Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

[PERSON] 12 січня 2016 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ЖБК № 193 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом по закону. Позивач у своєму позові посилається на те, що 07 лютого 1978 року її бабуся [PERSON] уклала шлюб з дідусем [PERSON], позивачка є їх онукою, 31 березня 2005 року [PERSON] склала на позивачку заповіт на свою частку квартири, 16 травня 2008 року [PERSON] померла, відповідач є ЖБ кооперативом, де знаходиться їх мешкання. Після смерті бабусі відкрилася спадщина у вигляді ? частки квартири [ADDRESS]; вказана квартира була надана [PERSON] як члену ЖБК № 193 на склад його сімї з дружиною [PERSON]. В 1989 році бабусею і дідусем позивачки пай було виплачено в повному обсязі. За життя в 1994 році [PERSON] з чоловіком отримали довідку з кооперативу і зареєстрували власність а ДМБТІ на себе в рівних частинах, вони постійно мешкали та були зареєстрованій в цій квартирі до цього часу. Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі на її частку. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися та не претендують на спадщину, тобто інших спадкоємців немає, позивач фактично прийняла вказану спадщину та просила суд встановити вказаний факт і визнати за нею право власності на вказану частку в цій квартирі, яка належала померлій. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на вказану квартиру. Раніше не мала можливості звернутися, звернулася до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно в частині виділення часток вказаного житла та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і вона вимушена звертатися до суду. Просила фактично встановити юридичний факт прийняття ними спадщини після смерті бабусі та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на ? частину вказаної квартиру [ADDRESS], задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ЖБК № 193 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, позовні вимоги визнав, не заперечував проти викладених в позові обставин і вважав за можливе задоволення позову, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог не заперечували, вважали за можливе винесення рішення на розсуд суду, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 07 лютого 1978 року [PERSON] (бабуся позивачки) уклала шлюб з [PERSON] (дідусь позивачки), позивачка є їх онукою, 31 березня 2005 року [PERSON] склала на позивачку заповіт на свою частку квартири, 16 травня 2008 року [PERSON] померла, відповідач є ЖБ кооперативом, де знаходиться їх мешкання. Після смерті бабусі відкрилася спадщина у вигляді ? частки квартири [ADDRESS]; вказана двокімнатна квартира була надана [PERSON] як члену ЖБК № 193 на склад його сімї з дружиною [PERSON]. 20 листопада 1989 року бабусею і дідусем позивачки (подружжям) пай за вказану квартиру було виплачено в повному обсязі в розмірі 5349 руб., про що свідчить довідка ЖБК 193 від 01 лютого 2013 року. За життя в 1994 році [PERSON] з чоловіком отримали довідку з кооперативу і зареєстрували власність а ДМБТІ на себе в рівних частинах, вони постійно мешкали та були зареєстрованій в цій квартирі до цього часу, про що свідчить реєстраційне посвідчення ДМБТІ від 12 серпня 1994 року. Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі на її частку. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися та не претендують на спадщину, тобто інших спадкоємців немає, позивач фактично прийняла вказану спадщину та просила суд встановити вказаний факт і визнати за нею право власності на вказану частку в цій квартирі, яка належала померлій. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на вказану квартиру. Раніше не мала можливості звернутися, звернулася до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус 31 жовтня 2014 року відмовив в видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно в частині виділення часток вказаного житла та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і вона вимушена звертатися до суду. Просила захистити її законні права. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що дійсно квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] і його дружині [PERSON] в передбаченому законом порядку, [PERSON] став членом ЖБК № 193, пай вказаним подружжям виплачено повністю, про що свідчить довідки кооперативу від 01 лютого 2013 року, право власності на це житло в той час не було зареєстроване. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з ? частки вказаної квартири. Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися та не претендують на вказану частину спадщину, позивач фактично прийняла вказану спадщину. Відповідно до п. 11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року зі змінами внесеними постановою № 13 Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1993 року, у випадку смерті особи члена ЖБК після першого липня 1990 року, спадщина відкривається на квартиру якщо були повністю внесені пайові внески. Відповідно до ч. 2 ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» (зі змінами та доповненнями) у разі викупу квартири, дачі, гаражу, іншої будівлі, споруди або приміщення, член житлово - будівельного, дачно - будівельного, гаражно - будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. В п. 5-1 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово - будівельні кооперативи» зазначено, що гідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше житлове приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, а жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Вказане вищезазначене повністю кореспондується з постановою № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування від 30 травня 2008 року. Отже, [PERSON] разом з чоловіком за життя набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Внаслідок смерті бабусі позивача, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є її день смерті. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов'язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися слідок його смерті, а саме майнові права на особисте майно та нерухоме майно: 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Тобто на момент смерті [PERSON] право власності на 1/2 згаданої вище квартири мала, але не зареєструвала її в установленому порядку. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. А, проводячи аналогію з п. 24 цієї ж Постанови та враховуючи вимоги ст. 358 ЦК України, рожна зробити висновок, що відповідачами в такій справі є інші спадкоємці, що прийняли спадщину, та інші співвласники майна, які хоч і не є спадкоємцями, але володіють своїми частками у майні, частка якого була у власності спадкодавця і з приводу якого розглядається справа у суді. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, і доводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям в період шлюбу, належить чоловіку і дружині на правах загальної спільної власності. Відповідно до ч.1ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира придбана бабусею і дідусем позивачки у період шлюбу, а тому відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим їх спільного сумісного майна. Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачем позовних вимог навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], що померла 16 травня 2008 року, на ? частину квартири [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved