Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

[PERSON] 11.05.2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області [PERSON], про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову посилався на те, що 07.05.2018 року позивач отримав копію постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області [PERSON] від 26.03.2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доход боржника. З зазначеної постанови позивачу стало відомо, що 04.12.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис, яким пропонується стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з позивача не сплачену в строк за кредитним договором б/н від 08.06.2011 року заборгованість в розмірі 109607,75 грн. Позивач вважає, що зазначений нотаріальний напис вчинено з порушенням норм законодавства України, внаслідок чого він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса від 04.12.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 13762, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2018 року зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] 04.12.2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 13762, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 08.06.2011 року в розмірі 109607,75 грн., що перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області [PERSON], ВП № 55890387. Представник позивача письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні, оскільки позивач обґрунтовуючи свої вимоги не вказав в чому полягає спірність заборгованості по кредитному договору. Позивачем не наведено, які саме положення розрахунку заборгованості або виписки про рух коштів є неправильними чи не відповідають умовам кредитного договору, власний розрахунок не здійснений. Третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] просив розглядати справу за його відсутності. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області [PERSON] письмово просив розглядати справу без його участі та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 08.06.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальник отримав кредит в порядку та на умовах, визначених цим договором (а.с. 108). 04.12.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис № 13762 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених в строк відповідно до умов кредитного договору від 08.06.2011 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 31.07.2017 року, грошових коштів у сумі 109607,75 грн. з урахуванням: - заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5246,62 грн.; - заборгованості за відсотками у розмірі 94286,73 грн.; - заборгованості з комісії та пені у розмірі 4378,79 грн.; - заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн.; - заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 5195,61 грн., стягнення здійснюється за період з 08.06.2011 року по 31.07.2017 року (а.с. 106). Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зазначений правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 05 липня 2017 року в справі № 6-887цс17. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Однак виконавчий напис від 04.12.2017 року вчинено поза визначеними законом трирічним строком, оскільки у виконавчому написі строк, за який проведено стягнення, визначено з 08.06.2011 року по 31.07.2017 року, що є порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат». Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд зауважує наступне. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підставі ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що 07.05.2018 року адвокат [PERSON] з однієї сторони та позивач [PERSON] з іншої сторони уклали договір про надання правової допомоги № 07/05/18, розмір гонорару становить 9350,00 грн. (а.с. 37-38). Згідно акту приймання-передачі надання послуг за договором про надання правової допомоги № 1 від 08.06.2018 року Виконавець надав, а Замовник прийняв наступні послуги: консультація клієнта, попередні узгодження правової позиції; збір доказів, ознайомлення з наданими клієнтом документами; збір доказів (орієнтовний розрахунок суми судових витрат); підготовка позовної заяви; отримання інформації щодо прийняття позовної заяви (а.с. 40). Всього за даним договором Замовником оплачено роботу Виконавця на суму 8500,00 грн. (а.с. 95-96). З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 8500,00 грн. Крім того, позивачем було сплачено судовий збір за витребування доказів у розмірі 352,40 грн. (а.с. 97), який також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1762,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial