Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

[PERSON] 05 березня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові і з представником в ході судового засідання посилався на те, що з серпня 2012 року працював головним механіком ПАТ «Дніпрометробуд», з березня 2013 року був призначений виконуючим обов'язки першого заступника голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд», з квітня 2013 року виконував обов'язки голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд», в травні 2013 року був призначений першим заступником голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд». Наказом від 25 лютого 2014 року його було звільнено з займаної посади. Розрахунок проведено і видано трудову книжку, але не своєчасно, з затримкою. Вважає це таке звільнення безпідставним і не законним, звернувся до відповідача та третьої особи з питанням відновлення закону і поновлення на роботі, але цього зроблено не було. Вказаним йому завдана матеріальна і моральна шкода. Вважає звільнення і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку звільнення і просив поновити його на роботі на посаді першого заступника голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд», стягнути зарплату за час вимушеного прогулу і стягнути з відповідача моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Дніпрометробуд» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач з 2012 року по 2014 рік працював в ПАТ «Дніпрометробуд» головним механіком, виконуючим обов'язки першого заступника голови Правління ПАТ, виконував обов'язки голови і потім був призначений першим заступником голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд». Але в 2014 році з'ясувалося, що призначення позивача на посаду першого заступника голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд» в 2014 році проведено з грубими порушеннями порядку призначення на цю посаду та закону, тому цей наказ було скасовано, а позивача звільнено з роботи. Вважають звільнення позивача правильним, звільнення позивача з роботи проведено відповідачем з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, накази видавалися вірно, заробітна плата нараховувалась, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, вважає позовні вимоги не обгрунтованими і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, повністю підтримав заперечення представника відповідача, вважає звільнення позивача правильним, проведено відповідачем з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, накази видавалися вірно, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, вважає позовні вимоги не обгрунтованими і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і його представника, представників відповідача і третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на підставі наказу № 239 від 27 серпня 2012 року прийнятий на посаду і працював головним механіком ПАТ «Дніпрометробуд», наказом № 24 від 25 березня 2013 року був призначений виконуючим обов'язки першого заступника голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд», наказом № 58/04Н від 17 квітня 2013 року призначений виконуючим обов'язки голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд», згідно наказу № 12/04-12 УКП Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області від 21 травні 2013 року був призначений першим заступником голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд». Згідно наказу № 12/11-02-УКП Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області від 21 лютого 2014 року Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області скасовує наказ № 12/04-12 від 21 лютого 2014 року, згідно з яким позивач був призначений першим заступником голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд», а наказом ПАТ «Дніпрометробуд» № 11 від 25 лютого 2014 року його було звільнено з займаної посади. Розрахунок проведено і видано трудову книжку, але, на думку позивача, не своєчасно, з затримкою. [PERSON] вважає таке звільнення безпідставним і не законним, звернувся до відповідача та третьої особи з питанням відновлення закону і поновлення на роботі, але цього зроблено не було. Вказаним йому завдана матеріальна і моральна шкода. Вважає звільнення і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку звільнення. В добровільному порядку спір так і не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду, сторони наполягають на своїх вимогах та запереченнях. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 159 ЦК України та ст. 32 Закону України «Про акціонерні товариства» загальні збори є вищим органом акціонерного товариства. В ст. 98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Аналогічна норма міститься в ст. ЗЗ Закону України «Про акціонерні товариства», згідно якої загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства. Згідно норм ч. З ст. 52 Закону України «Про акціонерні товариства» питання, що належать до виключної компетенції наглядової ради акціонерного товариства, не можуть вирішуватися іншими органами товариства, крім загальних зборів, за винятком випадків, встановлених цим Законом. Згідно відомостей статуту, ПАТ «Дніпрометробуд» створено на підставі наказу комітету економіки виконкому Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів від 27 грудня 1994 року № 109 шляхом корпоратизації Державного підприємства Управління будівництва «Дніпрометробуд» у Відкрите акціонерне товариство «Дніпрометробуд» відповідно до Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210 «Про корпоратизацію підприємств» та Постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 1993 року № 508 «Положення про порядок корпоратизації підприємств» (п.1.1 статуту ПАТ «Дніпрометробуд»). В даний час 100% акцій ПАТ «Дніпрометробуд» належить державі в особі Фонду державного майна України (п. 5.2 статуту). Відповідно до п. 8.2 статуту вищим органом Товариства є Загальні збори акціонерів Товариства. В період до проведення перших загальних зборів акціонерів та набуття в процесі приватизації прав власності на акції Товариства іншими акціонерами Вищим органом Товариства є єдиний акціонер. Як визначено в п.8.3 статуту, акціонер, в особі Регіонального віл ділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області до проведення пертих загальних зборів акціонерів здійснює управління Товариством шляхом прийняття рішень (розпоряджень) з питань, що віднесені до компетенції Вищого органу Товариства. Відповідно до п. 8.5 статуту Загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності Товариства. Отже, видання наказу №12/11-02-УКП від 21 лютого 2014 року здійснено Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Дніпропетровській області як вищим органом управління ПАТ «Дніпрометробуд», який має право вирішувати будь-які питання діяльності Товариства. Підписання даного наказу здійснено Миргородською Г.Ю. - керівником Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Дніпропетровській області, що є законним представником даного державного органу, повноважним на видання будь-яких наказів від імені даної установи. Таким чином, посилання [PERSON] на відсутність у начальника Регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області повноважень на видання наказу №12/11-02-УКП від 21 лютого 2014 року не відповідає чинному законодавству та документам ПАТ «Дніпрометробуд». Посилання позовної заяви [PERSON] на п. 8.61 статуту ПАТ «Дніпрометробуд» в порядку підтвердження міркувань про відсутність необхідної компетенції на видання наказу №12/11-02-УКП від 21 лютого 2014 року також не обґрунтовані, виходячи з наступного. Питання обрання та відкликання повноважень членів Правління дійсно є компетенцією Наглядової ради Товариства (п. 8.61.8 статуту). В той же час, як передбачено в п. 8.62 статуту ПАТ «Дніпрометробуд», питання, які належать до виключної компетенції Наглядової ради Товариства, не можуть вирішуватися іншими органами Товариства, крім Загальних зборів, за винятком випадків, встановлених законодавством. Як зазначено вище, Загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності Товариства. Тобто, статутом ПАТ «Дніпрометробуд» (а саме п. 8.5 та п. 8.62) прямо передбачено право Загальних зборів акціонерів Товариства приймати рішення з усіх питань (в тому числі і віднесених до компетенції Наглядової ради). Вказане свідчить, що наказ №12/11-02-УКП від 21 лютого 2014 року виданий Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Дніпропетровській області в межах повноважень вищого органу управління ПАТ «Дніпрометробуд» - загальних зборів акціонерів, і підписаний керівником вказаного державного органу Миргородською Г.Ю. як керівником, законним представником даного органу, що за займаною посадою може вирішувати усі питання його діяльності в межах визначених законодавством завдань та функцій. Правові підстави видання наказу Регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області при наявності повноважень на видання наказу №12/11-02-УКП від 21 лютого 2014 року є. Так, ПАТ «Дніпрометробуд» є акціонерним товариством, 100% акцій якого належать державі. Компетенція Наглядової ради, як органу управління акціонерного товариства, визначена ст. 52 Закону України «Про акціонерні товариства». На підставі норм вказаної статті повноваження Наглядової ради ПАТ «Дніпрометробуд» визначено в п. 8.61 статуту та п. 3.17 Положення про Наглядову раду. Згідно п. 8.53 статуту п. 3.1 Положення про Наглядову раду Наглядова рада складається з 5 осіб, які обираються Загальними зборами Товариства строком на 3 роки. Відповідно до п. 8.76 статуту організаційною формою роботи Наглядової ради є засідання. Як визначено в ч. 2 ст. 55 Закону України «Про акціонерні товариства», засідання наглядової ради є правомочним, якщо в ньому бере участь більше половини її складу. Статутом товариства може встановлюватися більша кількість членів наглядової ради, необхідна для визнання її засідань правомочними. Рішення наглядової ради приймається простою більшістю голосів членів наглядової ради, які беруть участь у засіданні та мають право голосу, якщо для прийняття рішення статутом акціонерного товариства не встановлюється більша кількість голосів (ч. 4 ст. 55 Закону України «Про акціонерні товариства»). На засіданні наглядової ради кожний член наглядової ради має один голос (ч. 5 ст. 55 Закону України «Про акціонерні товариства»). Згідно п. 8.76 статуту, п. 5.1 Положення про Наглядову раду ПАТ «Дніпрометробуд» засідання Наглядової ради вважається правомочним, якщо в ньому брали участь не менше ніж 2/3 від загальної кількості її членів. Рішення на засіданні Наглядової ради вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини членів Наглядової ради, які беруть участь в засіданні. За результатами аналізу норм чинного законодавства, статуту ПАТ «Дніпрометробуд» та Положення про наглядову раду слідує наступне: Наглядова рада акціонерного товариства є колегіальним органом управління; компетенція Наглядової ради визначається Законом України «Про акціонерні товариства» та статутом Товариства; формою роботи Наглядової ради, як колегіального органу, є засідання. Обов'язковою умовою правомочності засідання є наявність кворуму, визначеного згідно Закону України «Про акціонерні товариства» або статуту Товариства; рішення Наглядової ради приймаються шляхом голосування більшістю голосів, якщо для прийняття рішення статутом Товариства не встановлено більшу кількість голосів. При голосуванні кожний член Наглядової ради має один голос. При цьому обрання та відкликання членів Правління є компетенцією Наглядової ради ПАТ «Дніпрометробуд», як колегіального органу управління. Органом, який є повноважним приймати рішення про прийняття на роботу членів Правлення товариства, є саме Наглядова рада. Відповідно, питання включення [PERSON] до складу правління та його призначення на посаду першого заступника голови правління ПАТ «Дніпрометробуд» підлягало вирішенню на засіданні Наглядової ради при наявності необхідного кворуму шляхом голосування. На підставі рішення Наглядової ради в товаристві видається наказ про прийняття особи на відповідну посаду. Таким чином, рішення про прийняття на посаду члена правлення приймається Наглядовою радою товариства, а трудові відносини виникають з товариством на підставі наказу, виданого на виконання рішення Наглядової ради. В той же час, в порушення норм Закону України «Про акціонерні товариства», статуту ПАТ «Дніпрометробуд» та Положення про наглядову раду зазначені питання були вирішені одноосібно Головою Наглядової ради без розгляду даного питання на засіданні ради. Наведене підтверджується поясненнями [PERSON], який пояснив в судовому засіданні, що наказ № 12/04-12-УКП від 21 травня 2013 року про його призначення на посаду першого заступника голови Правління ПАТ «Дніпрометробуд» був виданий особисто [PERSON] в присутності позивача. Тобто, ніякого засідання Наглядової ради з цього питання не скликалося і не проводилося, що вказує на порушення установленого порядку призначення на посаду члена Правління товариства та, як наслідок, на нікчемність такого рішення. Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання управління корпоративними правами держави» від 29 березня 2010 року № 297 завдання на голосування представникам держави на засіданнях наглядової ради господарських товариств, у статутному капіталі яких державна частка становить понад 50%, погоджуються Прем'єр-міністром України або Першим віце-прем'єр-міністром України за умови попереднього розгляду віце-прем'єр-міністром згідно з розподілом функціональних повноважень. Погодження з питання включення [PERSON] до складу правління та його призначення на посаду першого заступника голови правління Товариства отримано не було. Вказане свідчить, що видання наказу Регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області № 12/04-12-УКП від 21 травня 2013 року було здійснено з порушенням норм чинного законодавства та статуту ПАТ «Дніпрометробуд». Зазначені порушення виступили підставою для скасування зазначеного наказу. Як передбачено в ст.7 Кодексу законів про працю України, серед додаткових (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстав для припинення трудового договору є. зокрема, порушення встановлених правил прийняття на роботу. За таких обставин припинення трудових відносин з [PERSON] було здійснено правомірно з дотриманням норм ст. 7 Кодексу законів про працю України - у зв'язку неправомірністю прийнятого рішення про призначення на посаду першого заступника голови правління. При наданні правової оцінки відомостям позовної заяви [PERSON] щодо відсутності в наказі № 11 від 25 лютого 2014 року посилань на статтю Кодексу законів про працю в обґрунтування підстави звільнення суд приймає до уваги наступне. Як зазначалося вище, звільнення [PERSON] з посади першого заступника голови правління ПАТ «Дніпрометробуд» було здійснено на підставі ст. 7 Кодексу законів про працю України, якою передбачено додаткову підставу припинення трудового договору порушення встановлених правил прийняття на роботу. Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 визначено порядок зміни записів в трудові книжці працівника (в тому числі і в частині формулювання підстав звільнення). На виконання зазначених норм законодавства з метою уточнення змісту наказу № 11 від 25 лютого 2014 року до нього було внесено зміни та запропоновано [PERSON] прибути з трудовою книжкою до ПАТ «Дніпрометробуд» для зміни формулювання звільнення з посиланням на ст. 7 Кодексу законів про працю України, проте позивач на підприємство не прибув і трудову книжку для внесення змін до запису про звільнення не надав. Щодо вимог позивача [PERSON] на необхідність його відновлення на посаді головного механіка ПАТ «Дніпрометробуд». Дійсно, до призначення на посаду першого заступника голови правління ПАТ «Дніпрометробуд» [PERSON] працював на посаді головного механіка. З моменту призначення позивача на посаду першого заступника голови правління ПАТ «Дніпрометробуд» трудові відносини з [PERSON] на посаді головного механіка припинилися (за його згоди) і будь-яких функціональних обов'язків головного механіка він не виконував. На посаду головного механіка було призначено іншого працівника, який зараз працює в Товаристві. Правових підстав для відновлення [PERSON] на посаді головного механіка немає. Питання відновлення [PERSON] на посаді головного механіка ПАТ «Дніпрометробуд» не є предметом позову по даній справі, а відтак не має значення для розгляду справи по суті з урахуванням приписів ч. З ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України. Суд приймає до уваги також і те, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Трудові відносини з позивачем [PERSON] були припинені на підставі наказу про його звільнення від 25 лютого 2014 року № 11, чинність якого ним не оспорюється. Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вказане свідчить, що вимога про поновлення позивача на роботі не підлягає задоволенню із спеціальної підстави - внаслідок того, що наказ від 25 лютого 2014 року № 11 про звільнення [PERSON] з посади ним не оспорюється і строк звернення до суду з такою вимогою закінчився. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в розмірі 500 грн. Виходячи з викладених в позовній заяві підстав позову, [PERSON] заявив вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у зв'язку з неправомірним (на його думку) звільненням з посади. Як вбачається з поданих суду заперечень, звільнення [PERSON] з посади першого заступника голови правління ПАТ «Дніпрометробуд» було здійснено з дотриманням норм чинного законодавства України і підстави для його поновлення на роботі на цій посаді відсутні, розрахунок при звільненні проведено повністю і своєчасно, звільнення позивача, записи в трудову книжку позивача було зроблено відповідачем у відповідності до змісту наказів, які стали підставою для внесення даних записів, отже факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової чи іншої шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і об'єктивно нічим не підтверджуються, всі правовідносини сторін, а особливо трудові, свідчать про відповідність дій відповідача в питанні оформлення трудових відносин з позивачем трудовому законодавству; записи в трудовій книжці проведено відповідно до наказів стосовно позивача. Суд вважає безпідставними вимоги позивача про неправильність дій відповідача при його звільненні і стягнення моральної шкоди, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: порушень законодавства з боку відповідача стосовно порядку (термін дії правовідносин, порядок їх продовження, погодження, перевірка та ін..) та підстав (норми закону) звільнення, правильності оформлення і ведення трудової книжки, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності не встановлено. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди відмовити. Таким чином обставини позовних вимог не знайшли свого об'єктивного підтвердження вході судового засідання, вимоги не обгрунтовані і в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. В зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору по цій категорії справ, а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed