Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

[PERSON] 22 березня 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, анулювання права власності на частину домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності. 30 березня 2017 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа Дніпровська міська рада, про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, анулювання права власності на частину домоволодіння. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона проживає в [INFO] з 1999 року. ? частина зазначеного домоволодіння належить сину позивача [PERSON] на підставі договору дарування від 25 вересня 1999 року. Інша ? частина домоволодіння належить [PERSON], яка з 1995 року не проживає у своїй частині будинку, не сплачує комунальні послуги та не дбає про свою частину будинку. З 2000 року позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіла спірною частиною домоволодіння, а саме: утримувала її, підтримувала в належному стані, проводила ремонтні роботи. До теперішнього часу місцезнаходження відповідача невідоме. Позивач просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на ? частину домоволодіння № 4 по вул. Дороніна у м. Дніпрі; анулювати право власності на ? частину домоволодіння № 4 по вул. Дороніна у м. Дніпрі за [PERSON] У своїй заяві від 04 травня 2017 року позивач просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. На підставі ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У своїй заяві від 03 квітня 2017 року просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] належить ? частина домоволодіння № 4 по вул. Дороніна в м. Дніпрі на підставі договору дарування від 25 вересня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3107, зареєстрованим в ДМБТІ в реєстрову книгу № 624 за реєстровим № 1396-458 14 жовтня 1999 року (а.с. 5). Інша ? частина вищезазначеного домоволодіння належить [PERSON] на підставі договору дарування від 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с. 6-7). Однак [PERSON] у належній їй частині домоволодіння не проживає з 1995 року, не сплачує комунальні послуги та не дбає про свою частину будинку (а.с. 15). З 2000 року позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною частиною домоволодіння, а саме: утримує її, підтримує в належному стані, проводить ремонтні роботи. До теперішнього часу місцезнаходження відповідача невідоме. Зазначені обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Пунктом 11 зазначеної Постанови передбачено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Домоволодіння № 4 по вул. Дороніна у м. Дніпрі складається з: житлового будинку літ. А-1, житловою площею 52,0 кв.м., сараїв літ. Б, б, літньої кухні літ. В, Ж, вбиральні літ. Д, душу літ. Г, З навіс деревяний, № 1-7, 8 огородження, І мощен., К погріб (а.с. 8-10). Таким чином, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння № 4 по вул. Дороніна в м. Дніпрі за набувальною давністю, оскільки вона з 2000 року добросовісно заволоділа зазначеним майном, продовжує відкрито, безперервно ним володіти до теперішнього часу, тобто більш ніж 10 років. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] законні та обґрунтовані, а, отже, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved