Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

[PERSON], [INFO], звернулась 24 липня 2018 року в суд з позовом та наполягала на розірванні шлюбу з відповідачем [PERSON], [INFO], який вони зареєстрували 11 травня 2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області, за актовим записом №81. Від шлюбумають двох дітей: син [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO]. Стверджувала, що життя з самого початку складалось по-різному, проте протягом останніх років шлюбні відносини між ними стали нестерпними і дуже погіршились. На теперішній час у їхніх відносинах взагалі не має майбутнього, оскільки 22.06.2018 року відповідач наніс їй тяжкі тілесні ушкодження, у результаті чого вона проходить складне та довготривале лікування. У зв'язку з вищенаведеним вважає, що подальше спільне життя, збереження сім'ї та примирення є не можливим. Просила після розірвання шлюбу змінити прізвище «[PERSON]» на дошлюбне «[PERSON]», а також стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві та наполягала на ухваленні рішення про розірвання шлюбу. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про місце час та дату слухання справи був належним чином повідомлений. Заслухавши пояснення позивачки та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 11 травня 2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області, за актовим записом №81, що підтверджується доданим до матеріалів справи оригіналом свідоцтва про шлюб, виданого повторно Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеські області (а.с. 6 ). За час спільного проживання у шлюбі, у сторін народились діти: [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO]. Сторони проживали однією сім'єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов'язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем, оскільки він вчиняє насильство в сім' ї. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами подружні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, категоричної позиції позивача щодо розірвання шлюбу, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуттів та перспектив налагодження стосунків немає. З часу припинення шлюбних відносин та часу тривалого знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. При таких обставинах суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім'ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам позивача. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved