Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

[PERSON] 06 квітня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів та судових витрат. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що позивач уклав з банком договір і отримав картку терміном дії до вересня 2015 року, 17 лютого 2015 року з вказаної картки позивача банком було списано грошові кошти позивача в сумі 6099 грн. 70 коп.. Вважає вказане списання незаконним і позивач звернувся до відповідача з питанням цього неправомірного списання вказаних коштів з його рахунку, отримав відповідь, що списання вказаних коштів було правомірним і проведене було через наявність договору поруки позивача по конкретному кредитному договору, де є заборгованість. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем йому, оскільки вказаний договір поруки було припинено набравшим законної сили рішенням суду. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому списаної суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача тепер фактично виникла заборгованість перед банком. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив стягнути з відповідача вказану неправомірно списану банком суму, витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно з позивачем укладено договір і позивач має рахунок в банку і йому видана пластикова платіжна картка, на ній були кошти, якими позивач користувався. Крім того, з позивачем у банку було укладено три договори поруки по трьом договорам кредиту і по цим договорам мається заборгованість, є рішення суду про це. Позивач дав згоду на списання його коштів з інших карткових рахунків, що вони і зробили, списавши кошти з картки позивача в рахунок погашення боргу по кредитному договору. В 2015 році було звернення позивача про зняття вказаних коштів з його рахунку, проведеною перевіркою встановлено, що зняття цих коштів було здійснено ними правомірно. Проти стягнення з них коштів згідно позову вони заперечують, оскільки це зняття, на їх думку, коштів було правильним. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на протязі 2007-2008 років уклав з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» договори поруки в забезпечення виконання зобовязань ТОВ «Піраміда» за наступними кредитними договорами: № 1699 від 24 жовтня 2007 року, № 1827 від 25 лютого 2008 року та № 2103 від 19 вересня 2008 року. Через наявність заборгованості по вказаним договорам банк звернувся до суду з позовом до ТОВ «Піраміда», [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості по цим трьом кредитним договорам і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2012 року заявлена банком заборгованість була стягнута в повному обсязі, рішення набрало законної сили, видані виконавчі листи, рішення виконується. Позивач, крім того, уклав з банком договір і отримав картку терміном дії до вересня 2015 року, а 17 лютого 2015 року з вказаної картки позивача банком було списано грошові кошти позивача в сумі 6099 грн. 70 коп.. Позивач вважає вказане списання незаконним і звернувся до відповідача з питанням цього неправомірного списання вказаних коштів з його рахунку, отримав відповідь, що списання вказаних коштів було правомірним і проведене було через наявність договору поруки позивача по конкретному кредитному договору, де є заборгованість. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем йому, оскільки вказані всі три договори поруки рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року було припинено і в нього зобовязань перед банком немає, рішення набрало законної сили. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому списаної суми отримано відмову. Позивачу завдана шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача тепер фактично виникла заборгованість перед банком. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач [PERSON] на протязі 2007-2008 років уклав з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» договори поруки в забезпечення виконання зобовязань ТОВ «Піраміда» за наступними кредитними договорами: № 1699 від 24 жовтня 2007 року, № 1827 від 25 лютого 2008 року та № 2103 від 19 вересня 2008 року. Через наявність заборгованості по вказаним договорам банк звернувся до суду з позовом до ТОВ «Піраміда», [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості по цим трьом кредитним договорам і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2012 року заявлена банком заборгованість була стягнута в повному обсязі, рішення набрало законної сили, видані виконавчі листи, рішення виконується. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позивач звернувся до суду і рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року всі вищезазначені договори поруки по всім трьом кредитним договорам було припинено і в нього зобовязань перед банком по цим договорам немає; банк оскаржував вказане рішення в апеляційному і касаційному порядку, але ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року і рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року залишено без змін. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року встановлено факт того, що всі вищезазначені договори поруки по всім трьом кредитним договорам було припинено і в позивача зобовязань перед банком по цим договорам немає. Рішення Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року набрало законної сили, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині того, чи є зобовязання у позивача перед банком по вказаним кредитним договорам через наявність цих договорів поруки, рішенням суду встановлено, що цих зобовязань немає. Позивач, крім того, уклав з банком договір і отримав картку терміном дії до вересня 2015 року, а 17 лютого 2015 року з вказаної картки позивача банком було незаконно, без розпорядження [PERSON], здійснено списання з вказаного карткового рахунку позивача № 5218 5722 1127 4662 грошових коштів у розмірі 202.85 євро, що в еквіваленті на момент списання, згідно офіційного курсу Національного Банку України становить 6099.70 гри.. Позивач вважає вказане списання незаконним і звернувся до відповідача з питанням цього неправомірного списання вказаних коштів з його рахунку, отримав відповідь, що списання вказаних коштів було правомірним і проведене було через наявність договору поруки позивача по конкретному кредитному договору, де є заборгованість. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем йому, оскільки вказані всі три договори поруки рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року було припинено і в нього зобовязань перед банком немає, рішення набрало законної сили. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому списаної суми отримано відмову. Згідно виписки, отриманої від відповідача за період з 01 січня 2015 року по 11 березня 2015 року, вище вказане списання відповідачем грошових 17 лютого 2015 року було здійснено відповідачем у рахунок погашення кредиту № 1699 від 24 жовтня 2007року як з поручителя. Але зобов'язання за кредитним договором № 1699 від 24 жовтня 2007 року відсутні, оскільки договір поруки №1699/ДП-2 від 24 жовтня 2007 року до кредитного договору № 1699 від 24 жовтня 2007 року та інші договори поруки №б/н від 25 лютого 2008 року, договір поруки № б/н від 19 вересня 2008 року, укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем [PERSON] були припинені згідно рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року, яке залишено в силі ухвалою від 04 червня 2014 року Вищого спеціалізованого суду України по справі № 190/1698/13-ц (2/190/675/2013). Окрім того, ухвалами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська віл 24 червня 2014 року та від 13 жовтня 2014 року по справі №2-2888/2011 було визнано виконавчі листи відповідача такими, що не підлягають виконанню, що ще раз підтверджує незаконність та безпідставність списання відповідачем 17 лютого 2015 року коштів з рахунку позивача з посиланням на припинений договір поруки № 1699/ДП-2 від 24 жовтня 2007 року. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання мас виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий кліпі тоні (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 1 ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку у банку на умовах, погоджених сторонами. Частиною 5 ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. Положеннями п. п. 1.4., 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року передбачено, що власником рахунку в банку є особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому. Згідно з положеннями глав 5, 12 Інструкції, стягувачами, що мають право ініціювати списання коштів з рахунків клієнтів без їх відома, є органи державної виконавчої служби (на підставі виконавчих документів, установлених законами України) та органи державної податкової служби (щодо стягнення податкового боргу, простроченої заборгованості суб'єкта господарювання перед державою чи територіальною громадою). Положеннями статті 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Згідно зі статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223, емітент зобовязаний забезпечити наявність у договорі таких умов, зокрема, як види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, порядок розгляду спорів, відповідальність емітента, тощо. Згідно з п. 6.7 глави 6 Положення № 223,\~\~у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не використовувалися або які були виконані некоректно, емітент негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частиною 1\~ст. 1068 ЦК України\~передбачено, що банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Статтями\~1071,\~1073\~\~ЦК України\~передбачено підстави списання грошових коштів з рахунка та правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта. Зокрема, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Пунктом 2.5.3.18 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт може отримати можливість оплати товарів/послуг по Інтернету. При наданні клієнтом до банку заяви на розблокування карткового рахунку банк приймає рішення про зміну режиму використання картки. Отже, враховуючи наведене клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки/рахунку/ на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Поряд з цим, необхідно зазначити, що нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст.79 ЦПК). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповіадчу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні і це підтвердження не знайшло. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивача заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги незгоду представника відповідача з позовом, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 6099 грн. 70 коп. та сплачені позивачем при подачі позову судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 6343 грн. 30 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення безпідставно списаних коштів в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved