Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

[PERSON] в особі представника згідно доручення [PERSON] звернувся в суд з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, в якому просить усунути для позивача [PERSON] перешкоди в користуванні житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: вул..Привокзальна, 22, в с. Задвір»я Буського району Львівської області зі сторони [PERSON] та членів її сім'ї, шляхом вселення [PERSON], у житлове приміщення за вказаною адресою та передачі ключів від усіх наявних замків вхідних та внутрішніх дверей вказаного житлового приміщення. В обґрунтування позову покликається на те, що з народження проживав з батьками в житловому будинку за вище згаданою адресою. В 2000 році померла мати [PERSON], у 2006 році помер батько [PERSON]. Після їх смерті, оскільки є інвалідом з дитинства із вадами слуху (глухонімий), змушений був їздити територією Львівської області в пошуках роботи. Тимчасово проживав в [INFO], де надавались послуги спеціалізованих перекладачів українського товариства глухих (УТОГ). Однак періодично, на вихідні, приїжджав в с. Задвір'я Буського району, де обробляв належну йому земельну ділянку. В цей час проживав за місцем реєстрації в квартирі батьків. Пізніше сестра, відповідач по справі, перестала його туди пускати. Позивач звертався із скаргами на перешкоди в користуванні житлом до сільської ради та міліції. Приблизно в березні-квітні 2015 року, разом із перекладачем та за присутності дільничного інспектора міліції, через те, що сестра в черговий раз його не пустила до квартири, намагався скористатись своїм правом на проживання у квартирі. Після цього випадку відповідачка і надалі вчиняла йому перешкоди у проживанні і житлом. Іншого житла у нього немає і тому неправомірні дії сестри позбавляють його права на проживання в квартирі батьків за місцем реєстрації. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третьої особи Задвір»янської сільської ради Буського району Львівської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] є її братом, зареєстрований у спірному будинку з 1988 року, крім нього також зареєстровані ще семеро людей. З 1999 року по травень 2016 року брат проживав з дружиною [PERSON] у м. Львові. За цей час приїзджав в село переважно на свята, однак навіть тоді міг ночувати у друзів. У спірному будинку ночує рідко, не цікавиться господарством, не дає коштів для утримання будинку, сплати комунальних послуг, немає особистих речей в будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник [PERSON] заявлені ними позовні вимоги підтримали, проти зустрічного позову заперечили та просять відмовити в задоволенні такого. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] первісний позов заперечили, зустрічну позовну заяву підтримали, просять її задоволити, виходячи з обставин, викладений в такій. Представник третьої особи як за первісним, так за зустрічним позовом, Задвір»янської сільської ради Буського району Львівської області в судове засідання не з»явився, хоча про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі представника третьої особи, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності такого. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено що з дня народження, 12 лютого 1960 року [PERSON] проживав із батьками в житловому будинку по вул..Привокзальна, 22 в с.Задвір'я Буського району Львівської області. За вказаною адресою місце проживання [PERSON] зареєстровано з 06.12.1988 року (згідно відмітки у паспорті серії КС № 584566, виданому 08.09.2007 року Буським РВ ГУМВС України у Львівській області). Від народження [PERSON] є інвалідом - особою із вадами слуху (глухонімим), що підтверджується посвідченням [PERSON] ААБ № 100541, виданим Управлінням праці та соціального захисту населення Буської РДА 11.09.2007 р., є членом Українського товариства глухих. На підставі рішення сесії Задвір'янської сільської ради від 22.05.2001 року [PERSON] отримав на праві приватної власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд загальною площею 0,1508 га., яка розташована в с. Задвір»я Задвір»янської сільської ради Буського району Львівської області. Право власності на земельну ділянку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю І-ЛВ №066580 від 28.09.2001 року, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №372. (а.с. 8) Мати сторін [PERSON] померла 11.04.2000 року, що підтверджується [PERSON] І-СГ № 125794 від 12.04.2000 року, актовий запис № 13. Як встановлено судом, після смерті [PERSON], у спірному будинку по вул. Привокзальна, 22 в с. Задвір»я Буського району Львівської області, який складається з двох кімнат, житловою площею 26 кв.м., загальною площею 44 кв.м., позивач за первісним позовом разом з батьком [PERSON] займав приміщення великої кімнати. Після смерті батька [PERSON], 14.12.2006 року ([PERSON] серії І-СГ № 072288) (а.с. 7) відповідач [PERSON] вселилась у приміщення великої кімнати, а речі брата винесла до меншої. Дана квартира перебуває у власності держави, була надана в користування батькам сторін. Згідно довідки Задвір»янської сільської ради № 256 від 09.03.2016 року, в такій зареєстровані 9 осіб. (а.с. 6) [PERSON] свої фізичні вади [PERSON] змушений був їздити територією Львівської області в пошуках роботи. Тимчасово проживав в [INFO], де йому надавались послуги спеціалізованих перекладачів українського товариства глухих (УТОГ). З 17.01.2009 року [PERSON] був одружений з [PERSON], проживав в [INFO]. Кожного року, періодично, приїжджав в с.Задвір'я Буського району, де обробляв належну йому земельну ділянку. В цей час проживав за місцем реєстрації в квартирі батьків, чого не заперечила відповідачка. Однак останнім часом сестра перестала його туди пускати. Він звертався із скаргами на перешкоди в користуванні житлом до сільської ради та міліцію. Приблизно в березні-квітні 2015 року, разом із перекладачем та за присутності дільничного інспектора міліції, через те, що сестра в черговий раз його не пустила до квартири, намагався зайти у таку та скористатись своїм правом на проживання у квартирі. Останнє також ствердила свідок [PERSON], перекладач Українського товариства глухих, та показала що ще в січні 2014 року [PERSON] звертався до неї з проханням посприяти у його вселенні у батьківську квартиру, так як сестра [PERSON] чинить йому перешкоди у цьому. Тоді перекладач разом з участковим міліціонером Буського РВ, позивачем зайшли до будинку. Відповідач казала що немає куди вселити брата, оскільки має малі внуки, однак у квартиру впустила. Оцінюючи покази свідка, суд надає їм віри, оскільки вони знаходяться у обєктивному взаємозвязку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими, наведеними доказами у справі. З 05.07.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ([PERSON] серії І-СГ № 099359 від 05.07.2016 року, актовий запис № 59). З травня 2016 року позивач періодично проживає у будинку батьків, однак сестра й надалі чинить йому перешкоди у проживанні, по декілька днів він змушений ночувати у інших людей. Іншого житла у нього немає і тому неправомірні дії сестри позбавляють його права на проживання в квартирі батьків за місцем реєстрації. Міжнародним пактом про економічні, соціальні та культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у ньому, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сімї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, а також на неухильне поліпшення умов житла. Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сімї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Із узагальнення практики розгляду судами окремих категорій спорів, що виникають із договору найму жилого приміщення (статті 61 - 71 Житлового кодексу України) Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається що відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини». Невідємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог ст. ст. 71,72 ЖК України наймач або члени його сімї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сімї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. За змістом закону під тимчасовою відсутністю розуміють такі випадки, коли громадянин протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним він не втратив через презумпцію закону. Тимчасова відсутність повинна бути безперервною. Якщо особа повертається на місце проживання в приміщення, яке вона займає, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Як безспірно встановлено в судовому засіданні, позивач за первісним позовом [PERSON] не користувався спірним жилим приміщенням тимчасово та вимушено. Суд вважає твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що брат не проживає у спірній квартирі тривалий час голослівними, такими, що не підтверджені жодними доказами в справі, оскільки вони не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, є загальними, неконкретними, суперечливими, спростовані у ході судового розгляду поясненнями свідка, перекладача українського товариства глухих [PERSON]. Встановлено що [PERSON] хоч не проживав в цій квартирі, проте його відсутність була тимчасовою, небезперервною, інтересу щодо квартири він не втрачав, іншого житла не має. Не можуть слугувати підставою для задоволення зустрічного позову показання свідка [PERSON], яка є донькою [PERSON] та племінницею [PERSON] про те, що дядько в квартирі не проживав тривалий час, не допомагає по господарству, не сплачує комунальні послуги, його речей в квартирі немає. Разом з тим, показала що дядько приїжджав до батьків, разом з дружиною [PERSON] обробляв земельну ділянку, яка надана йому Задвір»янською сільською радою, у травні 2016 року переїхав проживати до будинку батьків, пізніше перевіз речі. Факт того, що дядько [PERSON] по кілька діб не буває за адресою реєстрації, наведений свідком [PERSON], судом не приймається, оскільки у звязку з наведеним, відсутні правові підстави вважати, що [PERSON] покинув помешкання та не проживав там протягом часу, вказаного його сестрою в своїх поясненнях та в позовній заяві, тобто безперервно протягом шести місяців Встановлені судом обставини не дають підстав стверджувати, що [PERSON] без поважних причин не проживав у спірній квартирі, а відтак втратив право на користування нею. Покликання [PERSON] та свідка [PERSON] на те що [PERSON] не надає коштів на утримання будинку та сплати житлово-комунальних послуг не може бути підставою для позбавлення такого права користування жилим приміщенням. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що такий повернувся на спірну житлову площу та вселився туди всупереч волі членів сім»ї його сестри, таке вселення суд розцінює, як істотну обставину, яка в сукупності з іншими обставинами є безспірною підставою для відмови в позові в частині вселення до квартири. Таким чином [PERSON] не втратив звязок із спірним жилим приміщенням, зберігає право на його користування, його тимчасова відсутність мала місце з поважних причин, іншого постійного місця проживання немає. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. З огляду на наведене суд вважає, що в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, не подано належних та допустимих доказів про те, що [PERSON] постійно, та без поважних причин, був відсутній у спірній квартирі, понад встановлені ст. 71 ЖК України строки, під час судового розгляду таких доказів судом не здобуто.

Outcome: approved