Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

[PERSON] 22 серпня 2017 року звернулася до суду з позовною заявою, в якій вказує, що є приватною власницею земельної ділянки №750 в масиві №46 розміром 3,27 га з земель колишнього КСП „Прогрес на території Точилівської сільради Ананьївського району, Одеської області. Її право власності на цю земельну ділянку підтверджується Державним актом серії ЯЖ №719142 , виданим мені Ананьївською райдержадміністрацією Одеської області 24 липня 2009 року. Вказана земельна ділянка була передана нею відповідачу по цій справі ФН „АФ Бургуджі в особі голови господарства [PERSON] відповідно до письмового договору оренди земельної ділянки від 14 травня 2007 року в оренду строком на 5 років. Договір був ними підписаний і належно зареєстрований в Одеській регіональній фірмі ДП „Центр державного земельного кадастру, але сам договір їй на руки не надавався і його копія у неї відсутня. Проте такі самі договори в той час укладали і інші громадяни села Точилове, Ананьївського району Одеської області, в тому числі [PERSON] і інші. Тому текст договору та записані в ньому умови їй відомі.? Згідно п.п.36,37 договору оренди дія договору припиняється, а договір розривається на підставі закінчення строку його дії або за взаємною згодою сторін. При відсутності згоди сторін на розірвання договору спір вирішується в судовому порядку. Пролонгація строку договору, тобто його мовчазне продовження на другий термін умовами договору не передбачено. Таким чином строк укладеного ними договору /пять років/, закінчився 14 травня 2012 року. Проте ні вона ні відповідач на цю дату не припинили умови оренди, вона не забрала свою земельну ділянку і продовжувала отримувати орендну плату, а відповідач продовжував використовувати її земельну ділянку та виплачувати їй орендну плату. Зрозуміло, що з їхньої мовчазної згоди оренда земельної ділянки продовжилась ще на один строк, тобто на пять років і закінчилась 14 травня 2017 року. Починаючи з цієї дати вона стала вимагати від відповідача повернення їй її земельної ділянки в звязку з її бажанням обробляти її самостійно. Вона спочатку усно повідомила представника господарства, його голову [PERSON] та їх юрисконсульта про цей намір, а потім написала письмову заяву від 18 травня 2017 року, але їй усно ці посадові особи відповідача заявили, що землю їй не повернуть, бо існує інший договір оренди земельної ділянки за №7/14 від 4 грудня 2014 року строком на пять років і його дія закінчиться 4 грудня 2019 року. Вона оглянула наданий ними екземпляр договору і повідомила їм, що цього договору ніколи раніше не бачила, його не укладала і не підписувала, але вони не прийняли до уваги її заяву. Тоді вона написала ще дві письмові заяви-претензії про повернення їй її земельної ділянки, котрі направила безпосередньо за адресою відповідача, за його державною реєстрацією, в село Виноградівка Арцизського району Одеської області, /заяви додаються/ Відповіді на них вона не отримала до теперішнього часу і тому звертається до суду за захистом своїх прав. Договір від 14 травня 2007 року укладався в с. Точилове Ананьївського району Одеської області, оренда здійснювалась також там і тому на підставі ст. 110 ЦПК України ця справа підсудна Ананьївському районному суду Одеської області. Підставами для припинення орендних відносин з відповідачем та повернення їй її приватної земельної ділянки є наступні: Згідно Закону України „Про оренду землі від 6 жовтня 1998 року оренда землі - це засноване на договорі СТРОКОВЕ, ПЛАТНЕ володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Договір укладається письмово і підлягає обовязковій державній реєстрації. Вона уклала з відповідачем лише один письмовий договір оренди від 14 травня 2007 року строком на 5 років. Інших договорів з ним не укладала і не підписувала, строки орендних відносин не погоджувала, а це означає, що вона в праві вимагати повернення їй земельної ділянки в будь-який строк, коли їй це буде завгодно. Якщо навіть погодитись, що вони з відповідачем з мовчазної згоди шляхом прийняття до виконання продовжили орендні відносини ще на пять років, то і цей строк закінчився 14 травня 2017 року. Відповідно до ст. 202 ЦК України договір оренди є двостороннім договором. Оскільки відповідно до ст. 210 ЦК України він підлягає державній реєстрації, то він повинен вчинятися в письмовій формі. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальною вимогою до право чину є вільне волевиявлення учасника право чину і право чин має укладатися в формі, встановленій законом. Договору оренди земельної ділянки №7/14 від 4 грудня 2014 року вона не укладала і не підписувала. В цьому можливо також впевнитися оглянувши підписи сторін в договорі, де кимось вказане її місце проживання та реєстрації с. Точилове Ананьївського району Одеської області, а з запису про реєстрацію її місця проживання в паспорті видно, що на той час вона вже більше шести років в селі Точилове не мешкала і з 1 серпня 2008 року постійно зареєстрована та мешкає в м. Одеса, провулок Маяковського, 5. Тобто, цей запис представником відповідача підроблений, взятий з реквізитів договору від 2007 року. Представники відповідача заявили їй, що цей договір від її імені уклав та підписав хтось з її родичів в селі Точилове Ананьївського району Одеської області, але вона нікого не уповноважувала на укладення цього договору і нікому довіреності на це не надавала. До речі, при договорі оренди такої довіреності нема. Вже з цієї підставі цей договір є недійсним, укладеним невідомо ким і на яких підставах. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України недотримання вимог п.3,4 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності такого право чину. Свій підпис під вказаним договором оренди земельної ділянки вона оспорює і готова до почеркознавчої експертизи з цього приводу. Вона своєчасно, усно і трьома письмовими заявами повідомила відповідача про своє небажання підтримувати з ним орендні стосунки. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, вона має право вимагати від відповідача повернення їй її земельної ділянки і не перешкоджати їй в її використанні за призначенням. Представник позивача [PERSON] в судове засідання на розгляд справи не зявився, однак надав на адресу суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує(а.с.32). Представник відповідача в судове засідання на розгляд справи не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки не повідомив(а.с.24,31). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Взявши до уваги заяву представника позивача, неявку відповідача, та вивчивши матеріали справи(1-39), суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.207 ЦК України - Вимоги до письмової форми правочину 1. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. 2. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. 3. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. 4. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. У відповідно до ст.208 ЦК України - Правочини, які належить вчиняти у письмовій формі 1. У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно зі статтею 209 ЦК України - Нотаріальне посвідчення правочину 1. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. 2. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. 3. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. 4. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст.210 ЦК України - Державна реєстрація правочину 1. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. 2. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. У відповідно до ст.215 ЦК України - Недійсність правочину 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином встановлено обставини, які дають підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки позивачем надано достатні докази вказаного, а відповідач в судові засідання не зявився, не надав доказів, які б спростували надані докази позивача.

Outcome: approved