Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 12 березня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення від права спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , спадкоємцями [PERSON] за законом: 1 черги - є відповідач [PERSON] , 2 черги - вона, позивач [PERSON] та її сестра [PERSON] (третя особа). Для всієї родини смерть бабусі була несподіваною, померла [PERSON] була особою похилого віку, часто хворіла, останні роки не могла самостійно себе обслуговувати та потребувала постійної сторонньої допомоги. Доглядом [PERSON] , забезпеченням її ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням по мірі можливостей займались близькі люди, які мешкали разом з нею, зокрема, вона, [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] (на теперішній час вони розлучені, позивач вийшла заміж вдруге). Про літній вік і безпорадній стан [PERSON] було добре відомо її сину: відповідачу [PERSON] , який з 2003 року фактично мешкає в Російській Федерації, а з 8 серпня 2008 року став громадянином Російської Федерації. При цьому, замість того, щоб допомогати [PERSON] хоч чимось, він не мав наміру надавати їй яку-небудь матеріальну чи іншу допомогу. Більш того, сам вимагав від неї перерахування грошей на свою користь, посилаючись на те що: він хворий, чи його обікрали, інші приводи, все це було дуже дивно, оскільки за її інформацією відповідач працює водієм вантажних перевезень. Два рази, коли бабуся відмовляла [PERSON] в перерахуванні коштів, він приїжджав «взявши в борг» гроші на проїзд та, приїхавши, відбирав усі заощадження [PERSON] , які знаходились в квартирі. Робив він це здебільшого в робочий час, коли нікого не було вдома, крім [PERSON] . Отримавши те, за чим приїжджав, він відразу (в той же день) повертався до РФ, а позивачка змушена була повністю утримувати [PERSON] за свій рахунок. [PERSON] не звернулася до правоохоронних органів за своє життя тільки тому, що їй було дуже соромно за сина і вона не бажала, щоб про це дізнались сторонні люди. В подальшому після таких приїздів, [PERSON] змушена була відсилати сину гроші, оскільки за її логікою, краще було надіслати невеличку частину, ніж віддавати все, що було, коли він приїжджав особисто. За проханням позивачки медичну допомогу [PERSON] завжди надавав член їх родини, її зведений брат з боку матері - [PERSON] . Він багато років пропрацював фельдшером на швидкій медичній допомозі і завжди допомогав вчасно. Він взагалі лікував усю родину, що мешкала в м. Дніпропетровську. В 2017 році він теж помер і свідчення щодо цього можуть надати лише інші родичі, в т.ч., мати позивача [PERSON] та інші свідки. Лише після смерті [PERSON] відповідач приїхав в Україну та подав заяву про прийняття спадщини. Факт прийняття спадщини відповідачем [PERSON] позивачці став відомий від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мамонової Г.М.. На заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] від 30 листопада 2018 року позивач отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з тим, що в 2014 році [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини вх.92/02-14. При цьому відповідач спадщину не оформлював, на намагання нотаріуса зв`язатися з ним та оформити належним чином спадщину, відповідач з того до теперішнього часу до нотаріуса не звертався. Частиною першою статті 172 СК України передбачено, що дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватись про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Так як бабуся позивача [PERSON] була похилого віку, протягом останніх років життя хворіла на різні хвороби, потребувала сторонньої допомоги та піклування, а [PERSON] її доглядом, триманням та піклуванням не займався і не бажав цього робити, хоча мав таку можливість, оскільки працює водієм, достатньо заробляє коштів. Замість цього він навпаки вимагав і відбирав останні кошти у літньої людини, а якщо вона не віддавала приїжджав і відбирав особисто. Позивач вважає, що відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України, за рішенням суду [PERSON] має бути усунений від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] . Факти ухилення від піклування [PERSON] та необхідності в сторонньому догляді, а також відповідних звернень можуть підтвердити свідки: [PERSON] і [PERSON] . Більш того, є документальні підтвердження переказів [PERSON] коштів [PERSON] та зарахування на рахунок для подальшого переказу [PERSON] , перекази ці були вимушені, оскільки кожного разу, коли [PERSON] відмовляла [PERSON] в грошах, він приїжджав і відбирав у неї всі гроші, які в неї були. При цьому позивач неодноразово зверталася до неї щодо порушення кримінальної справи у відношенні [PERSON] , однак [PERSON] вважала неприпустимим соромом, якщо вона сама притягне до кримінальної відповідальності рідного сина. В зв`язку з тим, що позивач також є спадкоємицею [PERSON] (2-ої черги) і одночасно співвласницею спадкового майна, в якому постійно мешкає з дітьми і чоловіком, вона змушена вернутись з цією позовною заявою до суду для захисту своїх майнових та соціальних прав на тримання спадкового майна померлої. З часу смерті [PERSON] (2014 р.) і по даний час відповідач [PERSON] взагалі не з`являється в Україну і не приймає жодної участі в утриманні та розпорядженні спадковим майном, що також порушує, на її думку, законні права та інтереси позивача, оскільки вона змушена за свій кошт утримувати спадкове майно. А також в зв`язку з тим, що відповідач недооформив спадщину і є громадянином РФ, позивач фактично не має можливості реалізувати свої законні права на майно співвласником якого вона є, не може отримати субсидію тощо. Таким чином, позивач вважає, що відповідач [PERSON] , [INFO] , має бути усунутий від права на спадкування за законом щодо спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] . В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про усунення відповідача від спадкування за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила усунути відповідача від спадщини в порядку спадкування за законом, задовольнивши позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, не погодився з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними, просив розглянути справу по закону за наявними матеріалами і слухати справу без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мамонова Г.М. і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в зверненні до суду погодилися з викладеними в позові обставинами, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просили слухати справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 березня 1994 року співвласникам на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] є [PERSON] (відповідач), [PERSON] (бабуся позивач), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (позивач) і [PERSON] (третя особа). [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , на цей час спадкоємцями [PERSON] за законом: 1 черги - є відповідач [PERSON] , 2 черги - вона, позивач [PERSON] та її сестра [PERSON] (третя особа). Як стверджує позивач для всієї родини смерть бабусі була несподіваною, померла [PERSON] була особою похилого віку, часто хворіла, останні роки не могла самостійно себе обслуговувати та потребувала постійної сторонньої допомоги. Доглядом [PERSON] , забезпеченням її ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням по мірі можливостей займались близькі люди, які мешкали разом з нею, зокрема, вона, [PERSON] , [INFO] , та її колишній чоловік [PERSON] , [INFO] (на теперішній час вони розлучені, позивач вийшла заміж вдруге). Про літній вік і начебто безпорадній стан [PERSON] було добре відомо [PERSON] , який з 2003 року фактично мешкає в Російській Федерації, а з 8 серпня 2008 року став громадянином Російської Федерації. При цьому, замість того, щоб допомогати [PERSON] хоч чимось, він не мав наміру надавати їй яку-небудь матеріальну чи іншу допомогу. Більш того, як стверджує позивач, відповідач сам вимагав від матері перерахування грошей на свою користь, посилаючись на те що: він хворий, чи його обікрали, інші приводи, все це було дуже дивно, оскільки за її інформацією відповідач працює водієм вантажних перевезень. Два рази, коли бабуся відмовляла [PERSON] в перерахуванні коштів, він приїжджав «взявши в борг» гроші на проїзд та, приїхавши, відбирав усі заощадження [PERSON] , які знаходились в квартирі. Робив він це здебільшого в робочий час, коли нікого не було вдома, крім [PERSON] . Отримавши те, за чим приїжджав, він відразу (в той же день) повертався до РФ, а позивачка змушена була повністю утримувати [PERSON] за свій рахунок. [PERSON] не звернулася до правоохоронних органів за своє життя тільки тому, що їй було дуже соромно за сина і вона не бажала, щоб про це дізнались сторонні люди. В подальшому після таких приїздів, [PERSON] змушена була відсилати сину гроші, оскільки за її логікою, краще було надіслати невеличку частину, ніж віддавати все, що було, коли він приїжджав особисто. За проханням позивачки медичну допомогу [PERSON] завжди надавав член їх родини, її зведений брат з боку матері - [PERSON] . Він багато років пропрацював фельдшером на швидкій медичній допомозі і завжди допомогав вчасно. Він взагалі лікував усю родину, що мешкала в м. Дніпропетровську. В 2017 році він теж помер і свідчення щодо цього можуть надати лише інші родичі, в т.ч., мати позивача [PERSON] та інші свідки. Лише після смерті [PERSON] відповідач приїхав в Україну та подав заяву про прийняття спадщини. Більш того, як стверджує позивач, приїхавши в Україну в грудні 2014 року, [PERSON] звинуватив її у «неймовірних злочинах», погрожував та вимагав гроші, які вона начебто сховала від нього і які залишила для нього покійна [PERSON] . Він щось шукав у квартирі (перегорнув усі речі у квартирі догори дригом), а потім, забравши ноутбук бабусі, через який по мережі Інтернет вона спілкувалася з усіма родичами за кордонами України і на якому фактично були збережені всі записи «вимагання грошей» у бабусі, швидко поїхав, пригрозивши їй «великими проблемами». Після того приїзду відповідача позивач не знайшла в квартирі більшу частину документів померлої, які бабуся зберігала у папках. Через кілька днів, незнайомий їй раніше чоловік, як він пояснив - мешканець одного з сусідніх будинків, приніс їм одну з цих папок і на якій було зазначено їх адресу. Він пояснив, що знайшов цю папку біля смітнику свого будинку, вирішив що вони її загубили і заніс позивачці, щоб папери, що були в ній, не були вщент знищені. Факт прийняття спадщини відповідачем [PERSON] позивачці став відомий від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мамонової Г.М.. На заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] від 30 листопада 2018 року позивач отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з тим, що в 2014 році [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини вх. 92/02-14 і їй рекомендовано звернутися з позовом до суду. В зв`язку з тим, що позивач також є спадкоємицею [PERSON] (2-ої черги) і одночасно співвласницею спадкового майна, в якому постійно мешкає з дітьми і чоловіком, вона змушена вернутись з цією позовною заявою до суду для захисту своїх майнових та соціальних прав на тримання спадкового майна померлої. З часу смерті [PERSON] (2014 р.) і по даний час відповідач [PERSON] взагалі не з`являється в Україну і не приймає жодної участі в утриманні та розпорядженні спадковим майном, що також порушує, на її думку, законні права та інтереси позивача, оскільки вона змушена за свій кошт утримувати спадкове майно. А також в зв`язку з тим, що відповідач недооформив спадщину і є громадянином РФ, позивач фактично не має можливості реалізувати свої законні права на майно співвласником якого вона є, не може отримати субсидію тощо. Таким чином, позивач вважає, що [PERSON] , [INFO] , має бути усунутий від права на спадкування за законом щодо спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] . Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про усунення відповідача від спадкування за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що дійсно відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 березня 1994 року співвласникам на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] є [PERSON] (відповідач), [PERSON] (бабуся позивач), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (позивач) і [PERSON] (третя особа). [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , на цей час спадкоємцями [PERSON] за законом: 1 черги - є відповідач [PERSON] , 2 черги - вона, позивач [PERSON] та її сестра [PERSON] (третя особа). Як стверджує позивач для всієї родини смерть бабусі була несподіваною, померла [PERSON] була особою похилого віку, часто хворіла, останні роки не могла самостійно себе обслуговувати та потребувала постійної сторонньої допомоги. Доглядом [PERSON] , забезпеченням її ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням по мірі можливостей займались близькі люди, які мешкали разом з нею, зокрема, вона, [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] (на теперішній час вони розлучені, позивач вийшла заміж вдруге). 16 грудня 2014 року до нотаріальної контори звернувся громадянин Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (вхідний № 163/02-14) на майно його померлої матері - [PERSON] , що на момент смерті була зареєстрована та мешкала за адресою: [ADDRESS] . До заяви про прийняття спадщини були додані наступні документи: копія паспорту громадянина Російської Федерації [NUMBER] , виданого 08 серпня 2008 року Відділом УФМС Росії по Республіці Карелія в м. Петрозаводську, код підрозділу 100-002, на ім`я [PERSON] ; копія паспорт типу «Р», код держави «RUS», 72 № 9255514, виданого 31 липня 2014 року ФМС 78039 терміном дії на 10 років та дійсним до 31 липня 2024 року, на ім`я [PERSON] ; копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, видана 17 грудня 2014 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області на ім`я [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 06 грудня 2014 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції; копія свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 11 квітня 1958 року Попутненським відділом ЗАГС Отрадненського району Краснодврського краю на ім`я [PERSON] ; копія свідоцтва про право власності на житло, виданого 01 березня 1994 року Бюро приватизації житла ДІІТ, на підставі розпорядження № 162 від 01 березня 1994 року; довідку про спадкоємців № 209, видану 16 грудня 2014 року Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту ім. Академіка В. Лазаряна. \~ \~ \~ \~ 30 листопада 2018 року до нотаріальної контори звернулась [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на законом (вхідний № 92/02-14) на майно її померлої бабусі - [PERSON] , яка була долучена до матеріалів спадкової справи № 6/2014, що була заведена на підставі заяви [PERSON] .. До заяви про видачу спадщини були додані наступні документи: копія паспорту серії [NUMBER] , виданого 10 січня 2005 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я [PERSON] ; копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, виданої 29 червня 2005 року Державною податковою адміністрацією Жовтневого району м. Дніпропетровська; копія свідоцтва про смерть [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 06 грудня 2014 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції; копія свідоцтва про народження [PERSON] , серія [NUMBER] , виданого 22 липня 1982 року Відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська; копія свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] , виданого 02 жовтня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська; копія свідоцтва про право власності на житло, виданого 01 березня 1994 року Бюро приватизації житла ДІІТ, на підставі розпорядження № 162 від 01 березня 1994 року. Постановою приватного нотаріуса від 30 листопада 2018 року відмовлено позивачу [PERSON] в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з урахуванням і наступного. Ст. 1258 Цивільного кодексу України, передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. До спадкоємців першої черги, визначеної ст. 1261 Цивільного кодексу України, віднесено дітей спадкодавця, у тому числі зачатих за життя спадкодавця та народжених після його смерті, того з подружжя, який його пережив, та батьків. До другої черги відносяться спадкоємці, визначені ст. 1262 Цивільного кодексу України, а саме - рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Ці ж вимоги дублюються пунктом 4 глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - «Порядок»), яким передбачено що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва (п.4.1 Порядку), та спадкоємці закликаються до спадкування за законом у порядку черговості, а кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкуванняу разі: відсутності спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини або відмови від її прийняття (п.4.6 Порядку). У матеріалах спадкової справи наявні документи обсяг яких дозволяє визначити коло спадкоємців та їх чергу спадкування, а саме: довідка про спадкоємців № 209, видану 16 грудня 2014 року Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту ім. Академіка В. Лазаряна, у якій зазначено родинний зв`язок із померлої [PERSON] ; свідоцтво про народження [PERSON] , де батьками значаться: [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вище викладене, [PERSON] , не має права на спадкування майна її померлої бабусі - [PERSON] , оскільки наявні спадкоємці першої черги, а саме син померлої - [PERSON] , який у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини, та у відповідності до ст. 1296-1298 має право звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. Окрім того, у термін, встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України, а саме шість місяців, з часу відкриття спадщини, будь-які інші особи до нотаріальної контори жодні заяви, в тому числі про прийняття спадщини, не подавали, а тому відповідно до ст. 1272 Цивільного кодексу України, вважаються таким, що не прийняли спадщину. Вказана постанова нотаріуса отримана позивачем і в передбаченому законом порядку не оскаржена. Суду не надано будь-яких належних (письмових: медичних, комунальних, банківських, правоохоронних, архівних чи інш.) доказів того, що її померла бабуся [PERSON] в її похилому віці дійсно тяжко хворіла, перебувала в безпорадному стані і потребувала постійної сторонньої допомоги, яку і не надавав відповідач. Крім того, ч. 5 статті 1244 ЦК України передбачає усунення від права від спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Отже судом повинно бути встановлено, що саме за життя спадкодавця спадкоємець ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Доведення вказаних фактів можливо лише певними передбаченими законом способами, ця обставина повинна бути вже встановлена судом іншими рішеннями про це. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …». Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.». Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про усунення від права спадкування за законом відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про усунення від спадкування в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed