Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати кредитний договір № 950772737 від 16 липня 2020 року, укладений із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 7 170, 00 грн. В обґрунтування позову вказано, що у зв`язку із скрутним становищем та виниклою необхідністю позивач звернулася до відповідача з проханням надати їй грошові кошти. Оскільки борг нараховують на підставі занадто великих та економічно необґрунтованих відсотків, позивач не може їх сплачувати та повернути кредит, що призвело до виникнення заборгованості, яка щоденно росте. Крім того, представники відповідача позивачу постійно телефонують, залишають повідомлення невідомі особи, погрожують та вимагають сплату боргу. Усі спроби врегулювання ситуації залишилися без результату. Невідомі особи погрожують конфіскацією речей та фізичною розправою. У зв`язку із відсутністю у позивача спеціальних знань у сфері права, вона була змушена звернутися за кваліфікованою правовою допомогою до юридичної компанії, у касу якої було сплаченою 7 170, 00 грн, які позивач вважає своїми збитками, спричиненими з вини представників відповідача. На адресу відповідача позивач направляла претензію, яка не була задоволена. При отриманні грошових коштів, позивач, як вона зазначає, виходила з того, що має дохід, для того, щоб забезпечити повернення кредиту з мінімальними ризиками. Однак, у зв`язку із ненаданням їй належної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, введенням в оману, а також життєвими обставинами, позивач стверджує, що не має можливості сплатити заборгованість. Позивач вважає очевидним те, що вона не володіє спеціальними знаннями у банківській діяльності, тому не була здатна отримати всю повну і достовірну інформацію, враховуючи не надання часу для виваженості прийнятого рішення. На момент отримання грошових коштів їй не було надано достовірної інформації, у тому числі, про проценти за користування кредитом, які значно перевищують розмір облікової ставки НБУ. Письмовий договір не укладався. На переконання позивача, дії відповідача при наданні неякісної інформації підпадають під статтю 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» про нечесну підприємницьку діяльність, а саме дії, що вводять споживача в оману або є агресивною. Позивач впевнена, що між нею та відповідачем фактично не було укладено письмового договору із зазначення його істотних умов, а розмір процентів свідчить про недотримання принципів розумності і справедливості. Разом з позовною заявою подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача /а. с. 16/. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву до суду. II. Процесуальні дії та рішення суду. 15 квітня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 15 квітня 2021 року працівниками Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян та керівником апарату суду складено акт про відсутність додатків, вказаних у переліку додатків до позовної заяви, а саме: копії претензії та доказів її направлення, копії відповіді, копії договору № 950772737 від 16 липня 2020 року, який направлено заявнику, а копію долучено до матеріалів справи /а. с. 19, 20/. Ухвалою судді від 26 квітня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання /а. с. 21-22/. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. У відповідності до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). За положеннями статей 626-628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 Цивільного кодексу України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Вирішуючи цей спір, суд враховує, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України). За приписами частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи, що спірний договір позивач не надала суду для дослідження та перевірки її доводів, оцінки доказів, про причини неможливості його надати не повідомляла, клопотання про витребування доказів не заявляла, то суд позбавлений можливості перевірити її доводи, установити та зазначити у рішенні, чи справді укладення правочину було здійснено із порушенням законодавства, про які стверджує позивач. Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову про визнання недійсним правочину. Вимоги позову про застосування наслідків недійсності договору та стягнення грошових коштів у розмірі 7 170, 00 грн, які позивач визначила як збитки з вини відповідача, є похідними від основної про визнання правочину недійсним, тому суд також відмовляє у їх задоволенні. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed