Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] ) звернулась до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми, в сумі 80 000 грн. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що з 03 жовтня 1998 року по 09 червня 2006 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 22 травня 2000 року під час виконання трудових обов`язків з нею стався нещасний випадок, внаслідок якого вона травмувала ногу, що підтверджується актом №10 від 23 травня 2001 року. За висновком МСЕК від 02 квітня 2001 року їй з 02 квітня 2001 року по 02 квітня 2002 року встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено 40 % втрати професійної працездатності. У подальшому висновком МСЕК від 22 квітня 2002 року, 29 червня 2004 року та від 14 серпня 2006 року їй було встановлено 30 % втрати професійної працездатності. Стверджує, що отримання виробничої травми призвело до порушення її особистих немайнових прав, наслідком стало порушення нормальної життєдіяльності, здійсненням нею додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем їй моральної шкоди наявний та просить суд стягнути з Комбінату на її користь моральну шкоду, заподіяної ушкодженням здоров`я, пов`язаним з трудовим каліцтвом, у сумі 80 000 грн. Відповідач у відзиві на позов проти задоволення позову заперечував частково з підстав його необґрунтованості, посилаючись при цьому на те, що дійсно 22 травня 2000 року з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок якого була травмована права нога, що підтверджується актом №10 від 23 травня 2005 року, складеним по формі Н-1. Причиною нещасного випадку, згідно Акту №10 від 23 травня 2000 року стало не дотримання вимог інструкції. Зазначає, що під час розгляду справи №219/24/16-ц відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області, у своїх запереченнях на позовну заяву зазначило, що з 15 серпня 2007 року закінчився термін дії довідки МСЕК, оскільки, позивачкою з невідомих причин не було пройдено перегляд МСЕК у 2007 році незважаючи на інвалідність. Тобто, з 2007р. по теперішній час невідомо, який стан здоров`я та як почуває себе позивач. Вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачем визначено безпідставно і не є можливим, оскільки сума 80 000,00 грн є завищеною і не відповідає глибині моральних та фізичних страждань. Крім того, [PERSON] вже зверталася до суду за захистом своїх прав з аналогічними позовними вимогами (справа №219/24/16-ц) щодо відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми. Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди завданої втратою здоров`я на виробництві виплатило 12 000,00грн, у зв`язку з чим враховуючи відсутність доказів моральних та фізичних страждань позивача та виходячи з засад розумності і справедливості позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 2000 грн. Ухвалою суду від 30 липня 2020 року було відкрито провадження у даній цивільній справі та судовий розгляд постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, просила розгляд справи проводити без її участі, наполягала на задоволенні позову з посиланням на доводи і докази, зазначеному в ньому, просить його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду відзив, відповідно до якового просив позовні вимоги позивача задовольнити частково в сумі 2000грн. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом установлено, що [PERSON] з 03 жовтня 1998 року по 09 червня 2006 року включно перебувала у трудових відносинах з відповідачем про що свідчить відповідні записи у трудовій книжці позивача. 09 червня 2016 року позивача було звільнено з роботи на підставі ст.40 КЗпП України за власним бажанням (а.с.10-11). Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №10, складеного 23 травня 2000 року року Комбінатом, 22 травня 2000 року о 15 годині 20 хвилин під час виконання трудових обов`язків стався нещасний випадок, під час якого [PERSON] було травмовано. Причинами нещасного випадку зазначено: 1) відсутність спеціальної драбини або іншого пристосування для підйому до люка; 2) невиконання посадової інструкції (а.с. 14-17). Довідкою МСЕК 14 серпня 2006 року [PERSON] встановлено 30% втрати професійної працездатності. Дата переогляду 14 серпня 2007 року. (а.с.18-19). Постановою Верховного суду від 23 травня 2018 року заяву Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут задоволено. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року скасовано в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут на користь [PERSON] моральної шкоди розмірі 12 000 грн та ухвалено у цій частині нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Частково задовольняючи позовні вимоги суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 1168 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами першою, другою статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України). Тобто відповідно до вказаної норми за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Право позивача у справі на відшкодування моральної шкоди виникло з моменту встановлення йому втрати професійної працездатності. З досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що постановою Верховного суду від 23 травня 2018 року заяву Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут задоволено. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року скасовано в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут на користь [PERSON] моральної шкоди розмірі 12 000 грн та ухвалено у цій частині нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вказана вище постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що позивач звернувся з позовом у справі у січні 2016 року. Разом з тим, до позовних вимог застосовується частина восьма статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (набрав силу з 01 січня 2015 року), яка передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Таким чином, Верховний Суд у справі № 219/24/16-ц ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди у сумі 12 000 грн, завданої трудовим каліцтвом під час виконання трудових обов`язків внаслідок виробничої травми. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Однією зі складових конституційного принципу верховенства права є право на доступ до правосуддя. За юридичними позиціями Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009). Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Як зазначено у пункті 28 рішення ЄСПЛ у справі «Молдавська проти України» (заява № 43464/18), застосований судом закон не повинен містити жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим. Таким чином, наявність рішення про відмову у позові [PERSON] у справі з аналогічними вимогами до Фонду поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22 січня 2020 року у справі № 922/1974/19 (провадження № 12-164гс19), від 28 квітня 2020 року у справі № 182/18/17 (провадження № 14-702цс19), 07 листопада 2018 року у справі № 757/56680/16-ц (провадження № 14-267цс18). Таким чином, суд вважає, що у зв`язку із формалізмом практики, що склалася у національних судах стосовно вирішення справ у спірних правовідносинах, позивачеві створено перешкоди у реалізації права на судовий захист. Так, під час судового розгляду встановлено факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок отримання травми під час роботи в ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» та, як наслідок, втрати непрацездатності на 30% та інвалідності на тривалий час . Згідно з пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Як видно з позовної заяви, у зв`язку з трудовим каліцтвом, яке позивач зазнала під час роботи на підприємстві, їй була встановлена ІII група інвалідності та втрата 30 % працездатності, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, а також порушення нормальної життєдіяльності, настання негативних змін у його житті після отримання травми та не можливість відновлення стану, який мав позивач до нещасного випадку на виробництві Таким чином, ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням позивачем трудових обов`язків, заподіює позивачу фізичні і моральні страждання, обмежує її можливість вести звичний йому спосіб життя, що, зокрема, встановлено висновком МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності. Зважаючи на те, що сторони перебували у трудових правовідносинах, нещасний випадок стався з позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, тому наявні підстави, передбачені статтями 173, 237-1 КЗпП України, для відшкодування роботодавцем працівнику моральної шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 219/8742/19 (провадження № 61-5064ск20). Вищевказані правовідносини, які виникли між сторонами у справі № 219/8742/19 (провадження № 61-5064ск20), є подібними до правовідносин, які виникли у цивільній справі № 219/7071/20 за позовом [PERSON] . При цьому суд не бере до уваги доводи і заперечення представника відповідача щодо того, що факт заподіяння моральної шкоди позивачеві не встановлений та не доведений. Так, факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди підтверджується наданими позивачем та дослідженими у судовому засіданні доказами: копією трудової книжки, копією акту № 10 про нещасний випадок від 23 травня 2000 року, копією довідки МСЕК про встановлення позивачу ступеню втрати професійної працездатності та ІІІ групи інвалідності. З урахуванням вищевикладеного, ураховуючи доведеність наявності шкоди та вини роботодавця, тяжкість травми та відповідні ускладнення для здоров`я позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, настання негативних змін у її житті після отримання травми та неможливість відновлення стану, який мала позивач до нещасного випадку на виробництві, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягнення на його користь 15 000 грн моральної шкоди. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 6 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 157,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial