Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що вони є власниками даного будинковолодіння. Відповідачі у вказаному житловому приміщенні не проживають з часу реєстрації (2005 року). З огляду на вказане, враховуючи відсутність домовленості про право користування відповідачами належним позивачам будинком, та не бажання добровільно знятися із реєстрації, у позивачів виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання сторони не з'явилися, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. Позивачі подали заяви, згідно яких позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять задовольнити, справу розглянути у їх відсутності. Відповідачі, будучи повідомленими про дату і час розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, причин неявки не повідомили, відзиву не подали. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачі не заперечують проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Положення п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року зазначають, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 1997 року, виданого органом приватизації Скориківської сільської ради народних депутатів, одноквартирний будинок [ADDRESS] зареєстрований Підволочиським райБТІ на праві спільної (сумісної або часткової) власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записаний у реєстрову книгу за №622 належить [PERSON], [PERSON], [PERSON](після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]», що вбачається із свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], виданого 06 березня 2015 року виконавчим комітетом Скориківської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області), [PERSON] (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]», що вбачається із свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], виданого 14 грудня 2006 року Скориківською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] підтверджується факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою. З довідки від 30 травня 2018 року №475, виданої Скориківською сільською радою, вбачається, що до складу сім'ї [PERSON], [INFO] входять: дружина - [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], внук - [PERSON], [INFO], внучка [PERSON], [INFO]. [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які зареєстровані за адресою [ADDRESS], по місцю реєстрації не проживають з часу їх реєстрації (довідка виконкому Скориківської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області №476 від 30 травня 2018 року). Вказане також стверджено актами обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №№1269, 92/1, 211/1, 477 від 01 листопада 2017 року, 26 січня 2018 року,05 березня 2018 року,30 травня 2018 року відповідно. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідачі, не проживають у житловому будинку, що належить позивачам на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. З огляду на вказане, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням по цих підставах. На підставі наведеного,

Outcome: approved