коп - п.п. « 1» п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У своїх уточнених вимогах сторона позивача ставить питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 730 гривень 80 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та підчас ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, оскільки позивачем лише надано довідку про отримання адвокатом від неї грошових коштів у розмірі 1 500 гривень, квитанція про зарахування цих грошових коштів на розрахунковий рахунок адвоката відсутня, крім того, розрахунок вартості проведених адвокатом робіт в частині кількостф витраченого часу на надання правової допомоги також нічим не підтверджений, тому суд позбавлений можливості визначити обґрунтованість сплачених позивачем коштів на правову допомогу і, як наслідок, вирішити питання про стягнення цих витрат з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial