Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] від імені якого діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши третіми особами - приватного нотаріуса Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Ричку Юлію\~Олександрівну та приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Романа Михайловича, про визнання виконавчого напису від 29 червня 2021 року вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Юлією Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за №1320 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості за договором іпотеки посвідченим 03.03.2008 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі Торжаш В.Л. за реєстровим №1202 в сумі 2246866,24 грн. (далі Виконавчий напис), таким, що не підлягає виконанню. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що Виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства, оскільки згідно з Переліком №1172 виконавчий напис може бути вчинено лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору, на основі якого виникла заборгованість, яким договір іпотеки не є. Також вказує на те, що Виконавчий напис видано за межами трьохрічного строку з дня виникнення права вимоги, а сума заборгованості не є безспірною, так як нарахування проведено після закінчення строку кредитування, оскільки згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25 червня 2013 року присуджено до стягнення заборгованість за кредитним договором №1/03-2008 від 03.03.2018. \~ \~ \~ \~Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Треті особи пояснень щодо суті спору не надали. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що 3 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір №1/03-2008 (надалі Кредитний договір), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит на суму 37350,00 доларів США на строк до 2 березня 2038 року з виплатою процентів за користування кредитом з розрахунку 13,39 % на рік. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та Позичальником 3 березня 2008 року був укладений Договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №1202 (надалі Іпотечний договір, а.с. 15-19), на підставі якого відповідач надав в іпотеку Банку Предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~На підставі\~рішення Мукачівського\~міськрайонного суду\~Закарпатської області\~від 25\~червня 2013\~року присуджено\~до стягнення\~солідарно з\~солідарно із\~ [PERSON] та\~ [PERSON] на\~\~користь публічного\~акціонерного товариства\~комерційний банк\~«Надра» в\~особі Відділення\~ПАТ КБ\~«Надра» Ужгородське\~РУ суму 410\~\~\~517,13\~грн.\~(чотириста\~десять тисяч\~п`ятсот сімнадцять\~гривень 13\~коп.),\~що становить\~51359,58\~дол.\~США заборгованості\~за договором\~кредиту від\~03.03.2008\~р.\~№1/03-2008,\~а також\~суму 3441\~грн.\~(три\~тисячі чотириста\~сорок одна\~гривня) у відшкодування судових витрат. 29 червня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 1320, за яким запропоновано стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «Дніпрофінансгруп» з [PERSON] заборгованість за Іпотечним договором в забезпечення за Кредитним договором за період з 01.07.2018 по 25.06.2021 року у загальному розмірі 2246866,24 гривень (з яких 997474,83 гривень основний борг; 1249391,41 грн відсотки, 2500,00 гривень - плата за вчинення виконавчого напису). На підставі постанови приватного виконавця Роман Романа Михайловича від 21.07.2021 відкрито виконавче провадження ВП №66161141 з примусового виконання Виконавчого напису. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу з приводу вищевказаної позовної вимоги суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 18 Цивільного кодексу України\~нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється\~Законом України «Про нотаріат»\~та іншими актами законодавства України (частина перша\~статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений\~наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5\~(далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19\~статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена\~Глава 14 Закону України «Про нотаріат»\~та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі\~статтею 87 Закону України «Про нотаріат»\~для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат»\~визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї\~статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність\~заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови,\~що з\~дня виникнення\~права вимоги\~минуло не\~більше трьох\~років Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Положення частини першої статті 88 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду\~№ 7-р(I)/2020 від 01.07.2020. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). З наведеного можна зробити висновок, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Для правильного застосування положень статей\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів затверджений\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172\~(далі - Перелік документів). Із змісту Виконавчого напису вбачається, що такий вчинений на підставі Переліку документів. Так, п. 1-1 Переліку передбачено, що для стягнення заборгованості за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подаються: оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу. \~ \~ \~ \~Для правильного застосування положень статей\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. \~ \~ \~ \~Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17. \~ \~ \~ \~Так, однією з умов вчинення виконавчого напису нотаріусом є те, що з дня виникнення права вимоги повинно минути не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. При цьому вирішальне значення має саме встановлення дня виникнення права вимоги. Так, відповідно до\~статті 256 Цивільного кодексу України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Статтею 253\~Цивільного кодексу\~України \~передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша\~статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у\~статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша\~статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати\~з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта\~статті 631 Цивільного кодексу України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у\~статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами частини першої вказаної статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). \~З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У спірній по справі ситуації сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування. З укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що [PERSON] отримав 03.03.2008 кредит строком до 02.03.2038 року (включно). Отже, після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою\~статті 267 Цивільного кодексу України\~ особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 Цивільного кодексу України). За умовами договору сторони погодили строк кредитування до 02.03.2038. Відтак, у межах строку кредитування, а саме до 02.03.2038 відповідач мав погашати кредитні платежі і сплачувати проценти. \~ \~ \~ \~Разом з тим, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 червня 2013 року по справі №303/3847/13-ц присуджено до стягнення солідарно з [PERSON] та\~ [PERSON] на\~\~користь публічного\~акціонерного товариства\~комерційний банк\~«Надра» в\~особі Відділення\~ПАТ КБ\~«Надра» Ужгородське\~РУ суму 410517,13\~грн.\~(чотириста\~десять тисяч\~п`ятсот сімнадцять\~гривень 13\~коп.),\~що становить\~51359,58\~дол.\~США заборгованості\~за договором\~кредиту від\~03.03.2008\~р.\~№1/03-2008,\~а також\~суму 3441\~грн.\~(три\~тисячі чотириста\~сорок одна\~гривня) у відшкодування судових витрат. За таких обставин справи слід констатувати, що банківська установа звернувшись 05.06.2013 (дані автоматизованої системи документообігу суду) до суду з позовом про стягнення із [PERSON] , [PERSON] заборгованості за Кредитним договором, використала право вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних їй на підставі\~статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінила порядок, умови і строк дії даного кредитного договору. На час звернення з таким позовом (05.06.2013) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішенням суду від 25 червня 2013 року було засвідчено такі зміни. У вищевказаному судовому рішенні заборгованість за Кредитним договором була визначена у повному обсязі, тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок належного виконання зобов`язання, у порядку визначеному частиною другою\~статті 625 ЦК України, а не шляхом стягнення заборгованості, в тому числі у вигляді процентів за цим же кредитним договором. При вирішенні\~справи суд\~приймає до\~уваги приписичастини\~четвертої 263\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~в якій\~зазначено,\~що при\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) в подібних правовідносинах про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Звернення з\~позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У межах судового розгляду даної справи встановлено, що у червні 2013 року банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про виконання зобов`язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав. Таким чином, враховуючи, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 червня 2013 року по справі №303/3847/13-ц \~ стягнуто із позичальника заборгованість за Кредитним договором, кредитор має право на стягнення коштів, передбачених\~статтею 625 Цивільного кодексу України, однак позивач таких вимог не заявляв. \~ \~ \~Тобто, з ухваленням рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 Цивільного кодексу України. При цьому, у Виконавчому написі нотаріус зазначив суму до стягнення вказав період стягнення з 01.07.2018 по 25.06.2021. Разом з тим, Виконавчий напис вчинено нотаріусом 29 червня 2021 року, тобто більше ніж через 3 роки після виникнення права вимоги, тому слід констатувати порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат». Таким чином, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» пропустило передбачений законом трьохрічний строк для стягнення заборгованості, для звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису. Що стосується доводів позивача про відсутність безспірної заборгованості, суд зазначає наступне. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172\~(далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в\~Законі України «Про нотаріат»\~та Порядку вчинення нотаріальних дій. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень стст.87, 88 закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 5.07.2017 №6-887цс17. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей\~15,\~16,\~18 Цивільного кодексу України, статей\~50,\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. З даних Виконавчого напису вбачається, що з позивача на користь відповідача стягнута сума, яка включає в себе основний борг та відсотки за період з 01.07.2018 по 25.06.2021. Щодо правомірності нарахування вказаних сум суд зазначає наступне. Так, п. 1.4. Кредитного договору визначено строк кредитування до 02.03.2038. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі\~\~№ 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом,\~а також\~обумовлену в\~договорі неустойку припиняється\~після спливу\~визначеного цим\~договором строку\~кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Припис абзацу другого частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, право відповідача нараховувати відсотки за користування кредитом за несвоєчасне погашення кредиту, припинилося з моменту пред`явлення позову до суду (про що зазначалося вище) 05.06.2013. При цьому у Виконавчому написі зазначено період стягнення з 01.07.2018 по 25.06.2021, тобто нарахування проведено після спливу строку кредитування. З наведеного випливає, що, зазначена у Виконавчому написі грошова сума кредитної заборгованості не є безспірною, оскільки включає нарахування за період, протягом якого відповідач не мав право нараховувати відсотки. Отже, нотаріус, серед іншого, не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, та безспірності характеру правовідносин, а Виконавчий напис вчинено з пропущенням трирічного строку давності, встановленого\~статтею 88 Закону України «Про нотаріат»\~ та статтями\~ 256,\~257, 258,\~261 Цивільного кодексу України, тому вказаний слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] слід задоволити в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved