Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду з даним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа: Новоайдарська селищна рада. В обгрунтування\~позовних вимог,\~посилається на\~те,\~що [PERSON]\~є власником\~ домоволодіння,\~розташованого за\~адресою:\~Луганська область,\~Новоайдарський район,\~с.\~Айдар-Миколаївка,\~вул.\~Лугова,\~буд.\~1.\~Відповідачі [PERSON]\~та [PERSON]\~зареєстровані у\~вищевказаному домоволодінні,\~проте з\~2005\~року не\~проживають в\~ньому.\~На теперішній\~час їх\~місцезнаходження невідоме.Відповідачі у добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації, що перешкоджає позивачу реалізувати в повній мірі права власника на користування та розпорядження своїм майном. Позивач здійснює догляд за будинком, сплачує всі комунальні та експлуатаційні витрати по його збереженню. На підставі вищенаведеного, представник позивача просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням домоволодінням, розташованим за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Айдар-Миколаївка, вул. Лугова, буд. 1. Представник позивача [PERSON] у підготовче судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи Новоайдарської селищної ради [PERSON] у підготовче судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень з приводу позовних вимог до суду не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для приватного мешкання та мешкання членів своєї сім`ї та мають право розпоряджатись цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сімї. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Айдар-Миколаївка, вул. Лугова, буд. 1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.8-9). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вищевказаному домоволодінні, що підтверджується копією домової книги (а.с.12-13), довідкою про склад сімї №1553 від 07.05.2018 р. (а.с.14), проте з 2005 року не проживають в ньому, що підтверджується актом депутата Новоайдарської селищної ради (а.с.15). На теперішній час їх місцезнаходження невідоме. Відповідачі у добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації, що перешкоджає позивачу реалізувати в повній мірі права власника на користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає за необхідне застосувати дану норму ЦК України при вирішенні спору, оскільки в даному випадку спірні відносини виникли між власником житла та членами його сім`ї, а не наймачем. Відповідно до п.1 ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю;ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~Частинами 2, 3 ст.\~386\~ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не користуються житлом за місцем реєстрації з 2005 року без поважних на то причин, що дає суду законні підстави для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що відповідачем визнано позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 405, 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved