Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Тесленка 22/25, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, приватизованого в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №1533 від 05.06.1999 року, виданого на підставі розпорядження Управління ЖКГ №С-1276 від 23.04.1999 року (а.с.9). Право спільної сумісної власності на квартиру за ними зареєстроване КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі 168П-365-365. Як слідує з відповіді ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.26), з 19.12.2001 року [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [INFO]. Судовим розглядом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є матірю та сином, що підтверджується свідоцтвом про народження відповідача серії ІІІ-КИ №313489 від 17.11.1979 року (зміна прізвища [PERSON] зі «Швидка» під час укладення шлюбу з [PERSON], а.с.24). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що її син [PERSON] з березня 2010 року в квартирі не проживає, оскільки виїхав на постійне місце проживання до [INFO] Крим, набув громадянство Російської Федерації і має там власний бізнес. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача створює перешкоди в реалізації [PERSON] її прав як власника квартира та змушує нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, вона вимушена просити в судовому порядку визнати його втратившим право користування житлом, адже, на її думку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.405 ЦК України. Однак, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання її сина як її родича та члена сімї [PERSON] таким, що втратив право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на його не проживання в квартирі понад 1 рік. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сімї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Предявляючи вимогу про визнання [PERSON] втратившим право користування квартирою №25 буд.№22 по вул. Тесленка в м. Кривому Розі Дніпропетровської області у звязку виїздом закордон в 2010 році, де він проживає дотепер, позивач [PERSON] залишила поза увагою той факт, що [PERSON] нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить їм та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, у звязку з чим в силу визначеної ст.368, 369 ЦК України преюдиції, належна йому частка становить 1/3 від квартири, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обставини не проживання [PERSON] в квартирі з березня 2010 року, підтверджені актами з місця проживання (а.с.9, 23) хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення його права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобовязує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. Посилання позивача на проживання [PERSON] в м. Ялта, Автономна Республіка Крим та набуття громадянства Російської Федерації суд не приймає до уваги з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами. Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за [PERSON] не є достатніми для позбавлення його право користування житлом, що не позбавляє позивача права на предявлення до нього вимог про відшкодування їй таких витрат пропорційно його частці у власності. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] на належну йому частку в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання його втратившим право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності предявлених вимог суду не надано. Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в аспекті застосування обраного нею способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України, що не позбавляє її права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншим співвласником [PERSON] дієвим способом, передбаченим законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору та ухвалення рішення на користь відповідача, у звязку з чим судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed