Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) 24.04.2019 звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення інфляційних сум, трьох процентів річних та процентів за користування грошима. Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.06.2019 у цивільній справі № 188/570/19, провадження № 2/188/321/2020 позовну заяву повернуто позивачу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.11.2019 ухвала суду першої інстанції залишена без змін. Позивач 23.12.2019 повторно звернувся суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних сум, три проценти річних та процентів за користування грошима. 28.12.2019 ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області відкрито провадження у цивільній справі № 188/1844/19, провадження № 2/188/695/2019 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних сум, 3% річних та процентів за користування грошима і призначено судовий розгляд у спрощеному провадженні з викликом сторін. Постановою Верховного Суду від 20.05.2020 ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції у цивільній справі № 188/570/19, провадження № 2/188/321/2020 скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.06.2020 відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі № 188/570/19, провадження № 2/188/321/2020 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних сум, 3 % річних та процентів за користування грошима, тому що у провадженні цього суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав - цивільна справа № 188/1844/19, провадження № 2/188/695/2019 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних сум, 3 % річних та процентів за користування грошима. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року на користь позивача з відповідача стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 1500 доларів США, що на день розгляду справи складало 19426,83 грн. та витрати на сплату судового збору за подання позову в розмірі 243,60 грн. Протягом тривалого часу судове рішення не виконувалося і за цей час кошти, стягнуті за рішенням суду, знецінились, і в зв`язку з цим позивач, посилаючись на норми ст.ст. 536, 625, 1048 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України просить суд стягнути на його користь з відповідача нараховані ним інфляційні втрати в розмірі 204 грн 13 коп., 3% річних в розмірі 135,12 доларів США, та щомісячні проценти від суми позики (на рівні облікової ставки Національного банку України) в розмірі 4,88 доларів США, судові витрати в розмірі 1768,40 грн, з них відшкодування сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн та компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 1000 грн. (а.с.2-3). Ухвалою суду від 28.12.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.16). 20.01.2020 позивач подав до суду заяву про розрахунок судових витрат, у якій просив стягнути з відповідача витрати, пов`язані з прибуттям до суду власним автотранспортом, виходячи з вартості пального та відстані, в розмірі 239 грн. 22 коп. та компенсацію за відрив від звичайних занять, виходячи з тривалості проїзду до суду і назад, очікування судового засідання, участі в судовому засіданні, всього один робочий день, в розмірі 224 грн. 91 копійка (а.с.21). Відповідач надав відзив на позов, у якому позов не визнав, просив відмовити у позові, посилаючись на те, що про порушення свого права на отримання інфляційних сум, 3% річних та процентів за користування грошима позивач дізнався 1 жовтня 2013 року, а звернувся з цим позовом до суду лише 28.12.2019, тобто за межами трьохрічного строку позовної давності. У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання , передбачених ст.625 ЦК України України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідач послався на норму ст.267 ЦК України, за якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ухвалою суду від 22.05.2020 до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Петропавлівський районний відділ ДВС Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - третя особа). Третя особа надала суду письмові пояснення, у яких зазначила, що у постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України вказав, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 Цивільного кодексу України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц йдеться про те, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні валютою платежу є виключно гривня, за умови відсутності у сторін відповідної ліцензії Національного банку України. Натомість Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тобто, робить висновок третя особа, виходячи з практики Верховного Суду, до 25 липня 2018 року державний виконавець міг перераховувати кошти стягувачу у гривні по валютному зобов`язанню, що він і робив у виконавчому провадженні № 46741707 з примусового виконання виконавчого листа № 188/1122/14-ц, виданого 03.02.2015 Петропавлівським районним судом про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 1500 доларів США, а починаючи з 25 липня 2018 року вже необхідно перераховувати стягувачу кошти у валюті, визначеній виконавчим документом, а не його еквівалент у національній валюті. Кошти, стягнуті з відповідача на користь позивача у гривні у долари США не перераховувались у зв`язку із відсутністю у державного виконавця технічної можливості конвертувати гривні у долари США. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позові, просить задовольнити позов в повному обсязі на підставі наданих суду доказів, просить не брати до уваги докази, надані відповідачем про утримання з нього грошових коштів за виконавчим провадженням, вважаючи, що вони подані з порушенням встановленого ЦПК України порядку їх надання, а саме: їх копії не надані позивачу. Крім того, позивач надав суду доказ про повернення ним грошових коштів в розмірі 19426 грн третій особи, які на його думку, мають бути конвертовані і виплачені йому в іноземній валюті. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов, додатково надав лист третьої особи на підтвердження повного, на його думку, погашення боргу за рішенням суду, також надав письмову заяву про застосування позовної давності до вимог позивача. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року у справі №188/1122/ 14-ц на користь позивача з відповідача стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 1500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на день розгляду справи складало 19426,83 грн. та витрати на сплату судового збору за подання позову в розмірі 243,60 грн. З тексту рішення вбачається, що договір позики між сторонами укладався без зазначення строку повернення позичених грошових коштів у вигляді 1500 доларів США, а на першу вимогу позичальника (а.с.7-8). З метою виконання цього судового рішення, яке 10.11.2014 набрало законної сили, 03.02.2015 Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист № 188/1122/14-ц про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 1500 доларів США, що станом на день розгляду справи складає 19426,83 грн. та витрат на сплату судового збору в розмірі 243,60 грн. За цим рішенням 03.03.2015 третьою особою було відкрите виконавче провадження (далі - ВП) № 46741707, за яким в період з 10.07.2015 до 08.05.2018 з відповідача було стягнуто і перераховано позивачу 20389,30 грн., що дорівнювало в еквіваленті гривні до долара США 789,28 доларам США. 30.05.2018 постановою державного виконавця третьої особи ВП № 46741707 було закрите у зв`язку із виконанням. 19.10.2018 ця постанова була скасована з мотиву неповного виконання судового рішення з посиланням на те, що стягнення мало проводитися в іноземній валюті, і продовжено виконання. Враховуючи відсутність у відповідача валюти США, виконання проводилося шляхом стягнення утриманих з пенсії відповідача коштів у гривні. За період з 19.10.2018 по 04.09.2019 було утримано 8396,32 грн, з них у період з 19.10.2018 до 31.2019 утримано 1190,86 грн, що на день здійснення платежу 05.03.2019 за офіційним курсом НБУ 26,827083 грн за 1 долар США становило 44,39 долара США. Таким чином, за період з відкриття виконавчого провадження 03.03.2015 до 31.03.2019 з відповідача утримано 20389,30 грн + 1190,86 грн = 21580,16 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на день здійснення платежів відповідає 789,28 долара США + 44,39 долара США = 833,67 долара США. Залишок боргу станом на 31.03.2019 складав 1500 доларів США- 833,44 долара США = 666,33 долара США. 05.09.2019 це ВП було об`єднане у зведене ВП № 60063851 з іншим ВП № 5996450 про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 16552,86 грн за іншим виконавчим листом №188/1536/18 від 22.08.2019. За період з 05.09.2019 по 15.06.2020 з відповідача утримано 11358,70 грн. Кошти, утримані з відповідача по ВП № 46741707 за період з 19.10.2018 по 15.06.2020 позивачу не перераховані, знаходяться на рахунку третьої особи, яка стверджує про відсутність технічної можливості конвертації цих коштів у валюту США та перерахування їх в іноземній валюті позивачу. Представники третьої особи стверджують про неможливість відкриття ними валютного рахунку, надаючи на підтвердження копії письмових звернень до різних банківських установ. Станом на 15.06.2020 на депозитному рахунку третьої особи по зведеному ВП № 60063851перебувають грошові кошти в розмірі 13771,28 грн, утримані з відповідача. За розрахунком третьої особи станом на 15.06.2020 з урахуванням вказаної суми та пропорційного розподілу її між двома виконавчими документами умовний залишок боргу по ВП № 46741707 становить 391,90 доларів США. Ці обставини підтверджуються оглянутим в судовому засіданні ВП № 46741707, письмовими поясненнями третьої особи, поясненнями в судовому засіданні представника третьої особи, довідками та розрахунками, наданими третьою особою відповідачу та суду (а.с.40-43, а.с.58-62). Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у ст.533 ЦК, зокрема в ч.3 цієї статті зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом. Таким чином, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК. З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом мало здійснюватися в іноземній валюті. Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст.53 закону № 606-XIV, чинного до 05.10.2016. Так, відповідно до ч.3 цієї статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого переказування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби. У статті 49 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», чинного з 05.10.2016, визначено таке: 1. У разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, які мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх продати протягом семи робочих днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. 2. У разі якщо такі кошти розміщені в банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх перерахувати протягом семи робочих днів такі кошти до банку або іншої фінансової установи за вибором виконавця, що має таке право, для їх реалізації відповідно до частини першої цієї статті. 3. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Враховуючи викладене, державний виконавець був зобов`язаний під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями вказаних норм, оскільки між стягувачем та боржником існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом також в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених ст.53 закону № 606-XIV та ст. 49 закону № 1404-VIII. При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.11.2017 у справі № 6-1063цс17. Відповідно до п.30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Враховуючи, що має місце примусове виконання судового рішення, моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок відділу виконавчої служби, тобто третьої особи у цій справі. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1). У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.2). За умовами договору позики від 05.06.2013 сторони не передбачили сплату відсотків від суми позики, яку надано без зазначення строку. Відповідач зобов`язався повернути суму боргу на першу вимогу позивача (а.с.6). Відповідно до ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У цьому випадку відповідач мав повернути позику протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Із заочного рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року у справі №188/1122/ 14-ц неможливо встановити, коли позивач пред`явив відповідачу вимогу про повернення боргу, не вказано про це і у позові, але в будь-якому випадку це сталося не пізніше тридцяти днів від дня, коли відповідач отримав копію заочного рішення суду, яке після цього набрало законної сили 10.11.2014, тобто відповідно до норм діючої на той час редакції Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України відповідач отримав копію заочного рішення суду 30.10.2014. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики, тобто у цьому випадку 30.10.2014. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то через тридцять днів після пред`явлення відповідачу вимоги про повернення боргу позивач не міг нараховувати такі проценти. Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, в частині позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих позивачем з посиланням на приписи статті 1048 ЦК України за період з 01.04.2016 до 31.03.2019 в розмірі 4,88 долара США слід відмовити. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1). Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). У Законі України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» зазначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального ріння цін на товари та послуги, які купує населення, невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. У рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі № 6-36736вов10 висловлена правова позиція, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ст. 625 ЦК щодо сплати борту з урахування встановленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні, а зобов`язання між сторонами у цій справі визначено в іноземній валюті, тому в цій частині слід відмовити позивачу в задоволенні позову. Таким чином, суд дійшов висновку, що лише позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми є законними. Однак суд не погоджується з тим, що вони мають бути розраховані із всієї суми боргу в розмірі 1500 доларів США. Суд вважає, що необхідно врахувати всі стягнені за період з 01.04.2016 до 31.03.2019, вказаний у позові, з відповідача на користь позивача під час виконання судового рішення третьою особою грошові кошти, як перераховані позивачу в період з відкриття виконавчого провадження 03.03.2015 до його закриття 30.05.2018 в розмірі 20389,30 грн., що еквівалентно 789,28 доларам США (а.с.62), так і ті, які перебувають на рахунку третьої особи, стягнуті з відповідача в період з відновлення виконавчого провадження 19.10.2018 до 31.03.2019 в розмірі 1190,86 грн, що еквівалентно 44,39 доларам США за курсом гривні до долара, встановленим Національним банком України на день платежу 05.03.2019. Суд не звертає уваги на повернення позивачем третій особі 24.06.2020 грошових коштів в розмірі 19426 грн 00 копійок, оскільки, по-перше, з моменту отримання цих коштів в період з 10.07.2015 до 30.05.2018 позивач став їх власником і відповідно до приписів статті 319 ЦК України має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, по-друге, ці дії позивача не пов`язані з правовідносинами між позивачем і відповідачем, що склалися з приводу виконання рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року, а стосуються правовідносин між позивачем та третьою особою, як державним органом влади, на який законодавством України покладений обов`язок виконання судових рішень. Суд виходить з того, що відповідач не несе відповідальності за неналежне виконання третьою особою вимог ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Суд керується принципом «належного врядування», висловленим у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Положеннями ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких дала Верховна Рада, та практику ЄСПЛ як джерело права. У п.71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Намагання виправити допущену органом влади в минулому помилку не може перекладати на громадянина всі її негативні наслідки. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові у справі № 460/762/16-ц. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач має нести відповідальність за несвоєчасне виконання обов`язку, покладеного на нього рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року тільки в межах залишку боргу, не стягнутого з нього третьою особою станом на 31.03.2019, тобто боргу в розмірі 666,33 доларів США. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 15 березня 2018 року № 638/1841/14-ц. 3% річних за період з 01.04.2016 до 31.03.2019, тобто за 1095 днів, від боргу в розмірі 666,33 доларів США складають 59,97 доларів США. Отже, суд частково задовольняє позовні вимоги у цьому розмірі. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивача на сплату судового збору за подання цього позову в розмірі 768,40 грн підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог. Позовні вимоги складали 140 доларів США, що на день подання позову 23.12.2019 за курсом НБУ 23,2912 грн за 1 долар США відповідало 3260,77 грн., та 204 грн 13 коп., всього 3464,90 грн. Задоволений позов у розмірі 59,97 доларів США, що за тим же курсом становить 1396,77 грн, або 40,31 відсотків. Витрати позивача на судовий збір в розмірі 768,40 грн : 100 х 40,31% = 309,74 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується судових витрат позивача у виді компенсації за відрив від звичайних занять позивача 20.01.2020, то суд бере до уваги, що відповідно до п. 2 додатку до постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних , адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 155 від 28.02.2018 (далі - Постанова № 590), за відрив від звичайних занять стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, у зв`язку з явкою до суду граничний розмір компенсації обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Відрив позивача від звичайних занять 20.01.2020 суд визначив, виходячи з тривалості самого судового засідання, тривалості проїзду позивача до суду і у зворотному напрямку, тривалості очікування в суді початку судового засідання, і розрахував компенсацію позивачу за відрив від звичайних занять, які слід було би стягнути з відповідача у разі задоволення позову в повному обсязі, таким чином: 2102 грн : 21 робочий день : 8 годин х 4 години = 50 грн 05 копійок. Однак, позов задоволено на 40,31%, тому стягненню підлягають судові витрати, пропорційні розміру задоволеної частини позову, в сумі 20 грн 18 коп. Крім того, представник заявника нарахував судові витрати, пов`язані з переїздом позивача до суду 20.01. 2020, виходячи з вартості пального на проїзд власним транспортом з м.Тернівка до смт. Петропавлівка, в розмірі 239,22 грн. На підтвердження витрат, пов`язаних з переїздом, він надав розрахунок витрат палива для автомобіля та його вартість. Суд не може взяти до уваги зазначений розрахунок та чеки з автозаправних станцій, оскільки відповідно до п. 4 додатку до Постанови № 590 витрати сторін, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у зв`язку з явкою до суду, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження, отже, повинні підтверджуватися проїзними документами (квитками), які б свідчили про проїзд сторони процесу на міжміському громадському транспорті. З цих підстав суд відмовляє у відшкодуванні витрат позивача на пальне для переїзду до суду. На підставі викладеного та ст.ст. 533, 625, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: partial