Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (далі - відповідач) на свою користь грошову компенсацію у розмірі 114 985 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем перебував у трудових відносинах з 2002 р. по 2018 р. на посаді гірника, пропрацювавши в умовах впливу шкідливих факторів 35 років 0 місяців 6 днів. За час роботи в шкідливих умовах набув професійне захворювання, а саме, основний діагноз: хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг (М54.1.7), хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, середньочастковий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.) - захворювання професійні, встановлені вперше; супутній діагноз: гіпертонічна хвороба II ст., ст. 2.СН І ст. Ризик 3, гіперметропія слабкого ступеня обох очей, пресбіопія, ангіопатія сітківки, параліч відвідного нерва лівого ока, оніхомікоз кістей та стоп (клінічно). Вказує, що йому встановлено 65% втрати професійної працездатності безстроково та визнано інвалідом третьої групи за профзахворюваннями безстроково. Посилаючись на Закон України «Про охорону праці», КЗпП України, Гірничий закон України, а також наслідки професійних захворювань, зокрема, частий кашель, який не приносить полегшення, приступи недостачі повітря, швидка втомлюваність, задуха, яка посилюється при фізичному навантаженні, постійний характер фізичного болю, роздратованість, неможливість реалізувати свій звичний уклад життя, перебування тривалий час на лікуванні та відірваність від своєї сім`ї, позивач зазначає про спричинення моральної шкоди, яку він оцінює в 114 985 грн: сума визначена, виходячи з одного прожиткового мінімуму на 01.01.2021 за кожний відсоток втраченої працездатності. Ухвалою суду від 22.01.2021 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.24). 03.02.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, за яким відповідач просить суд частково задовольнити позовну заяву, стягнути з товариства на користь позивача 26 000 грн, у задоволенні решти вимог відмовити з огляду на таке. Відповідач не приховував тяжкість і шкідливість технологічного процесу, а позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я, умисно тривалий час не повідомляв адміністрацію відповідача про необхідність переведення його на іншу, менш шкідливу або менш важку працю, у зв`язку з погіршенням стану свого здоров`я. Позивач користувався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, оплатою праці в підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Вказує, що позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці, робота, яку він виконував, відповідала його функціональним можливостям організму. Зауважує, що висновок МСЕК про відсоток втрати професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи або медично-консультаційної, або медично-соціальної експертної комісії про стрес, що зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, або їх наслідків, про депресію чи інші негативні стани постраждалого. На думку відповідача, ті обставини, що позивач тривалий час знаходився на лікуванні, підтверджують, що позивач знав про погіршення стану свого здоров`я, однак при цьому продовжував працювати в умовах впливу шкідливих факторів до 31.10.2018, тобто навмисно сприяв розвиненню свого професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я, у зв`язку з чим допустив порушення ст.14 Закону України «Про охорону праці». Вважає, що позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода (не доведено склад правопорушення в діях відповідача), наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено розрахунку суми шкоди, яку він зазначає у позові (а.с.27-29). Враховуючи приписи ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Згідно з трудовою книжкою [NUMBER] позивач з відповідачем перебував у трудових відносинах з 24.01.2002 по 31.10.2018, працюючи працівником підземних робіт з повним робочим днем в шахті; 31.10.2018 позивача звільнено наказом від 02.11.2018 за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України (а.с.6-7). За медичним висновком Центральної лікарської-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 30.05.2019 №19/433 відносно позивача встановлено захворювання професійні, вперше: - хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язево-тонічним та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг; - хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, середньочастковий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.). Підґрунтям для визначення професійної категорії захворювань явились: дані клінічного обстеження; динаміка захворювань; їх розвиток в період роботи; інформація про умови праці представлена в інформаційній довідці [PERSON] № 354 від 26.12.2018, згідно якої хворий підлягав дії несприятливих виробничих факторів (фізичне навантаження, вимушена робоча поза), параметри яких перевищували допустимі величини; дії пилу, концентрації якого перевищували ГДК; стаж в шкідливих умовах праці - 35 років (а.с.13). 11.09.2019 складений Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, затверджений 12.09.2019 начальником Головного управління Держпраці у Донецькій області Козак А.С., щодо причин виникнення у позивача вказаних хронічних професійних захворювань - як основного діагнозу, та гіпертонічної хвороби II ст., ст.2. СН І ст. Ризик 3; гіперметропії слабкого ступеня обох очей, пресбіопії, ангіопатії сітківки, паралічу відвідного нерва лівого ока, оніхомікозу кістей та стоп (клінічно) - як супутнього діагнозу. За п.17 Акту професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи позивача в шкідливих умовах, обумовлених впливом шкідливих факторів - пил, фізичне навантаження, вимушена робоча поза; пил переважно фіброгенного впливу: вуглероду пилу: інші копалини та вуглепородний пил зі змістом вільного діоксиду кремнія до 5% (3,5%), - фактична величина 55,2 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3; тривалість дії упродовж зміни - 91,7%; фізичне навантаження, при регіональному навантажені з переважною участю м`язів рук та плечового поясу при переміщенні вантажу на відстань до 1 м - 62,5 Вт при нормі 45 Вт; вимушена робоча поза 74% часу зміни, в позі «стоячи» - 67% часу зміни, при нормативному значенні в нахиленому положенні до 30° тривалістю 25% зміни, у вимушеній позі до 10%, у позі «стоячи» до 60% (п.18); у зв`язку з тривалою роботою [PERSON] в умовах дії шкідливих виробничих факторів осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, встановити неможливо (п.20); стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів - 35 років 00 місяців 06 днів (а.с.10-11). Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК №416828 та довідкою МСЕК Серії 12ААА №088097 позивачу за результатом огляду встановлена третя група інвалідності з 21.02.2020 за професійним захворюванням безстроково; ступінь втрати професійної працездатності у відсотках за сукупністю 65% з 21.02.2020 безстроково; рекомендовані заходи: медикаментозне та санаторно-курортне лікування (а.с.8, 9). Розв`язуючи спір, суд враховує такі норми права. Приписами ст.173 КЗпП за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Обов`язки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд зазначає, що факт встановлення позивачу професійних захворювань, внаслідок яких його професійна працездатність втрачена на 65% безстроково, що виникло через достатньо тривалу роботу у відповідача в умовах дії шкідливих виробничих факторів, що підтверджується Актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання та не спростовано відповідачем, встановлення позивачу 3 групи інвалідності безстроково, визначення потреби у медичному та санаторно-курортному лікуванні, рекомендовані заходи у «Д» невролога та пульмонолога, свідчить про перенесення позивачем моральних страждань, втрати нормального життєвого укладу, притаманного віку позивача, який на теперішній час є пенсіонером (а.с.9), необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, вказує на спричинення відповідачем позивачеві моральної шкоди. Доводи відповідача наведених висновків не спростовують. Усвідомлена робота позивача у відповідача та обізнаність про тяжкість і шкідливість технологічного процесу не знімає з відповідача відповідальності за відшкодування моральної шкоди, спричиненої фактом наявності у позивача професійного захворювання, обумовленого тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, яке викликає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Доводи відповідача про користування позивачем пільгами та відпустками, отримання підвищеної заробітної плати під час роботи у відповідача суд також не бере до уваги, оскільки законодавець не ставить право працівника на відшкодування моральної шкоди, спричиненої наявністю у позивача професійного захворювання, обумовленого тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, в залежність від користування таким працівником законодавчо визначеними пільгами та компенсаціями під час роботи на підприємстві. Покликання відповідача про відсутність висновку медичних органів по факту спричинення позивачу моральної шкоди не заслуговують на увагу з огляду на таке. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом МОЗ від 22.11.1995 №212 (чинний до 28.09.2012), МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). За приписами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ЦПК України). Суд відмічає, що закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому внаслідок професійних захворювань лише на підставі висновку МСЕК, немає та не було, а наявність у МСЕК вказаного вище обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши ступінь втрати працездатності, залишкову працездатність потерпілого, характер захворювань тощо. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №3, відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до наслідків, що наступили, які підтверджуються наведеними вище медичними документами, наявності у позивача 65 % втрати професійної працездатності, встановлення третьої групи інвалідності безстроково, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем в розмірі 114 958 грн, є завищеним та з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди позивача підлягає стягненню сума в розмірі 48 000 грн (сума зазначена з урахуванням обов`язкових податків та зборів відповідно до п.п.164.2.14 ст.164 Податкового кодексу України). Відтак, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 381,36 грн, тобто пропорційно розміру задоволених вимог (42% від 908 грн.). З приводу стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн, суд зазначає таке. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на правничу допомогу позивачем надані: - договір про надання правової допомоги б/н від 11.12.2020; - акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги б/н від 11.12.2019, за яким адвокат надав правову допомогу на загальну суму 2000 грн, з яких 500 грн - за послугу з вивчення документів, які надані замовником для підготовки позовної заяви про відшкодування моральної шкоди (витрачено 1 годину), 1500 грн - за послугу з підготовки відповідної позовної заяви (витрачено - 2 години); - копію квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 18.01.2021, за якою позивач на підставі договору про надання правової допомоги від 11.12.2020 б/н сплатив 2000 грн (а.с.16-18). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 500 грн, в обґрунтування якого вказано, що дана справа не представляє собою високу складність, справа слухається в спрощеному провадженні без виклику сторін, докази адвокату збирати не потрібно, всі документи знаходяться у позивача. Враховуючи надані позивачем документи на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, суд вважає клопотання представника відповідача таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, на переконання суду, розмір витрат на вивчення документів та складання позовної заяви в загальній сумі 2000 гривень відповідає принципу співмірності виконаній адвокатом роботи, до вказаної суми не входять витрати за прийняття адвокатом участі в судовому засіданні. Відтак, враховуючи приписи ч.2 ст.141 ЦПК України та часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 840 грн (42% від 2000 грн).

Outcome: partial