Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

[PERSON] в березні 2020 року звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказана квартира не приватизована, перебуває в комунальній власності, в такій зареєстровано семеро осіб, окрім нього зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також його донька [PERSON] і внук [PERSON] . Фактично у цьому житлі мешкає він один. Донька з внуком проживають окремо. [PERSON] у 1998 році виїхала на постійне місце проживання в Іспанію та в подальшому забрала туди своїх дітей [PERSON] та [PERSON] . В Іспанії у [PERSON] народився син [PERSON] . Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05.07.2013 року у справі №462/1690/13-ц встановлено, що [PERSON] разом зі своєю сім`єю знаходиться за кордоном, а згідно ухвали цього ж суду від 18.06.2018 року у справі № 2-956/2010 в період з 01.01.2013 року по 10.05.2016 року вона не перетинала кордон, останній факт перетину державного кордону України [PERSON] зафіксовано 09.03.2010 року на відліт з України в якості пасажира літака «Львів-Мадрид». Зазначає, що відповідачі відсутні за місцем своєї реєстрації понад шість місяців без поважних причин, що підтверджується актами ЛКП «Сяйво», та втратили право користування жилим приміщенням. Повідомляє, що відповідачі не сплачують за комунальні послуги, не займаються та не витрачають коштів на ремонт квартири. У відповідачів особистого майна та речей у спірній квартирі немає. Вказує, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі перешкоджає йому у оформленні субсидії, яка йому мала би бути призначена як малозабезпеченій сім`ї. Додатково зазначає, що [INFO] померла основна квартиронаймач, його мати [PERSON] , тому виникло питання зміни основного квартиронаймача. Вважає, що за таких обставин реєстрація відповідачів в даній квартирі порушує його права, тому з підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України, просить визнати відповідачів такими, що стратили право користування квартирою. В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності та відзиву не подали, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки. За таких обставин, відповідно до ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважав за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування проти задоволення позову заперечив, покликаючись на його безпідставність, та зазначив, що зняття з реєстрації неповнолітнього [PERSON] позбавить його можливості реалізувати своє право на житло і, відповідно, це суперечить інтересам дитини. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи та дослідивши матеріали даної справи і цивільної справи № 462/6567/18, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] не приватизована та перебуває в комунальній власності територіальної громади м.Львова. В даній квартирі зареєстровано семеро осіб: позивач [PERSON] , його сестра [PERSON] , [INFO] , - з 05.09.1983 року, її діти [PERSON] , [INFO] , - з 05.04.1991 року, [PERSON] , [INFO] , - з 17.08.1993 року, [PERSON] , [INFO] , - з 08.05.2009 року, а також донька позивача [PERSON] і її син [PERSON] . Вказане підтверджується довідками ЛКП «Сяйво» № 386 від 29.01.2002 року, №1070 від 25.03.2020 року, № 2249 від 18.09.2020 року (а.с. 5, 35, 109). Щодо отриманої на затити суду інформації від ГУ ДМС України у Львівській області, що місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.14, 30, 82), то така спростовується вказаними довідками ЛКП «Сяйво», а також довідкою від 09.09.2020 року Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про реєстрацію місця проживання особи, даними карток прописки [PERSON] і його матері [PERSON] , довідкою ЛКП «Сяйво» №2250 від 18.09.2020 року, згідно якої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не зареєстрований і зареєстрованим не був (а.с. 97-101, 110). Актами ЛКП «Сяйво» № 509 від 02.12.2019 року, № 45 від 29.01.2020 року, № 115 від 27.03.2020 року, №137 від 12.05.2020 року, № 18 від 23.06.2020 року, № 238 від 31.07.2020 року (а.с. 6, 6зв., 32, 41, 55, 71) підтверджується, що з грудня 2019 року відповідачі у квартирі на [ADDRESS] не проживають. Доводи позивача про непроживання відповідачів у даній квартирі з 1998 року не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи, [PERSON] не надано суду на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України належних та допустимих доказів таких обставин. Натомість, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.04.2019 року у справі №462/6567/18 встановлено ту обставину, що [PERSON] у травні 2009 року була на території України і здійснювала реєстрацію місця проживання сина [PERSON] (справа № 462/6567/18, а.с. 57-59), і відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає. Крім цього, матеріали справи містять дві заяви [PERSON] , адресовані начальнику Будинкоуправління 3, датовані 21.10.1998 року та 17.01.2002 року (а.с. 102, 103), що також вказує на перебування [PERSON] в Україні на час подання цих заяв. Доводи позивача про те, що іншими судовими рішеннями (а.с. 2-4) встановлені обставини проживання [PERSON] разом зі своєї сім`єю за кордоном не заслуговують на увагу, оскільки вказаними рішеннями не встановлювалися причини та період часу не проживання відповідачів за місцем їх реєстрації. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4 ст.9ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є ст.72 ЖК УРСР, у ст.71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Судом встановлено відсутність відповідачів у квартирі на [ADDRESS] з грудня 2019 року, що доведено позивачем. При цьому причин поважності відсутності відповідачів у даний період під час розгляду справи не встановлено. Разом з тим, позивач зазначає в позовній заяві, що відповідачі виїхали за кордон в Іспанію на постійне місце проживання, що він ствердив також і в судовому засіданні. Водночас [PERSON] вказує на відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин, вбачаючи в цьому з посиланням на ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР підставу для визнання їх втратившими право користування цим житлом. Відповідно до ст.78 ЖК УРСР тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення Якщо в жилому приміщенні не залишились проживати члени сім`ї наймача, він зобов`язаний забезпечити належне утримання приміщення. Наймач вправі здати жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців на умовах і в порядку, передбачених статтями 91-99 ЖК УРСР. Частиною 2 ст.107 ЖК УРСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Таким чином, факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (ст.ст. 71 ЖК УРСР) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст.107 ЖК УРСР). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої у статті 71 або статті 107 ЖК УРСР, проте позивачем вказано одночасно обидві ці підстави, які є взаємовиключними, і вказують на різні правовідносини з відмінним правовим регулюванням. [PERSON] вже звертався у 2018 році з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , в якому рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.04.2019 року у справі №462/6567/18 було відмовлено. Переглядаючи вказане судове рішення, Верховний Суд у постанові від 14.02.2020 року також вказав на необхідність розмежовувати тимчасову відсутність наймача у житловому приміщенні від його постійної відсутності в цьому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи наведене, те що визначення предмета і підстав позову є виключним правом позивача, проте він, заявляючи позовну вимогу про визнання осіб стратившими право користування житловим приміщенням, фактично не визначився із правовою підставою позову, суд не може вважати такий позов підставним, таким що ґрунтується на законі, і дійшов ивсновку, що в задоволенні такого слід відмовити. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в позові, а позивач ухвалою суду від 27.03.2020 року на підставі ст.136 ЦПК України був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, тому судові витрати у справі слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed