Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі - відповідач, ПАТ «КИЇВЗНДІЕП»), в якому просив скасувати наказ № 30к від 07.04.2014 року, поновити його на посаді директора центру інженерних вишукувань та ГІС-технологій ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 140 000,00 грн., стягнути із відповідача відшкодування за нанесену моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.08.2010 року він був прийнятий на посаду заступника керівника підрозділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП»; 18.12.2010 року позивач був переведений на посаду директора центру інженерних вишукувань та ГІС-технологій ПАТ «КИЇВЗНДІЕП»; наказом №30к від 07.04.2014 року позивача звільнено із займаної посади за порушення трудової дисципліни на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; таке звільнення є незаконним, оскільки в порушення ст. ст. 47, 116 КЗпП України позивачу в день звільнення не було видано ані копії наказу про звільнення, ані належним чином оформленої трудової книжки; крім того, відповідач не розрахувався із позивачем в день звільнення; звільнення позивача стало наслідком його відмови написати заяву про надання відпустки за власний рахунок, написання якої в примусовому порядку вимагало керівництво позивача; після відмови позивача написати заяву про надання відпустки за власний рахунок керівництво забрало в позивача робочий кабінет, комп`ютерну техніку, і змушувало позивача написати заяву про звільнення за власним бажанням; позивач, як людина віддана своїй роботі, працював в кабінетах інших співробітників; в результаті незаконних дій з боку відповідача позивач був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя, відчував моральні страждання, почуття обурення через відверте нехтування відповідачем конституційними правами позивача; невиплата позивачеві заробітної плати поставило позивача в залежність від інших членів родини, що підірвало авторитет позивача; заборгованість по заробітній платі розрахована позивачем виходячи із середньомісячної заробітної плати за попередні шість місяців і за період з вересня 2012 року по 07.04.2014 року становить 140 000,00 грн. (7 000,00 грн. х 20 місяців). Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10.11.2017 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди; справу призначено до судового розгляду 27.11.2017 року. 27.11.2017 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просив суд в задоволенні позову відмовити, оскільки в період з червня 2013 року по 07.04.2014 року позивач ігнорував встановлений режим роботи на підприємстві; з метою з`ясування причин відсутності позивача на робочому місці йому неодноразово надсилалися листи із проханням надати письмові пояснення; 07.04.2014 року позивача було звільнено у зв`язку із систематичним порушенням трудової дисципліни; факти відсутності позивача на робочому місці підтверджуються відповідними актами; копія наказу про звільнення в день звільнення була надіслана позивачу поштою. Крім того, позивач пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду. Протокольною ухвалою суду від 27.11.2017 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 14.12.2017 року для надання позивачу часу наознайомлення із матеріалами справи. 12.12.2017 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначає, що дізнався про своє звільнення лише 27.09.2017 року під час розгляду судової справи про виселення його із гуртожитку, тобто строк на звернення до суду ним не пропущено; крім того позивач зазначив, що не може вважатись прогулом відсутність працівника на робочому місці в той час, коли він був присутній на підприємстві; а відповідачем не надано наказ про створення комісії по засвідченню відсутності на робочому місці позивача. 14.12.2017 року, у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному, справу було перепризначено на 16.01.2018 року. Відповідно до Закону України від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15.12.2017 року, Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції. Згідно п. 9 Перехідних положень ЦПК України, встановлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, зокрема, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як визначено у ч.ч. 2, 3, 4 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. Як визначено у ст. 196 ЦПК України для виконання завдань підготовчого провадження у кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче судове засідання. За таких обставин, під час проведення судового засідання 16.01.2018 року суд, з урахуванням думки представника відповідача Пасемко О.Л ., складності справи та її значення для сторін, визначив необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою суду від 16.01.2018 року,відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із неявкою представника позивача, судове засідання було відкладено до 08.02.2018 року. 07.02.2018 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на додаткові пояснення позивача, в яких останній зазначив, що невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника; чинним законодавством не вимагається надання наказу про створення комісії по засвідченню відсутності на робочому місці працівника; починаючи із 07.04.2014 року позивач жодного разу не поцікавився своїм працевлаштуванням. Протокольною ухвалою суду від 08.02.2018 року для надання позивачу можливості подати письмові заперечення на відзив, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, судове засідання було відкладено на 28.02.2018 року. 14.02.2018 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про застосування строку позовної давності. Протокольної ухвалою суду від 28.02.2018 року, згідно п. 3 ч. 1 ст. 198 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням клопотання позивача про витребування доказів; в судовому засіданні було оголошено перерву до 19.03.2018 року для витребування доказів по справі. 19.03.2018 року, у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному, справу було перепризначено на 06.04.2018 року. 06.04.2018 року, у зв`язку із перебуванням судді у відпустці, справу було перепризначено на 10.04.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 10.04.2018 року,згідно п. 3 ч. 1 ст. 198 ЦПК України, у зв`язку із витребуванням доказів в судовому засіданні було оголошено перерву до 20.04.2018 року. Протокольної ухвалою суду від 20.04.2018 року в судовому засіданні на підставі п. 4 ч. 5 ст. 198 ЦПК України було оголошено перерву до 17.05.2018 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2018 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 04.06.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 04.06.2018 року, згідно п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача, розгляд справи було відкладено до 05.07.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 05.07.2018 року, згідно ч. 2 ст. 240 ЦПК України, в судовому засіданні оголошено перерву до 02.08.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 02.08.2018 року, згідно ч. 2 ст. 240 ЦПК України, в судовому засіданні оголошено перерву до 30.08.2018 року. 30.08.2018 року, у зв`язку із занятістю судді у розгляді кримінального провадження, справу було перепризначено на 18.09.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 18.09.2018 року, згідно ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у зв`язку із неявкою представника позивача, в судовому засіданні оголошено перервудо09.10.2018 року. В судове засідання09.10.2018 року учасники судового процесу не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача 08.10.2018 року направив на адресу суду заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку із хворобою. Оскільки направлення на консультацію спеціаліста видана представнику позивача ще 20.09.2018 року, суд вважає клопотання про перенесення необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зважаючи на те, що сторони повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, всі докази та пояснення учасниками справи надано, а, згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд протокольною ухвалою визнав за можливе продовжити розгляд справи за відсутності представників сторін. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 17.12.2012 року [PERSON] звернувся до генерального директора ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Гордієнко Є.І. із заявою, в якій просив прийняти його по переводу з ДП «Укрцентрсепробуд» на посаду директора центру інженерних вишукувань та ГІС технологій з 18.12.2012 року, на почасовий режим роботи 8 годин на місяць із робочим днем в перший робочий понеділок місяця (т.1., а.с. 156). На підставі наказу № 181-к від 18.12.2012 року [PERSON] був прийнятий на посаду директора центру інженерних вишукувань та ГІС технологій ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» 18.12.2012 року з посадовим окладом згідно штатного розпису, з почасовим режимом роботи 8 годин у місяць, робочий день - перший робочий понеділок місяця(т.1, а.с. 18). Наказом № 30-к від 07.04.2014 року [PERSON] був звільнений з посади директора центру інженерних вишукувань та ГІС технологійПАТ «КИЇВЗНДІЕП» з 07.04.2014 року за прогули згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період роботи 18.12.2012 року по 07.04.2014 року (т.1, а.с. 19). Так, 03.06.2013 року заступником генерального директора - технічним директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Волгою В.С., виконавчим директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Сердюком В .О. , начальником юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Мельником О. М. , начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О., завідувачем канцелярією ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Панченко Н.В. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 03.06.2013 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 53). 03.07.2013 року заступником генерального директора - технічним директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Волгою В .С. , виконавчим директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Сердюком В .О. , начальником юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Мельником О .М. , начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О., завідувачем канцелярією ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Панченко Н.В. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 01.07.2013 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 54). 02.09.2013 року заступником генерального директора - технічним директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Волгою В.С. , начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О. , юристом ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Кондрат Г.А., вченим секретарем ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Бодняк Н.П. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 02.09.2013 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 55). 07.10.2013 року виконавчим директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Сердюком В.О. , начальником юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Мельником О.М. , вченим секретарем ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Бодняк Н.П . , начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О., завідувачем канцелярією ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Панченко Н.В. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 07.10.2013 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 56). 04.11.2013 року виконавчим директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Сердюком В.О. , начальником юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Мельником О.М. , вченим секретарем ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Бодняк Н.П . , начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О., завідувачем канцелярією ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Панченко Н.В. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 04.11.2013 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 57). 19.11.2013 року на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] , гуртожиток аспірантів) було надіслано лист (вих. № 21-896 від 09.10.2013 року) та лист (вих. № 21-745 від 06.11.2013 року) із вимогою надати документи, які пояснюють причину відсутності позивача на робочому місці (т.1., а.с. 63-65). Втім, зазначені листи повернулись на адресу відповідача за закінченням терміну зберігання (т.1, а.с. 66). 02.12.2013 року виконавчим директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Сердюком В.О. , начальником юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Мельником О.М. , вченим секретарем ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Бодняк Н.П., начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О., завідувачем канцелярією ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Панченко Н.В. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 02.12.2013 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 58). 13.01.2014 року виконавчим директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Сердюком В.О. , начальником юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Мельником О.М. , вченим секретарем ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Бодняк Н.П . , начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О., завідувачем канцелярією ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Панченко Н.В. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 13.01.2014 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 59). 03.02.2014 року виконавчим директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Сердюком В.О. , начальником юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Мельником О.М. , вченим секретарем ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Бодняк Н.П . , начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О., завідувачем канцелярією ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Панченко Н.В. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 03.02.2014 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 60). 28.02.2014 року на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] , гуртожиток аспірантів) було надіслано лист (вих. № 7-д від 14.01.2014 року) та лист (вих. № 07-42 від 03.02.2014 року) із вимогою надати документи, які пояснюють причину відсутності позивача на робочому місці (т.1, а.с. 70-72). Вказані листи були повернуті оператором поштового зв`язку на адресу відповідача (а.с. 73). 03.03.2014 року виконавчим директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Сердюком В.О. , начальником юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Мельником О.М. , вченим секретарем ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Бодняк Н.П . , начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О., завідувачем канцелярією ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Панченко Н.В. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 03.03.2014 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 61). 07.04.2014 року виконавчим директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Сердюком В.О. , начальником юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Мельником О.М. , вченим секретарем ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Бодняк Н.П . , начальником відділу кадрів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Рудніцькою Н.О., завідувачем канцелярією ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Панченко Н.В. було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 07.04.2014 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. без поважних причин (т. 1, а.с. 62). Відсутність [PERSON] на робочому місці підтверджується також і табелями обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати за червень 2013 року, липень 2013 року, серпень 2013 року, вересень 2013 року, жовтень 2013 року, грудень 2013 року, копії яких наявні в матеріалах справи (т.1, а.с. 40-52). 07.04.2014 року генеральним директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» було прийнято наказ № 30-к, відповідно до якого [PERSON] був звільнений з посади директора центру інженерних вишукувань та ГІС технологій ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» з 07.04.2014 року за прогули згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період роботи 18.12.2012 року по 07.04.2014 року (т.1, а.с. 19). 08.04.2014 року на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] , гуртожиток аспірантів) було надіслано лист (вих. № 07-163 від 08.04.2014 року), в якому відповідач повідомив позивача про звільнення із займаної посади за систематичні прогули (т. 1, а.с. 75-76). Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Частиною 1 ст. 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Отже, працівник, який перебуває у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією, виконуючи роботу, зобов`язаний дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За вказаних обставин суд вважає, що звільнення позивача з посади директора центру інженерних вишукувань та ГІС технологій ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» з 07.04.2014 року за прогули згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України є правомірним та вчинено відповідачем із дотриманням вимог чинного законодавства отже правовіпідстави для скасування наказу № 30-к від 07.04.2014 року відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни допрацівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Частиною 1 ст. 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. При цьому, ч. 1 ст. 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Враховуючи наявні в матеріалах справи листи, із якими відповідач неодноразово звертався до позивача із вимогою надати документи, які пояснюють причину відсутності позивача на робочому місці, суд вважає, що відповідач належним чином виконав свій обов`язок, встановлений ч. 1 ст. 149 КЗпП України, а тому посилання позивача на порушення вказаної норми є декларативним. Твердження позивача про неознайомлення його із наказом про звільнення, невидачу йому трудової книжки, не проведення розрахунку в день звільнення, не приймається судом до уваги, з огляду на наступне. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язанийтакож у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, по-перше, станом на момент звернення позивача із позовом до суду, трудова книжка серії [NUMBER] перебувала у нього, і навіть була надана позивачем при працевлаштуванні у ТОВ «Новус Україна», що підтверджується листом вказаного підприємства (вих. № 323 від 15.03.2018 року; т.1, а.с. 248). По-друге, про необхідність проведення розрахунку відповідач повідомив позивача листом (вих. № 08-178 від 15.04.2014 року), в якому зазначив, що позивачу належить заробітна плата у сумі 1019,52 грн. та розрахункові 39,04 грн. Вказаний лист 16.04.2014 року був надісланий на адресу позивача (м. Київ, вул. К. Каменєва, 6А , кім. 22, гуртожиток аспірантів) та був повернутий відповідачу за закінченням встановленого строку зберігання (т.1, а.с. 91-93). Докази того, що позивач звертався до відповідача із вимогою про розрахунок, а відповідач безпідставно ухилився від проведення розрахунку, в матеріалах справи відсутні і позивачем не надані. Твердження позивача, що в період з квітня по серпень 2014 року він перебував у відрядженні у м. Дніпропетровську, де проводив науково-дослідні геофізичні вишукування на території житлового масиву «Тополя 1», «Тополя 2», «Тополя 3», не приймаються судом до уваги з огляду на наступне. Так, відповідно до п. 1 Розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року № 59 (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник, строку й мети відрядження (п. 1 розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року № 59). Як вбачається із наявних і матеріалах справи копії наказів про відрядження, листів Бабушкінської районної і м. Дніпропетровську раді, геодезичні дослідження у м. Дніпропетровську на житлових масивах «Тополя 1», «Тополя 2», «Тополя 3» проводились за участю ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» у 2012 році. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). За приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивачем, в порушення обов`язку, встановленого ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування того, що в період з квітня по серпень 2014 року він перебував у відрядженні у м. Дніпропетровську. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду 09.11.2017 року, тобто через три з половиною роки після звільнення, зазначаючи, що про звільнення він дізнався під час розгляду судом справи № 757/35451/17-ц про виселення позивача із гуртожитку. Разом з тим, суд критично ставиться до такого твердження, оскільки відповідач належним чином повідомив позивача про звільнення шляхом направлення листа за адресою проживання останнього. Більш того, твердження позивача, що він дізнався про звільнення у 2017 році під час розгляду справи про виселення з гуртожитку тільки підтверджує факт нез`явлення на робочому місці. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про скасування наказу № 30к від 07.04.2014 року та поновлення на посаді директора центру інженерних вишукувань та ГІС-технологій ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Також позивач просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 140 000,00 грн., стягнути із відповідача відшкодування за нанесену моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування наказу № 30-к від 07.04.2014 року та поновлення на роботі, то, відповідно, і правові підстави для задоволенні позовних вимог про стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у суду відсутні. До того ж суд звертає увагу, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів`встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а відповідач не заявляв про компенсацію судових витрат, правові підстави для стягнення судових витрат відсутні. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed