Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] 08 червня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» і [PERSON] про зняття арешту з майна, скасування обтяження нерухомого майна, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що відповідно до Інформаційної довідки № 251074739 від 02 квітня 2021 року щодо суб`єкта на нерухоме майно, яке належить [PERSON] накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № ВП 48642795 від 08 вересня 2015 року державним виконавцем Горілим К.К. Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. На запит про причини накладення арешту Соборним ВДВС міста Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області повідомлено, що згідно даних перевірки Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № ВП 48642795, але зняти арешт, накладений в рамках вказаного виконавчого провадження державний виконавець не має підстав, оскільки воно було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 20 вересня 2016 року. Виконавчі провадження, які було завершено по 2016 рік включно, були знищені на підставі п. 3.19 Інструкції № 470 з діловодства в органах державної виконавчої служби, згідно якої строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки від дати завершення виконавчого провадження, які після закінчення зберігання підлягають знищенню. Тож, здійснення дій щодо зняття арешту з майна позивача неможливо. Борг, для стягнення якої був виданий виконавчий документ, виник у зв`язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору № 0161/07/03-14 від 13 червня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «БАНК ФОРУМ». 30 листопада 2017 року між ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ТОВ ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» укладений Договір № 888-Ф про відступлення (купівлі - продажу) права вимоги, згідно умов якого відбулось відступлення права вимоги боргу від ПАТ «Банк Форум» на користь ТОВ ФК «Дніпрофнансгруп» за кредитним договором № 0161 /07/03-П від 13 червня 2007 року, на підставі якого був виданий виконавчий документ про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «БАНК ФОРУМ» заборгованості. Таким чином, на підставі зазначеного вище договору № 888-Ф про відступлення (купівлі - продажу) права вимоги, згідно умов якого відбулось відступлення права вимоги боргу від ПАТ «БАНК ФОРУМ» на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» за кредитним договором № 0161/07/03-N від 13 червня 2007 року новим кредитором за кредитним зобов`язанням стало Товариства з обмеженою відповідальністю ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП». Відповідно до наданого ТОВ ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» повідомлення про відступлення та відсутність претензій майнового і немайнового характеру підтверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП», не має будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру до [PERSON] у зв`язку із відступленням (продажем) 18 грудня 2017 року своїх прав громадянину України [PERSON] .. Згодом, 22 серпня 2018 року, [PERSON] виконав свої фінансові зобов`язання перед [PERSON] , що підтверджується його особистою розпискою в отриманні грошових коштів від 22 лютого 2018 року та договором про розірвання договору іпотеки № 07-349/07 від 13 червня 2007 року. В той же день за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Вербою В.М. ДМНО припинено обтяження на майно, що належить [PERSON] .. Таким чином, станом на теперішній час заборгованість за Кредитним договором № 0161/07/03-N від 13 червня 2007 року на підставі якого був виданий виконавчий документ, що перебував на виконанні Жовтневого ВДВС Дніпропетровського обласного управління юстиції відсутня. Позивач зазначає, що за загальним правилом, арешт у виконавчому провадженні полягає у накладенні заборони на право розпоряджатися майном боржника, яке з метою виконання судового рішення може бути реалізоване або передано стягувачеві у майбутньому. Виконавче провадження по відношенню до [PERSON] в провадженні органів виконавчої служби не перебуває, звернення стягнення на таке майно в примусовому порядку не відбувається, воно не є предметом іпотеки чи прилюдних торгів. Відтак, необхідність в такому заході забезпечення виконавчого провадження станом на день розгляду справи відпала, правові підстави для обтяження майна відсутні, однак державним виконавцем не було вчинено дій щодо зняття арешту, накладеного на вказане майно боржника за виконавчим провадженням. Враховуючи вищевикладене, за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. З огляду на зазначене, позивач вважає за необхідне звернутися з даним позовом про зняття арешту, оскільки на даний час не має підстав для обтяження нерухомого майна, яке йому належить. Наявність обтяжень перешкоджає йому вільно користуватись та розпоряджатись належним позивачу вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Позивач звернувся до відповідача з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. А тому просили зняти арешт з нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу [PERSON] , який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія ВП № 48642795 виданої 08 вересня 2015 року державним виконавцем Жовтневого відділу ДВС Дніпровського міського управління юстиції, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» і відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог не заперечували, з позовом погодилися і не заперечували проти розгляду справи за наявними матеріалами по закону і проти розгляду справи за їх відсутності. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Фактично про розгляд справи знають і не заперечують проти розгляду справи без їх участі за наявними матеріалами та винесення рішення по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 251074739 від 02 квітня 2021 року щодо суб`єкта на нерухоме майно, яке належить [PERSON] накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № ВП 48642795 від 08 вересня 2015 року державним виконавцем Горілим Кирилом Костянтиновичем Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції дніпропетровської області (сторінка довідки 2). На запит про причини накладення арешту Соборним відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області повідомлено, що згідно даних перевірки Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № ВП 48642795, але зняти арешт, накладений в рамках вказаного виконавчого провадження державний виконавець не має підстав, оскільки воно було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 20 вересня 2016 року. Виконавчі провадження, які було завершено по 2016 рік включно, були знищені на підставі п.3.19 Інструкції № 470 з діловодства в органах державної виконавчої служби, згідно якої строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки від дати завершення виконавчого провадження, які після закінчення зберігання підлягають знищенню. Борг, для стягнення якої був виданий виконавчий документ, виник у зв`язку з невиконанням [PERSON] умов Кредитного договору № 0161/07/03-14 від 13 червня 2007 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ». 30 листопада 2017 року між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» укладений Договір № 888-Ф про відступлення (купівлі - продажу) права вимоги, згідно умов якого відбулось відступлення права вимоги боргу від Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» за Кредитним договором № 0161 /07/03-П від 13 червня 2007 року, на підставі якого був виданий виконавчий документ про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» заборгованості. Таким чином, на підставі зазначеного вище договору № 888-Ф про відступлення (купівлі - продажу) права вимоги, згідно умов якого відбулось відступлення права вимоги боргу від Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» за Кредитним договором № 0161/07/03-N від 13 червня 2007 року новим кредитором за кредитним зобов`язанням стало Товариства з обмеженою відповідальністю ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП». Відповідно до наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» повідомлення про відступлення та відсутність претензій майнового і немайнового характеру підтверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП», не має будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру до [PERSON] у зв`язку із відступленням (продажем) 18 грудня 2017 року своїх прав громадянину України [PERSON] . Згодом, 22 серпня 2018 року, [PERSON] виконав свої фінансові зобов`язання перед [PERSON] , що виникли на підставі Кредитного договору № 0161/07/03-N від 13 червня 2007 року та договору № 18122017-К про відступлення права вимоги від 18 грудня 2017 року, що підтверджується його особистою розпискою в отриманні грошових коштів від 22 лютого 2018 року та договором про розірвання договору іпотеки № 07-349/07 від 13 червня 2007 року. В той же день за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Вербою Віталієм Миколайовичем Дніпровського міського нотаріального округу припинено обтяження на майно, що належить [PERSON] . Таким чином, станом на теперішній час заборгованість за Кредитним договором № 0161/07/03-N від 13 червня 2007 року на підставі якого був виданий виконавчий документ, що перебував на виконанні Жовтневого ВДВС Дніпропетровського обласного управління юстиції відсутня. [PERSON] зазначає, що за загальним правилом, арешт у виконавчому провадженні полягає у накладенні заборони на право розпоряджатися майном боржника, яке з метою виконання судового рішення може бути реалізоване або передано стягувачеві у майбутньому. Виконавче провадження по відношенню до [PERSON] в провадженні органів виконавчої служби не перебуває, звернення стягнення на таке майно в примусовому порядку не відбувається, воно не є предметом іпотеки чи прилюдних торгів. Відтак, необхідність в такому заході забезпечення виконавчого провадження станом на день розгляду справи відпала, правові підстави для обтяження майна відсутні, однак державним виконавцем не було вчинено дій щодо зняття арешту, накладеного на вказане майно боржника за виконавчим провадженням. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року. З огляду на те, що накладення арешту на майно позивача є перешкодою [PERSON] у здійсненні ним своїх прав власника нерухомості, а також відсутністю підстав для забезпечення виконання виконавчого документу, який перебував на виконанні Жовтневого ВДВС Дніпропетровського обласного управління юстиції та відсутності претензій у стягувана (АБ «БАНК ФОРУМ») та його правонаступників до [PERSON] немає, а виконавче провадження завершено та знищено, позивач вважає за можливе зняття арешту з майна [PERSON] .. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-УІ). Нерухоме майно: квартира в [ADDRESS] , загальною площею 64.2 кв. м. та житловою площею 38.5 кв. м. (Соборний район м. Дніпро) належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 13 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. за реєстровим номером 2006, інформаційна довідка № 250929433 від 01 квітня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Враховуючи вищевикладене, за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Виконавчий документ відносно [PERSON] на виконанні Соборного відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не перебуває. Згідно повідомлення про відступлення та відсутність претензій майнового і немайнового характеру підтверджено, що ТОВ ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» не має будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру до [PERSON] , про що товариством видане відповідне повідомлення про відступлення та відсутність претензій майнового і немайнового характеру. Відповідно до розписки від 28 лютого 2018 року [PERSON] будь яких матеріальних претензій до [PERSON] не має. Таким чином, підстави для продовження обтяження на майно відсутні. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, обтяження. Позивач звернувся до відповідача з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, а тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майна. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації обтяження є втому числі і рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього закону дії або бездіяльність державного реєстратора може бути оскаржена до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено наступне: «кожен має право на справедливий … розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…». Згідно до статті 129 Конституції України, «основними засадами судочинства є: законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;…гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом». Згідно до існуючої практики Європейського суду по правам людини, яка згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV, наряду с Конвенцією є джерелом права, наявність безпристрасності по п.1 ст. 6 повинно визначатися по суб`єктивному та об`єктивному критеріям. У відповідності до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Судом в засіданні з`ясовано, що як вбачається з позовної заяви спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, на яке було накладено обтяження та заборону на його відчуження. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, дійсно відповідно до Інформаційної довідки № 251074739 від 02 квітня 2021 року щодо суб`єкта на нерухоме майно, яке належить [PERSON] накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № ВП 48642795 від 08 вересня 2015 року державним виконавцем Горілим Кирилом Костянтиновичем Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції дніпропетровської області (сторінка довідки 2). На запит про причини накладення арешту Соборним ВДВС м. Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області повідомлено, що згідно даних перевірки Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № ВП 48642795, але зняти арешт, накладений в рамках вказаного виконавчого провадження державний виконавець не має підстав, оскільки воно було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 20 вересня 2016 року. Згідно п. 8.14. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5 (зі змінами) справи, що підлягають передачі на зберігання до архіву органу юстиції повинні бути відповідним чином оформлені згідно з нормативними актами державної архівної служби України. Відповідно до п. 9.9. Порядку строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Згідно п. 9.10. Порядку завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою. Виконавчі провадження, які було завершено по 2016 рік включно, були знищені на підставі п.3.19 Інструкції № 470 з діловодства в органах державної виконавчої служби, згідно якої строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки від дати завершення виконавчого провадження, які після закінчення зберігання підлягають знищенню. Тож, здійснення дій щодо зняття арешту з майна позивача неможливо. Борг, для стягнення якої був виданий виконавчий документ, виник у зв`язку з невиконанням [PERSON] умов Кредитного договору № 0161/07/03-14 від 13 червня 2007 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ». 30 листопада 2017 року між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» укладений Договір № 888-Ф про відступлення (купівлі - продажу) права вимоги, згідно умов якого відбулось відступлення права вимоги боргу від Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» за Кредитним договором № 0161 /07/03-П від 13 червня 2007 року, на підставі якого був виданий виконавчий документ про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» заборгованості. Таким чином, на підставі зазначеного вище договору № 888-Ф про відступлення (купівлі - продажу) права вимоги, згідно умов якого відбулось відступлення права вимоги боргу від Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» за Кредитним договором № 0161/07/03-N від 13 червня 2007 року новим кредитором за кредитним зобов`язанням стало Товариства з обмеженою відповідальністю ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП». Відповідно до наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» повідомлення про відступлення та відсутність претензій майнового і немайнового характеру підтверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП», не має будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру до [PERSON] у зв`язку із відступленням (продажем) 18 грудня 2017 року своїх прав громадянину України [PERSON] . Згодом, 22 серпня 2018 року, [PERSON] виконав свої фінансові зобов`язання перед [PERSON] , що виникли на підставі Кредитного договору № 0161/07/03-N від 13 червня 2007 року та договору № 18122017-К про відступлення права вимоги від 18 грудня 2017 року, що підтверджується його особистою розпискою в отриманні грошових коштів від 22 лютого 2018 року та договором про розірвання договору іпотеки № 07-349/07 від 13 червня 2007 року. В той же день за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Вербою Віталієм Миколайовичем Дніпровського міського нотаріального округу припинено обтяження на майно, що належить [PERSON] . Таким чином, станом на теперішній час заборгованість за Кредитним договором № 0161/07/03-N від 13 червня 2007 року на підставі якого був виданий виконавчий документ, що перебував на виконанні Жовтневого ВДВС Дніпропетровського обласного управління юстиції відсутня. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, Європейський суд з прав людини тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets). Статтею 41 Конституції України та названою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. [PERSON] зазначає, що за загальним правилом, арешт у виконавчому провадженні полягає у накладенні заборони на право розпоряджатися майном боржника, яке з метою виконання судового рішення може бути реалізоване або передано стягувачеві у майбутньому. Згідно з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. В даному випадку, виконавче провадження по відношенню до [PERSON] в провадженні органів виконавчої служби не перебуває, звернення стягнення на таке майно в примусовому порядку не відбувається, воно не є предметом іпотеки чи прилюдних торгів. Відтак, необхідність в такому заході забезпечення виконавчого провадження станом на день розгляду справи відпала, правові підстави для обтяження майна відсутні, однак державним виконавцем не було вчинено дій щодо зняття арешту, накладеного на вказане майно боржника за виконавчим провадженням. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що накладення арешту на майно позивача є перешкодою [PERSON] у здійсненні ним своїх прав власника нерухомості, а також відсутністю підстав для забезпечення виконання виконавчого документу, який перебував на виконанні Жовтневого ВДВС Дніпропетровського обласного управління юстиції та відсутності претензій у стягувана (АБ «БАНК ФОРУМ») та його правонаступників до [PERSON] немає, а виконавче провадження завершено та знищено, позивач вважає за можливе зняття арешту з майна [PERSON] .. Згідно з п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-УІ). Нерухоме майно: квартира в [ADDRESS] , загальною площею 64.2 кв. м. та житловою площею 38.5 кв. м. (Соборний район м. Дніпро) належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 13 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. за реєстровим номером 2006, інформаційна довідка № 250929433 від 01 квітня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Враховуючи вищевикладене, за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Виконавчий документ відносно [PERSON] на виконанні Соборного відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не перебуває. Згідно повідомлення про відступлення та відсутність претензій майнового і немайнового характеру підтверджено, що ТОВ ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» не має будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру до [PERSON] , про що товариством видане відповідне повідомлення про відступлення та відсутність претензій майнового і немайнового характеру. Відповідно до розписки від 28 лютого 2018 року [PERSON] будь яких матеріальних претензій до [PERSON] не має. Таким чином, підстави для продовження обтяження на майно відсутні. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, обтяження. Позивач звернувся до відповідача з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, а тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Статтями 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України також встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частина п`ята цієї ж статті Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Позивач вважає за необхідне звернутися з даним позовом про зняття арешту, оскільки на даний час не має підстав для обтяження нерухомого майна, яке йому належить. Наявність обтяжень перешкоджає йому вільно користуватись та розпоряджатись належним позивачу вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Наявність обтяжень перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним йому вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, обтяження. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З посиланням на норми ЦК України, Конституції України та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» позивач вважає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У позивача виникла необхідність звернення до суду з даним позовом про зняття арешту та поновлення його порушених прав, з урахуванням того, що відповідач відмовляється зняти арешт самостійно. На підставі вище викладеного, накладені відповідачем арешти на все нерухоме та рухоме майно позивача підлягають зняттю, шляхом скасування записів про арешт майна у реєстрі нерухомо та рухомого майна. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У відповідності до положень статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення - остання стадія існування зобов`язання, із завершенням якої первісний юридичний зв`язок між сторонами, виражений у конкретному зобов`язанні, втрачається. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, зазначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У пункті 8 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року вказано, що в одному провадженні можуть розглядатися вимоги про визнання права власності та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та зняти арешт з нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що позивачу належить [PERSON] , який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія ВП № 48642795 виданої 08 вересня 2015 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпровського міського управління юстиції. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги, про які у позивача є спір з відповідачем, в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved