Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності, посилаючись на те, що у вересні 2015 року позивачі та відповідач на сімейній раді вирішили купити квартиру в м . Києві , в межах загальної площі 60-70 кв. м. та приблизною вартістю 40 - 42 000 доларів США, розподіливши в ній право власності в наступних долях: Ѕ - [PERSON] та по ј [PERSON] та [PERSON] [INFO] померла мати позивачів [PERSON] . Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді двокімнатної квартири, розташованої в м. Харків , право власності на яку згодом було оформлене на [PERSON] 16.10.2015 р. на підставі договору купівлі-продажу вищевказане спадкове майно було продане [PERSON] та від його реалізації останній отримав 25 000 доларів США. 25.01.2016 р. було продано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що в рівних долях належала [PERSON] та [PERSON] від реалізації вказаної квартири отримано кошти в розмірі 27 400 доларів США. Позивач [PERSON] постійно проживає в м. Харкові, тому за взаємною згодою із позивачем [PERSON] та її донькою відповідачем [PERSON] довірив їм проведення необхідних дій щодо пошуку квартири, збору необхідних документів та оформлення договору, оскільки вони постійно проживають в м . Києві та добре орієнтуються в житлових масивах столиці. З цією метою [PERSON] надав [PERSON] та відповідачу власні кошти для купівлі квартири, в розмірі 22 000 доларів США. Вказані кошти разом із коштами [PERSON] були надані відповідачці для спільного вкладення в загальну вартість майбутнього правочину. Незабаром спільними зусиллями [PERSON] та [PERSON] було знайдено найкращій варіант квартири для купівлі, що повністю відповідав раніш встановленим вимогам та інтересам всіх учасників запланованого правочину. [PERSON] усно погодився із запропонованою пропозицією та прохав [PERSON] та відповідача, з дотриманням попередніх домовленостей, здійснити оформлення договору купівлі-продажу. Всі підготовчі дії щодо юридичного оформлення були доручені відповідачу. Для цього вона здійснювала пошук нотаріуса, узгодження необхідного для укладення договору пакету документів, проведення необхідних оплат. Позивачі повністю довірилися відповідачці у вирішенні юридичних питань та взаєморозрахунків із нотаріусом та продавцем. Підготувавши все необхідне для оформлення договору відповідачка повідомила, що для підписання договору достатньо присутність лише її таЛодигіної Л .В . Окрім того, це зручніше, оскільки позивачу не потрібно витрачати часу для приїзду з м. Харкова, позивачі довірилися відповідачці, оскільки вона запевнила, що нічиїх інтересів при такому оформленні не буде порушено. 18.12.2015 року було укладено нотаріальний договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яким визначено, що спірна квартира належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто всупереч інтересам [PERSON] Не погодившись із вказаним розподілом часток позивачі звернулися до відповідачки з вимогою про повернення грошей, або переоформлення спірної квартири в частках, що відповідають попередній домовленості. Відповідачка не погодилась на таку пропозицію, оскільки надані позивачами гроші були вже використані для розрахунків за правочином, а переоформлення спірної квартири в інших частках неможливо. Наразі відповідачка вимагає продажу спірної квартири та отримання половини її вартості для вирішення власних сімейних проблем. Така позиція відповідачки є порушенням родинних домовленостей та обманом, а тому позивачі просять визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим номером 8974 від 18.12.2015р. та визнати право власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] в наступних частках : за [PERSON] - 1/2 частина, за [PERSON] - 1/4 частина та за [PERSON] - 1/4 частина. В судове засідання позивачі з`явилися, позов підтримують в повному обсязі та просили задовільнити в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання з`явилася, позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, та пояснила, що в вересні 2015 року не було вказаної сімейної ради, ніяких усних чи письмових домовленостей між відповідачем та позивачами щодо купівлі квартири та розподілу часток в ній не було. Заслухавши пояснення позивачів, які також були допитані як свідки, відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою на шостою стаття 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пленум Верховного Суду України в п. 4 і 5 постанови від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Жодних доказів того, що укладений 18.12.2015 року нотаріальний договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є нікчемним правочином, тобто його недійсність прямо встановлена законом, позивачі суду не надали. Крім того, позивачами не надано будь-яких доказів того, що укладений договір не відповідає вимогам законодавства України. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed