Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 18 лютого 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача ДНУЗТ ім. академіка В. Лазаряна про зобов`язання вчинити певні дії по укладанню договору на постачання електроенергії і стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , балансоутримувачем вказаного будинку [ADDRESS] є відповідач ДНУЗТ імені академіка Лазаряна. У січні 2018 року позивачка разом із сином та невісткою розпочала здійснювати капітальний ремонт своєї квартири, з метою поліпшення своїх житлових умов та своєї родини. На час проведення ремонту квартири позивачка вирішила із родиною тимчасово пожити у інших родичів. Однак, 03 серпня 2018 року відповідач відімкнув квартиру позивачки від електропостачання з підстав заборгованості позивачки за житлово-комунальними послугами. На звернення позивача з приводу відключення її квартири від електропостачання відповідач посилався, що він неодноразово повідомляв позивачку про наявність заборгованості. Однак, як зазначає позивач, у дійсності відповідач жодного разу не повідомляв її про наявність боргу за житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , на свою вказану адресу позивачка від відповідача жодного разу не отримувала будь-яких повідомлень та/або попереджень. Про те, що за вказаною квартирою позивачки рахується заборгованість за житлово - комунальними послугами позивачка, як вона стверджує, дізналася випадково 02 серпня 2018 року, коли їй надійшла квитанція про сплату житлово-комунальних послуг та інших послуг від червня 2018 року. При цьому, про заборгованість за спожиту електроенергію позивачка дізналася лише 03 серпня 2018 року у день сплати боргу за житлово-комунальними послугами за квитанцією від червня 2018 року. Тобто, у дану квитанцію лише 03 серпня 2018 року (на день сплати) рукописним способом були включені суми заборгованості за електропостачання та водопостачання і водовідведення. Тобто, навіть квитанція про сплату житлово-комунальних послуг та інших послуг від червня 2018 року не містила інформацію про борг позивачки за електропостачання за червень 2018 року, не кажучи вже про інформацію за вказаний борг за липень 2018 року. Вказане підтверджує ту обставину, що відповідач у квитанції про сплату комунальних послуг та інших послуг не відображав наявність заборгованості за електропостачання та водопостачання і водовідведення, а позивачка не могла знати про наявність такої заборгованості та сплачувала за споживання електроенергії згідно з показниками лічильника електроенергії. Однак, 03 серпня 2018 року борг за житлово-комунальними послугами по квартирі [ADDRESS] , зокрема, виявлений борг за електропостачання у повному обсязі був сплачений відповідачу, про що було зазначено на самій квитанції проставлянням відтиску штемпеля «оплачено», датою оплати та підписами під включеними рукописним способом сумами та розрахунками. Але відповідач 03 серпня 2018 року все одно відімкнув квартиру позивачки від електропостачання і як він у подальшому пояснив з підстав відсутності у позивачки договору із електро постачальником, відповідного робочого проекту на електропостачання квартири, у якій проводяться ремонтні роботи з реконструкції квартири із втручанням у несучі конструкції. Таким чином, стверджує позивач, з вищевказаного вбачається, що на момент відключення квартири позивачки від електропостачання виявлена 03 серпня 2018 року заборгованість за електропостачання вже була погашена у повному обсязі, а відключення квартири позивачки від електропостачання за посиланнями відповідача вже виявилося не пов`язаним із наявністю заборгованості. Позивач зазначає, що перед здійсненням позивачем ремонтних робіт своєї квартири, було отримано технічний висновок по інструментальному обстеженню будівельних конструкцій від 11 вересня 2017 року, у якій зазначено, що перепланування квартир є можливим без втручання у несучі конструкції будинку (квартири). Тому, позивачка, слідуючи технічному висновку, жодним чином не втручалася у несучі конструкції будинку, що у свою чергу спростовує посилання відповідача на вказане ним втручання у несучі конструкції. При цьому, безпідставним виявляється вимога про необхідність узгодження документації на нове електропостачання квартири, оскільки квартира не є новобудовою та/або новоствореною річчю, а до вимкнення її від електропостачання вже була приєднана до електричних мереж відповідача. [PERSON] використовує електричну енергію для власних потреб та потреб її родини з метою створення та задоволення належних умов проживання усієї родини у квартирі. Тобто, електроенергія позивачці необхідна для забезпечення власних потреб у належній їй на праві власності квартирі, вона є побутовим споживачем, а тому вона є споживачем універсальної послуги, відповідно до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» та вимог Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 з 1 січня 2019 року. Отже, з урахуванням того, що, на думку позивача, єдиним постачальником електроенергії за адресою: [ADDRESS] є відповідач, то у зв`язку із цим, позивачем до відповідного відділу відповідача було надано підписаний з боку позивача договір на постачання електроенергії (за формою наданою відповідачем) та інші необхідні документи (копія паспорту, правовстановлюючі документи на квартиру, РНОКПП позивачки та робочий проект внутрішніх мереж електропостачання, розроблений на вимогу відповідача). Однак відповідач, як стверджує позивач, почав вигадувати інші перепони для укладання договору на електропостачання та відновлення електропостачання квартири позивачки, що підтверджується наступним. Так, 26 вересня 2018 року відповідач надав відповідь на звернення позивачки, у якій зазначив, що після розгляду робочого проекту № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання квартири [ADDRESS] було встановлено, що університет не надавав технічні умови для виконання даного проекту. У зв`язку із цим відповідач просив позивачку звернутися до нього для отримання технічних умов на приєднання потужності до мереж електропостачання та повідомив, що підключення квартири позивачки можливо лише після узгодження робочого проекту електропостачання з енергопостачальником. Як стверджує позивач, що саме експертними висновками та робочими проектами була передбачена необхідність перебудови балконів її квартири (з огляду на їх аварійний стан), але не робочим проектом № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання. Тобто, робочий проект № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання не відноситься та не залежить від перебудови та/або реконструкції балконів. Отже, ухиляння відповідача від укладання договору на електропостачання та відповідно його відновлення до квартири позивача, на думку останнього, є безпідставним, необгрунтованим та таким, що суперечить діючому законодавству. В наслідок ухилення відповідача від укладання із позивачкою договору на електропостачання її квартири, позивачка не може завершити оздоблення всередині своєї квартири для її вселення та вселення її членів родини (чоловіка, сина із невісткою та разом із малолітньою дитиною) для проживання. Через це позивачка вимушена вже тривалий час разом із свою родиною вимушені жити у своїх знайомих та друзів, що спричиняє їм чималі проблеми та несе збитки. Відповідальність за вказане, завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов типового договору та закону повинен нести відповідач. Але він відмовляється укласти з позивачем договір на електропостачання, чим порушується закон. В добровільному порядку питання не вирішене. Позивач просив суд зобов`язати відповідача укласти з ними договір про надання послуг електропостачання на вказане приміщення її квартири, а також стягнути витрати на правову допомогу і оплату судового збору, задовольнивши уточний позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача ДНУЗТ ім. академіка Лазаряна в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомив, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, в письмовому зверненні до суду з заявленими позовними вимогами не згоден, позивач дійсно звертався до них з пропозицією укласти договір, але вони не згодні на умови позивача, тому договір і не уклали, зобов`язання вчинити вказані позивачем дії заперечують. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Позовні вимоги не доведені і не обгрунтовані, вважав за можливе винести рішення за наявними матеріалами справи по закону без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі продажу квартири від 12 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Шевченко В.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 2653. Балансоутримувачем будинку [ADDRESS] є відповідач Дніпропетровський національний університет залізничного транспорту імені академіка Лазаряна. У січні 2018 року позивачка разом із сином та невісткою розпочала здійснювати капітальний ремонт своєї квартири, з метою поліпшення своїх житлових умов та своєї години. На час проведення ремонту квартири позивачка вирішила із родиною тимчасово пожити у інших родичів. 03 серпня 2018 року відповідач відімкнув квартиру позивачки від електропостачання з підстав заборгованості позивачки за житлово-комунальними послугами. Про дану підставу відповідач сам зазначив у листі № 05/3349-21/з від 15 листопада 2018 року. На звернення позивача з приводу відключення її квартири від електропостачання відповідач посилався, що він неодноразово повідомляв позивачку про наявність заборгованості. Однак, як зазначає позивач, у дійсності відповідач жодного разу не повідомляв її про наявність боргу за житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] . На свою вказану адресу, як стверджує позивачка, вона від відповідача жодного разу не отримувала будь-яких повідомлень та/або попереджень. Про те, що за вказаною квартирою позивачки рахується заборгованість за житлово - комунальними послугами позивачка дізналася випадково 02 серпня 2018 року, коли їй надійшла квитанція про сплату житлово-комунальних послуг та інших послуг від червня 2018 року. При цьому, про заборгованість за спожиту електроенергію позивачка дізналася лише 03 серпня 2018 року у день сплати боргу за житлово-комунальними послугами за квитанцією від червня 2018 року. Тобто, у дану квитанцію лише 03 серпня 2018 року (на день сплати) рукописним способом були включені суми заборгованості за електропостачання та водопостачання і водовідведення. Однак, 03 серпня 2018 року борг за житлово-комунальними послугами по квартирі [ADDRESS] , зокрема, виявлений борг за електропостачання, у повному обсязі був сплачений відповідачу, про що було зазначено на самій квитанції проставлянням відтиску штемпеля «оплачено», датою оплати та підписами під включеними рукописним способом сумами та розрахунками. Проте, як стверджує позивач, відповідач 03 серпня 2018 року все одно відімкнув квартиру позивачки від електропостачання, але як він у подальшому пояснив з підстав відсутності у позивачки договору із електро постачальником, відповідного робочого проекту на електропостачання квартири, у якій проводяться ремонтні роботи з реконструкції квартири із втручанням у несучі конструкції. У зв`язку із цим, адвокатом Єпрем`ян Л.В. до відповідача 11 вересня 2018 року було направлено адвокатський запит із вимогою повідомити до якого оператора електропостачання відноситься відповідач, з яких підстав відповідач не відновлює електропостачання квартири позивачки та з яких підстав відповідач ухиляється від владання договору на електропостачання із позивачкою, як з новим власником. 26 вересня 2018 року відповідач у відповіді на адвокатський запит зазначив, що будинок [ADDRESS] знаходиться у нього на балансі. Заборгованість за житлово-комунальними послугами утворилася у період з липня 2017 року по липень 2018 току, яка була погашена тільки після відключення електроенергії. З урахуванням того, що квартирі проведено повне перепланування з втручанням в несучі конструкції, то це прирівнюється до реконструкції. У зв`язку із цим представнику власника було пропоновано надати проектну документацію на нове електропостачання квартири. Робочий проект внутрішніх мереж електропостачання квартири [ADDRESS] відповідач зазначив, що отримав 20 вересня 2018 року. При цьому казав, що договір на постачання електроенергії буре укладено після узгодження проекту на електропостачання. Позивач також зазначає, що перед здійсненням позивачем ремонтних робіт своєї квартири, було отримано технічний висновок по інструментальному обстеженню будівельних конструкцій від 11 вересня 2017 року, у якій зазначено, що перепланування квартир є можливим без втручання у несучі конструкції будинку (квартири). Тому, позивачка, слідуючи технічному висновку жодним чином не втручалася у несучі конструкції будинку, що у свою чергу спростовує посилання відповідача на вказане ним втручання у несучі конструкції. При цьому, на думку позивача, безпідставним виявляється вимога про необхідність узгодження документації на нове електропостачання квартири, оскільки квартира не є новобудовою та/або новоствореною річчю, а до вимкнення її від електропостачання вже була приєднана до електричних мереж відповідача. Відповідач вказує на необхідність нового підключення електроенергії, але ж дану обставину, на думку позивача, не пов`язує із тим, що договір про електропостачання квартири [ADDRESS] був укладений із попереднім власником, а вказує, що це пов`язано із ремонтними роботами. Однак, у будь якому випадку з огляду на те, що договір із відповідачем про електропостачання квартири [ADDRESS] був укладений із попереднім власником даної квартири, то відповідно було вирішено укласти новий договір між відповідачем та позивачем про електропостачання квартири [ADDRESS] . У той же час, як вважає позивач, єдиним постачальником електроенергії за адресою: [ADDRESS] є відповідач, у якого на балансі перебуває будинку [ADDRESS] , та якому на думку позивача належать електроустановки та електричні мережі, до яких ще до відімкнення електричної енергії була підключена квартира позивачки. Тобто, як стверджує позивач, відповідач є власником електричних мереж, через які позивачу у будинку [ADDRESS] постачається електрична енергія. Отже, з урахуванням того, що, на думку позивача, єдиним постачальником електроенергії за адресою: [ADDRESS] є відповідач, то у зв`язку із цим, позивачем до відповідного відділу відповідача було надано підписаний з боку позивача договір на постачання електроенергії (за формою наданою відповідачем) та інші необхідні документи (копія паспорту, правовстановлюючі документи на квартиру, РНОКПП позивачки та робочий проект внутрішніх мереж електропостачання, розроблений на вимогу відповідача). Однак відповідач, як стверджує позивач, почав вигадувати інші перепони для укладання договору на електропостачання та відновлення електропостачання квартири позивачки, що підтверджується наступним. Так, 26 вересня 2018 року відповідач надав відповідь на звернення позивачки, у якій зазначив, що після розгляду робочого проекту № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання квартири [ADDRESS] було встановлено, що університет не надавав технічні умови для виконання даного проекту. У зв`язку із цим відповідач просив позивачку звернутися до нього для отримання технічних умов на приєднання потужності до мереж електропостачання та повідомив, що підключення квартири позивачки можливо лише після узгодження робочого проекту електропостачання з енергопостачальником. У той же час, відповідач листом № 551 від 29 жовтня 2018 року вже повідомляє позивачку, що робочий проект № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання квартири [ADDRESS] розроблений згідно наданих технічних умов стандартного приєднання до електричних мереж електроустановок та відповідає технічним стандартам та діючим в Україні нормативним документам та забезпечує безпечну експлуатацію об`єкту, але при цьому ж відповідач вже вказує іншу причину неможливості відновлення електропостачання квартири, а саме вказує, що: «наданий робочий проект передбачає перебудову двох балконів, що не відповідає технічному паспорту вашої квартири. Без електропостачання балконів проект може бути погоджений». Робочий проект № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання квартири [ADDRESS] не передбачає перебудову балконів та за своїм призначенням не може взагалі передбачати такі роботи як перебудова балконів. При цьому, робочий проект розроблений відповідно та відповідає технічному паспорту квартири [ADDRESS] . Тому, як стверджує позивач, з вищевикладеного вбачається, що відповідач безпідставно вигадав дані підстави для відмови у відновленні електропостачання квартири. Роботи по реконструкції квартири та облаштуванню нових балконів виконати за проектом, розробленим сертифікованою проектною організацією. На підставі технічного висновку за інструментальним висновком, зробленого експертом по технічному обстеженню будівель та споруд [PERSON] , спеціалізованою сертифікованою організацією ТОВ «Корпорація «ДОМУС» 12 жовтня 2017 року було здійснено розрахунок несучих елементів посилення плит балкону та розроблено робочий проект посилення плит балкону за адресою: [ADDRESS] . Отже, з вищевказаного вбачається, як стверджує позивач, що саме іншими експертними висновками та робочими проектами була передбачена необхідність перебудови балконів (з огляду на їх аварійний стан), але жодним чином не робочим проектом № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання. Тобто, робочий проект № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання жодним чином не відноситься та не залежить від перебудови та/або реконструкції балконів. Ухиляння відповідача від укладання договору на електропостачання та відповідно його відновлення до квартири позивача, на думку останнього, є безпідставним, необгрунтованим та таким, що суперечить діючому законодавству. З огляду на вищевказані обставини позивачкою на адресу відповідача у лютому 2019 року повторно був направлений пакет документів необхідний для укладання договору на електропостачання її квартири, який передбачений діючим законодавством, що регулює постачання електроенергії на роздрібному ринку. Проте на момент звернення до суду із даним позовом, на думку позивача, відповідач продовжує ухилятися від укладання договору на постачання електричної енергії до квартири позивачки, а тому остання вимушена звернутися до суду за для захисту своїх прав та інтересів, що порушуються відповідачем та зобов`язати останнього укласти договір на достачання електричної енергії. В наслідок ухилення відповідача від укладання із позивачкою договору на електропостачання її квартири, позивачка не може завершити оздоблення всередині своєї квартири для її вселення та вселення її членів родини (чоловіка, сина із невісткою та разом із малолітньою дитиною) для проживання. Через це позивачка вимушена вже тривалий час разом із свою родиною вимушені жити у своїх знайомих та друзів, що спричиняє їм чималі проблеми та несе збитки. Відповідальність за вказане, завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов типового договору та закону повинен нести відповідач. Але він відмовляється укласти з позивачем договір на електропостачання, чим порушується закон. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. \~ \~ \~ \~ЦК України у ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що дійсно позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі продажу квартири від 12 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Шевченко В.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 2653. Балансоутримувачем будинку [ADDRESS] є відповідач ДНУЗТ імені академіка Лазаряна. У січні 2018 року позивачка разом із сином та невісткою розпочала здійснювати капітальний ремонт своєї квартири, з метою поліпшення своїх житлових умов та своєї години. На час проведення ремонту квартири позивачка вирішила із родиною тимчасово пожити у інших родичів. 03 серпня 2018 року відповідач відімкнув квартиру позивачки від електропостачання з підстав заборгованості позивачки за житлово-комунальними послугами. Про дану підставу відповідач зазначив у листі № 05/3349-21/з від 15 листопада 2018 року. На звернення позивача з приводу відключення її квартири від електропостачання відповідач посилався, що він неодноразово повідомляв позивачку про наявність заборгованості. Відповідачем було оформлено абонентську книжку на позивача [PERSON] та надано особовий рахунок щодо об`єкту електропостачання квартири [ADDRESS] , договір же був укладений із попереднім власником. Через те, що договір із відповідачем про електропостачання квартири [ADDRESS] був укладений із попереднім власником даної квартири, то позивачем було вирішено укласти новий договір між відповідачем та позивачем про електропостачання квартири [ADDRESS] . Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Однак, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 зазначеного вище Закону передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». Таким чином, укладення договору надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору, а у разі відмови споживача на укладання договору, виходячи з змісту положень ст. 3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України позивач, як виконавець послуг, вправі звернутись до суду за захистом свого права, шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Як вбачається з позову і позиції відповідача пропозиція щодо укладення договору була, але умови договору не узгоджені, тому договір і не укладено. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як встановлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов`язання особи укласти відповідний договір). З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача (а не надавача) послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року. Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (ст. 3, 6, 12 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону. На думку позивача, єдиним постачальником електроенергії за адресою: [ADDRESS] є відповідач, то у зв`язку із цим, позивачем до відповідного відділу відповідача було надано підписаний з боку позивача договір на постачання електроенергії (за формою наданою відповідачем) та інші необхідні документи (копія паспорту, правовстановлюючі документи на квартиру, РНОКПП позивачки та робочий проект внутрішніх мереж електропостачання, розроблений на вимогу відповідача). Крім того, на думку позивача, відповідач є власником електричних мереж, через які позивачу у будинку [ADDRESS] постачається електрична енергія. Але суду не надано доказів того, що саме відповідач є постачальником і розподільником вказаної позивачем електроенергії, що саме відповідач є власником електричних мереж, через які позивачу у будинку [ADDRESS] постачається електрична енергія, відповідач є лише балансоутримувачем будинку і його мереж, а власники квартир самостійно і окремо укладають договори з водоканалом, жилсервісом, організацією електромереж, вивозу побутових відходів та інш. У зв`язку із набранням чинності Закону України «Про ринок електричної енергії» та з набранням чинності Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312, з 1 січня 2019 року споживачі електричної енергії мають укладати договори на її постачання та на розподіл, а попередньо укладені договори вважатимуться такими, що припиняють свою дію з 01 січня 2019 року. Так, відповідно до п. 3.1.9 Постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» Споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається. Згідно п. 3.1.9 Постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником «останньої надії». Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника «останньої надії» визначаються у встановленому законодавством порядку. Відповідно до п. 98 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії», універсальна послуга - постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам, то гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України. Відповідно до п. 1.1.2 Постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» побутовим споживачем є - фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність, на підставі відповідного договору з учасником ринку, у тому числі за договором постачання електричної енергії споживачу. Об`єктом побутового споживача є - житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщені за однією адресою та належать одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування. Побутовими потребами є - споживання (використання) електричної енергії для задоволення умов постійного або тимчасового проживання та/або перебування фізичних осіб на об`єкті побутового споживача, включаючи прибудинкову (присадибну територію), у тому числі для індивідуального будівництва (реконструкції) об`єктів приватного домогосподарства, крім потреб підприємницької, господарської діяльності. Відповідно до п. 98 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії», універсальною послугою є - постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам, що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України. Позивач [PERSON] є побутовим споживачем, а тому вона є споживачем універсальної послуги, відповідно до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» та вимог Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 з 1 січня 2019 року. Згідно з ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії», постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами. Згідно з ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Відповідно до п. 1.1.2 Постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг - домовленість між постачальником універсальних послуг та побутовим або малім непобутовим споживачем, яка передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачем у певний період часу постачальником універсальних послуг за цінами постачальника універсальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії», універсальні послуги надаються постачальником таких послуг виключно побутовим та малим непобутовим споживачам. Постачальник універсальних послуг не може відмовити побутовому та малому непобутовому споживачу, які знаходяться на території здійснення його діяльності, в укладенні договору постачання електричної енергії. Згідно з ч. 4 ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті. У позовній заяві позивач не надає доказів, що відповідач є власником електорообладнання або має необхідний обсяг повноважень на укладення договору електоропостачання. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України). Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) - ч. 1 ст. 760 ЦК України. Відповідно до ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, предмет договору є істотною умовою договору найму, як і будь-якого іншого цивільно-правового договору. Але, ні у проекті договору електоро постачання, пропозиції його укладення, ні у позовній заяві не вказані будь-які індивідуальні ознаки обладнання, яке передалось енергопостачальною компанією відповідачу. Тому можна зробити висновок про відсутність істотної умови - предмет договору. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~ \~ \~ \~Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ДНУЗТ імені академіка Лазаряна про зобов`язання вчинити певні дії по укладанню договору на постачання електроенергії і стягнення судових витрат відмовити. \~ \~ \~ \~Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зобов`язання вчинити певні дії по укладанню договору на постачання електроенергії і стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed