Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

[PERSON] в червні 2015 року заявив позов, за яким, з урахуванням наступних уточнень, просив стягнути з Дочірнього підприємства «Всеукраїнська громадська організація онкоінвалідів «Спілка онкоінвалідів» «Фаворит-Плюс» (далі Підприємство) на свою користь 144000 грн. заборгованої заробітної плати, 32000 грн. компенсації за невикористану відпустку, 64000 грн. середнього заробітку за час затримки в розрахунку, та 16000 грн. на відшкодування моральної шкоди. [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, і пояснив, що працював на Підприємстві виконробом, починаючи з квітня 2014 року Підприємство перестало виплачувати належну працівникам заробітну плату, у зв'язку з чим він 29.12.2014 року звільнився з роботи, за власним бажанням, проте при звільненні розрахунок з ним не був здійснений, не проведено такого розрахунку й до цього часу, що призводить як до матеріальних збитків так і до моральних страждань. Представник позивача [PERSON] підтримав вимоги свого довірителя, пославшись на відповідні спору вимоги трудового законодавства. Представник відповідача Іванська О.А. заявила про безпідставність позову, і пояснила, що Підприємство не допускало заборгованості з оплати праці найманих працівників, в день звільнення [PERSON] отримав всі належні йому виплати, претензій з цього приводу до часу звернення в суд не мав, докази на які він посилається є неналежними. Судом встановлено таке. На підставі наказу директора Підприємства від 08.10.2012р. №0810/12ВК [PERSON] з 08.10.2012р. прийнятий на роботу у відділ «Будівництво» на посаду виконавця робіт, з окладом згідно штатного розкладу. За витягом зі штатного розкладу Підприємства, затвердженого наказом директора від 03.01.2014р. №1/2014, оклад виконавця робіт становить 3000 грн. 29.12.2014 року відповідно до наказу директора №14-0000000078 [PERSON] звільнено з роботи по ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Підставою для видання наказу слугувала відповідна заява позивача від 29.12.2014 року. При звільненні позивач оформив заяву, в якій навів, що отримав трудову книжку, та всі належні при звільненні виплати, Підприємство перед ним виконало всі зобов'язання, претензій до Підприємства не має. [PERSON] не заперечував належність заяви, але заявив, що вона виконана під тиском керівництва Підприємства, а саме під погрозою відмови у видачі трудової книжки та відмови в погашенні заборгованості із заробітної плати. Проте, доказів, що вказувались на такий тиск, а рівно і доказів на наявність у Підприємства перед позивачем заборгованості із заробітної плати в суді не встановлено. Так, суду надані відомості про нарахування заробітної плати [PERSON] за спірний період часу, та довідку про його доходи за цей же період. Даних про заборгованість ці документи не містять. Сам позивач в заяві про звільнення не вказує про причини, що спонукали його звільнитись з роботи. Доказів про те, що він звертався до Підприємства з приводу погашення заборгованості суду не надано, а відповідач факти таких звернень заперечує. Не звертався позивач і до правоохоронних органів. Напроти, свідки - працівники Підприємства [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні, кожен окремо, пояснили, що Підприємством не допускається заборгованість із заробітної плати, затримка з виплатою поточної заробітної плати буває дуже рідко і не перевищує недільного терміну. Крім того, свідки пояснили, що працівникам Підприємства, які були задіяні в роботах на об'єктах за межами м. Києва, в тому числі і позивачу, видача заробітної плати здійснювалась готівкою через уповноважених осіб, зокрема ними, при цьому будь-які документи не оформлювались, дані відносини засновувались на взаємній довірі членів колективу Підприємства. На такий порядок видачі заробітної плати, вказує розписка позивача від 10.12.2014р. про отримання авансу за грудень 2014 року. До речі, при означеній позивачем заборгованості із заробітної плати, отримання ним авансу за поточний місяць є принаймі нелогічним. Тому, не зважаючи на те, що суду так і не надано документів, що підтверджували б отримання позивачем заробітної плати, як то роздавальна відомість, відомість про видачу заробітної плати, тощо, суд вважає доведеним той факт, що Підприємство не мало перед [PERSON] заборгованості по заробітній платі. Факт же відсутності вказаних первинних фінансових документів, суд відносить до неналежної організації бухгалтерського обліку на Підприємстві. Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача про розмір його заробітної плати на Підприємстві. Так, на підтвердження такого розміру він послався на довідку Підприємства від 14.08.2014р. №10. Представник відповідача в суді заявила, що дана довідка Підприємством не видавалась, підписи директора та бухгалтера, що є на довідці, їм не належать, викладені в довідці відомості не відповідають дійсності. Сама довідка, як це видно з її змісту, засвідчує дохід Головного інженера Підприємства [PERSON] за період з 01.02.2014р. по 31.07.2014 року. Проте, позивач, як це встановлено в суді, займав на Підприємстві посаду виконроба. Опитані в суді свідки пояснили, що зарплати в 20000 грн. на місяць (саме такий місячний дохід зазначений в довідці) на Підприємстві нікому не нараховується. Крім того, довідка за формою та змістом не відповідає законодавству. Отже, фактично вказана довідка є фіктивною, а тому відомості викладені в ній не можуть бути визнані належними доказами. Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про нарахування йому виплат за роботу в умовах радіаційного опромінення. Напроти, свідок [PERSON] пояснив, що отримані [PERSON], під час робіт на Південноукраїнській АЕС, дози зовнішнього опромінення не є шкідливими, для здоров?я, а відповідно будь-які доплати до його заробітної плати, а рівно і до заробітної плати інших працівників, задіяних на цих роботах, не нараховувались і не виплачувались. Доводи позивача про те, що йому не надавалась відпустка за період роботи 2013-2014 років, спростовані в судовому засіданні оглядом його заяви від 24.02.2014р. про надання відпустки та відповідного наказу директора від 24.02.2014 року №24/0214. Інших доводів та доказів стороною позивача не заявлено. За таких обставин, суд приходить до переконання, що права [PERSON], в тому числі і на повний розрахунок при звільнені, Підприємством не порушені, а тому підстав для задоволення позову не вбачається. Оскільки, позивачі за трудовими спорами звільнені від сплати судового збору, то витрати у справі суд відносить на рахунок держави, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed