Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргу, в обґрунтування якого вказує, що 07 лютого 2013 року вона надала відповідачу грошові кошти в сумі 1000 (одну тисячу) доларів США, яку він зобов`язався повернути при вимозі. На підтвердження факту отримання грошових коштів, відповідачем було написано власноручно розписку. 18 квітня 2018 року відповідачу було направлено письмове повідомлення про повернення боргу, яке було йому вручене 21 квітня 2018 року. 09 жовтня 2018 року відповідачу було повторно направлено вимогу про повернення грошових коштів, яка до даного часу не виконана. Вищевказана вимога була вручена відповідачу 13 жовтня 2018 року. Станом на день подачі позову, сума боргу відповідача становить 1000 дол. США, що за курсом Національного банку України, на день подачі позову, становить 27248.76 гривень, із розрахунку 27.2487 грн. за 1 дол. США. Три проценти річних від простроченої суми становить: 3% : 365 = 0.0082 % 27248.76 грн. х 0.0082% = 2.2340 грн. в день х 345 днів (з 18.04.2018 по 29.02.2019 р.)= 770.73 гривень. В зв`язку з тим, що позивач працює у м. Копенгаген, Данія, а тому через неповерненням відповідачем боргу, позивач вимушена була прибути на територію України, так як на даний час працює у Данії, з метою вирішення питання по стягненню заборгованості, в тому числі і укладення угоди з адвокатом, в зв`язку з чим, позивачем було понесено додаткові витрати у вигляді придбання авіаквитка вартістю 848 DKK (датських крон), що по курсу Національного банку України становить: 3468.32 грн. (848 DKK х 4.09 грн.). В зв`язку з неповерненням відповідачем боргу, позивач вимушена була звернутися до адвоката для надання правничої допомоги та представництва її інтересів в суді, в зв`язку з чим, загальна сума витрат на професійну правничу допомогу становить 3000.00 гривень, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Позивач просить, стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , суму основного боргу у розмірі 1 (одна) тисяча доларів США, що еквівалентно 27248.76 гривень за курсом Національного банку України 27.248765 гривень - 1 долар США; три проценти річних від простроченої - суми у розмірі 770.73 гривень, а також збитки в сумі 3468.32 гривень; Стягнути з [PERSON] , [INFO] , сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 3000 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений, відповідно до пункту 2 частини сьомої статті 128 ЦПК України. Про причини неявки суду відповідач не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не надавав, а тому суд визнає причини неявки [PERSON] неповажними. Відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України судова повістка направляється фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до Судових викликів № 288/549/19/4926 від 29 травня 2019 року та № 288/549/19/5694 від 04 липня 2019 року розміщених на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, відповідач [PERSON] був повідомлений про розгляд справи. У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача, виходячи з вимог статті 128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає стаття 12 ЦПК України, та у відповідності з частиною першою статті 81 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07 лютого 2013 року [PERSON] позичив у [PERSON] , 1000 доларів США та зобов`язувався їх повернути при вимозі, про що склав боргову розписку. 18 квітня 2018 року відповідачу було направлено письмове повідомлення про повернення боргу, яке було йому вручене 21 квітня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 09 жовтня 2018 року відповідачу було повторно направлено вимогу про повернення грошових коштів, яка до даного часу не виконана. Вищевказана вимога була вручена відповідачу 13 жовтня 2018 року. Факт неповернення боргу підтверджується тим, що оригінали боргових документів (розписка) перебуває у позивача, так як, відповідно до частини третьої статті 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). У розписці зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов`язується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписки свідчать про його укладення відповідно до вимог статті 1046 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики. В постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13. Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до умов розписки відповідач зобов`язався повернути борг при вимозі, але свої зобов`язання не виконав. Відмова відповідача виконати свої зобов`язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги(ст. 527 ЦК України). Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12). Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем не повернутий, він підлягає стягненню з останнього у судовому порядку. Суд погоджується з міркуваннями позивача та вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами з надання позики, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Тому, виходячи з юридичної природи правовідносин, що склались між сторонами, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, три проценти річних від простроченої - суми становить: 3% : 365 = 0.0082 % 27248.76 грн. х 0.0082% = 2.2340 грн. в день х 345 днів (з 18.04.2018 по 29.02.2019 р.)= 770.73 гривень. Передбачені приписами статті 625 ЦК України три відсотки річних від простроченої суми боргу за договором позики від 07 лютого 2013 року з 18 квітня 2018 року по 29 лютого 2019 року включно становить 770 гривень 73 копійки. Станом на 29 березня 2019 року, сума боргу відповідача становить 1000 дол. США, що за курсом Національного банку України, на день подачі позову, становить 2724.87 гривень, із розрахунку 27.2487 гривень за 1 дол. США. Таким чином, сума заборгованості [PERSON] станом на 29 березня 2019 року становить 1000 доларів США*27.24 (курс НБУ станом на 31.03.2019), що еквівалентно 27248 гривень 76 копійок, три відсотки річних в розмірі 770 гривень 73 копійок, які підлягають стягненню з відповідача, а позовні вимоги задоволенню в повному обсязі. Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача понесені додаткові витрати у вигляді придбання авіаквитка вартістю 848 DKK (датських крон), що по курсу Національного банку України становить: 3468.32 грн. (848 DKK х 4.09 грн.), в зв`язку з тим, що позивач працює у м. Копенгаген, Данія, а тому через неповерненням відповідачем боргу, позивач вимушена була прибути на територію України, так як на даний час працює у Данії, з метою вирішення питання по стягненню заборгованості, в тому числі і укладення угоди з адвокатом. Суд відмовляє в задоволення даних додаткових витрат позивача, оскільки дане не передбачено чинним законодавством, дана сума не є заборгованістю та не є судовими витратами відповідно до статті 133 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір по справі в розмірі 768 гривень 40 копійок. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між позивачем та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги. Згідно статей 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до вимог діючого законодавства єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги. На підтвердження надання правової допомоги, позивачем надано суду угоду про надання правової допомоги від 27 грудня 2018 року, згідно якого вартість послуг адвоката становить 3000 гривень, які сплачуються клієнтом у розмірі 700 гривень шляхом попередньої оплати у момент підписання договору та 2300 гривень у день прийняття судового рішення; квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 27 грудня 2018 року про отримання витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 700,00 гривень адвокатом Матківською О.Г., розрахунок розміру витрат на правову допомогу адвоката/опис робіт до вищевказаного договору. Враховуючи наявні у справі докази, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 гривень. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial