Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись з позовом до Одеської міської Ради, за участю третіх осіб - Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської Ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 19.03.1988 р. по 1992 р. позивачка, [PERSON], разом із членами сім'ї постійно проживала в будинку [ADDRESS]. 28.11.1989 р. рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів №290 вищезазначений будинок визнаний таким, що погрожує обрушенням. Згідно рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів №57 від 01.03.1990 р. мешканці аварійного будинку, в тому числі позивачка, [PERSON] складом родини 4 особи (позивачка, чоловік, донька, син) підлягали відселенню виконкомом Одеської міської ради народних депутатів із будинку [ADDRESS] за рахунок ліміту відселення із аварійних будинків. Разом з членами своєї родини позивачка перебувала на квартирному обліку при Ленінському райвиконкомі з 13.07.1988 р. Рішенням виконкому Ленінської райради народних депутатів №196/1 від 27.07.1995 р. позивачці, [PERSON], на склад родини із 3 осіб (позивачка, донька - [PERSON], 1981 р.н., син - [PERSON], 1985 р.н.) була виділена трьохкімнатна квартира [ADDRESS] у зв'язку з тим, що буд. [ADDRESS], став непридатним для проживання внаслідок обрушення. На підставі даного рішення був виданий ордер №374 ЛP на право заняття вказаної квартири та відповідно до п.1 рішення позивачка була знята з квартирного обліку. Рішенням Ленінської райради народних депутатів №97/4 від 24.04.1996 р. позивачці, [PERSON] та членам родини в складі 3-ох осіб було надано аварійну квартиру [ADDRESS] для тимчасового проживання, оскільки будинок [ADDRESS] ще не був введений в експлуатацію, а будинок [ADDRESS] вже був зруйнований. У 2000 р. ордер №374 ЛР на право заняття квартири [ADDRESS] на підставі рішення Ленінського районного суду м.Одеси був визнаний недійсним у зв'язку з тим, що будинок не був зданий в експлуатацію та квартира не відповідала санітарним та технічним вимогам. Розпорядженням Ленінської районної адміністрації №131 від 05.03.2001 р. було внесено зміни до рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів №196/1 від 27.07.1995 р. та, [PERSON], на склад родини 3 особи було надано квартиру [ADDRESS]. В рішенні зазначалось, що «після здачі будинку, 476 (будівельний номер) в експлуатацію та присвоєння йому поштової адреси, гр. [PERSON] видати ордер на кв.[ADDRESS] на склад родини 3 чоловіка». Розпорядженням Суворовської районної адміністрації №1610 від 29.12.2001 р. зазначений будинок було прийнято в експлуатацію, але вселитися в квартиру і жити там було неможливо, оскільки згідно акту від 11.08.2003 p., затвердженому КП ДЕЗ «Марсельське», квартира [ADDRESS] потребувала значної добудови. Лише 25.10.2010 р. на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації №647р від 22.10.2010 р. доньці позивачки - [PERSON] із сім'єю з 3 осіб (вона, її донька - [PERSON], син - [PERSON]) видано ордер №009024 серія CP на право заняття жилого приміщення жилою площею 37,20 кв.м., що складається з 3-х кімнат в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Позивачку разом із сином, [PERSON], не було включено до ордеру на вселення до квартири. Позивачі стверджують, що вже понад 18 років вони проживають в квартирі [ADDRESS], наданій у 1996 р. для тимчасового проживання. Ордер на вселення до даної квартири наданий не був, договір найму жилого приміщення укладений не був. Квартира [ADDRESS] надана в аварійному стані без комунікацій, без санвузлу та складалась із однієї кімнати, загальною площею 12,5 кв.м. і кухні. За перші роки проживання в квартирі позивачка вимушена була за власні кошти здійснити ремонт, провести комунікації (газ, світло, воду), оскільки неповнолітні діти вимагали нормальних умов для проживання. Згідно акту №183 від 2002 р. технічний стан квартири [ADDRESS] - задовільний, квартира трьохкімнатна з повним набором підсобних приміщень, обладнана всіма сітями водопроводу, каналізації, газопостачання, електропостачання, опалення від АОГВ та придатна до експлуатації. Неодноразові звернення до органів місцевого самоврядування щодо надання ордеру на вселення до кв. [ADDRESS], укладення договору найму жилого приміщення та здійснення реєстрації залишилися без задоволення. На підставі викладеного, позивачі просить визнати за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги, а також підтвердили обставини, які викладені в позовній заяві. Представники Одеської міської Ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість. В останнє судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представники Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської Ради заперечував проти задоволення позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що з 19.03.1988 р. по 1992 р. позивачка, [PERSON], разом із членами сім'ї постійно проживала в будинку [ADDRESS]. 28.11.1989 р. рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів №290 вищезазначений будинок визнаний таким, що погрожує обрушенням. Згідно рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів №57 від 01.03.1990 р. мешканці аварійного будинку, в тому числі позивачка, [PERSON] складом родини 4 особи (позивачка, чоловік, донька, син) підлягали відселенню виконкомом Одеської міської ради народних депутатів із будинку [ADDRESS] за рахунок ліміту відселення із аварійних будинків. Разом з членами своєї родини позивача перебувала на квартирному обліку при Ленінському райвиконкомі з 13.07.1988 р. На час прийняття даного рішення був чинною редакція ЖК України від 01.01.1993р. Відповідно до ст. 112 ЖК України якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, громадянам, виселюваним з цього будинку (жилого приміщення), інше благоустроєне жиле приміщення залежно від належності будинку надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів чи державною, кооперативною або іншою громадською організацією, а в разі неможливості надання жилого приміщення цією організацією - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів. Рішенням виконкому Ленінської райради народних депутатів №196/1 від 27.07.1995 р. позивачці, [PERSON], на склад родини із 3 осіб (позивачка, донька - [PERSON], 1981 р.н., син - [PERSON], 1985 р.н.) була виділена трьохкімнатна квартира [ADDRESS] у зв'язку з тим, що буд. [ADDRESS], став непридатним для проживання внаслідок обрушення. На підставі даного рішення був виданий ордер №374 ЛP на право заняття вказаної квартири та відповідно до п.1 рішення позивачка була знята з квартирного обліку. Рішенням Ленінської райради народних депутатів №97/4 від 24.04.1996 р. позивачці, [PERSON] та членам родини в складі 3-ох осіб було надано аварійну квартиру [ADDRESS] для тимчасового проживання, оскільки будинок [ADDRESS] ще не був введений в експлуатацію, а будинок [ADDRESS] вже був зруйнований. У 2000 р. ордер №374 ЛР на право заняття квартири [ADDRESS] на підставі рішення Ленінського районного суду м.Одеси був визнаний недійсним. Розпорядженням Ленінської районної адміністрації №131 від 05.03.2001 р. було внесено зміни до рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів №196/1 від 27.07.1995 р. та, [PERSON], на склад родини 3 особи було надано квартиру [ADDRESS]. В рішенні зазначалось, що «після здачі будинку, [ADDRESS] (будівельний номер) в експлуатацію та присвоєння йому поштової адреси, гр. [PERSON] видати ордер на кв.[ADDRESS] на склад родини 3 чоловіка». Розпорядженням Суворовської районної адміністрації №1610 від 29.12.2001 р. зазначений будинок було прийнято в експлуатацію, але вселитися в квартиру і жити там було неможливо, оскільки згідно акту від 11.08.2003 p., затвердженому КП ДЕЗ «Марсельське», квартира [ADDRESS] потребувала значної добудови. 25.10.2010 р. на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації №647р від 22.10.2010 р. доньці позивачки - [PERSON] із сім'єю з 3 осіб (вона, її донька - [PERSON], син - [PERSON]) видано ордер №009024 серія CP на право заняття жилого приміщення жилою площею 37,20 кв.м., що складається з 3-х кімнат в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Позивачку разом із сином [PERSON], не було включено до ордеру на вселення до квартири. Судом встановлено, що позивачі вже понад 18 років проживають в квартирі [ADDRESS], наданій у 1996 р. для тимчасового проживання. Ордер на вселення до даної квартири наданий не був, договір найму жилого приміщення укладений не був. Відповідно до ч. 3 ст. 132-2 чинного ЖК України громадяни, яким надане жиле приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ цього жилого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти в нього інших мешканців. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому, ч. 3 ст. 344 ЦК України встановлює, що якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Частиною 1 ст. 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Згідно ч. 2 ст. 344 ЦК України встановлено, приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» N 2482-XII від 19 червня 1992 року визначений порядок приватизації державного житлового фонду. При цьому, ч. 2 ст. 2 встановлено, що не підлягають приватизації: квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей). Таким чином, законодавством встановлений спеціальний порядок набуття громадянами права власності на приміщення, які відносяться до державного житлового фонду. В зв'язку з чим, суд вважає, що в даних правовідносинах неможливо застосувати положення ст. 344 ЦК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed