Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою, в якій просять визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстроване у реєстрі за №2-995, видане Дергачівською державною нотаріальною конторою 04.04.1990 року на ім'я [PERSON] на майно [PERSON], померлого [INFO], в частині визнання права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS], залишивши у власності [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], 1/6 частину зазначеного будинку; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/6 частини будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування позову зазначили, що вони - позивачі по справі, є рідними сестрами. Їх батьками є [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. У 1976 році їх батьками на земельній ділянці площею 1104,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] було побудовано житловий будинок площею 73,80 кв.м, який рішенням Дергачівської районної ради за № 349 від 24.05.1983 року було прийнято в експлуатацію. [INFO] їх батько [PERSON] помер. З 2004 року їх мати [PERSON] співмешкала із [PERSON], [INFO], якого зареєструвала у зазначеному будинку. [INFO] їх мати [PERSON] померла. 16.07.2013 року вони звернулись до Дергачівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, де було заведено спадкову справу та видано відповідний витяг № 34546897. Як сталі відомо пізніше, за життя їх мати [PERSON] склала заповіт від 19.05.2010 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В. за реєстровим № 2057, відповідно до якого житловий будинок з надвірними побудовами розташований за адресою: [ADDRESS], а також земельну ділянку на якій він розташований вона заповідала у рівних частинах їм - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В березні 2014 року [PERSON] надав їм копії документів, а саме копію свідоцтва про право власності від 04.04.1990 року та копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.04.1990 року. Саме тоді вони дізнались, що 04 квітня 1990 року їх мати [PERSON] оформила на себе право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] на підставі того, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, її та їх батька [PERSON], а іншу половину цього будинку їх мати одноосібно отримала у свою власність у порядку спадкування за законом після смерті їх батька - [PERSON], що є незаконним, вчинено з істотним порушенням їх майнових прав та інтересів; ці обставини раніше нам не були відомі. Таким чином, видане Дергачівською державною нотаріальною конторою 04.04.1990 року на ім'я [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстровано у реєстрі за № 2-995, на майно [PERSON], померлого [INFO], в частині визнання права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] є частково недійсним, оскільки істотно порушує їх майнові права та інтереси. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] та [PERSON] [PERSON] помер [INFO]. Після його смерті залишилась спадщина, а саме: житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст.ст. 529, 549 ЦК УССР (в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. 04 квітня 1990 року дружина померлого [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спірного будинку, а на 1/2 частину цього будинку нею отримано в цей же день свідоцтво про право власності згідно ст.ст. 22, 28 КпроШтаС УРСР. (а.с. 19-20) Посилання позивачів, що вони як діти також є спадкоємцями після смерті [PERSON], до того ж були неповнолітніми та прийняли спадщину, оскільки проживали разом з матір'ю у спірному будинку матеріалами справи не спростовується. Однак, свідоцтво видано у 1990 році. Позивачкам на той час було 14 та 15 років відповідно. У 1993 та 1994 роках їм виповнилось по 18 років. До липня 2014 року, тобто, протягом 20 років ними не ставилось питання по захисту своїх прав та спадковим майном вони не цікавились; кожна з них виселилась з будинку та значний час у будинку не живуть. Відповідно до вимог ст. 71 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Трирічний строк позовної давності сплинув; про його поновлення позивачами клопотання не заявлялось, а тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Згідно ст. 75 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторони. Оскільки спір виник щодо обставин, які мали місце до 01.01.2004 року, то застосуванню підлягає ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Outcome: dismissed