Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

[PERSON] 16 листопада 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя та стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що з 19 грудня 2015 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають одну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки в них з чоловіком не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння і з 10 серпня 2016 року вони припинили спільне мешкання, перестали вести спільний бюджет та повністю припини сімейно-шлюбні відносини, наміру відновлювати ці подружні відносини та проживати разом з відповідачем позивачка не має. Позов же про розірвання шлюбу може бути заявлений до суду лише через рік після народження дитини. Тому і стало питання про встановлення режиму окремого проживання з відповідачем. Просили суд ухвалити рішення про встановлення режиму окремого проживання їх подружжя, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснивши, що дійсно перебувають в шлюбі і мають спільну неповнолітню дитину, разом не мешкають і фактично можливо встановити режим окремого проживання, але категорично заперечує проти стягнення з нього витрат, вважає вказані вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не браві не бере, нічиїх прав не порушував, матеріальної чи моральної шкоди не завдавав. Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача, зясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] дійсно з 19 грудня 2015 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки, як вказує позивачка, в них з чоловіком не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння і з 10 серпня 2016 року вони припинили спільне мешкання, перестали вести спільний бюджет та повністю припини сімейно-шлюбні відносини, наміру відновлювати ці подружні відносини та проживати разом з відповідачем позивачка не має. Позов же про розірвання шлюбу може бути заявлений до суду лише через рік після народження дитини. Тому і стало питання про встановлення режиму окремого проживання з відповідачем. На думку позивача, вказане питання неможливо вирішити без суду, тому вона вважає, що є спір, який в добровільному порядку не вирішено і вона вимушена була звернутися з позовом до суду про встановлення режиму окремого проживання подружжя. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. Відповідно до ст. 119 СК України\~«Встановлення режиму окремого проживання подружжя»: 1. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. 2. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Згідно ст. 120 СК України\~«Правові наслідки встановлення режиму окремого проживання подружжя»: 1. Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором. 2. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Судом встановлено, що дійсно сторони [PERSON] і [PERSON] дійсно з 19 грудня 2015 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Але в судовому засіданні суду не надано належних доказів того, що сімейні стосунки, як вказує позивачка, в них з чоловіком не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння і з 10 серпня 2016 року вони припинили спільне мешкання, перестали вести спільний бюджет та повністю припини сімейно-шлюбні відносини, наміру відновлювати ці подружні відносини та проживати разом з відповідачем позивачка не має. Позов же про розірвання шлюбу може бути заявлений до суду лише через рік після народження дитини. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути поданий і протягом року після народження дитини за певних умов. Крім того, на підтвердження обставини спільно не проживання подружжя позивачка надала суду акт про не проживання особи від 03 листопада 2016 року про не проживання відповідача в кімнаті № 28 гуртожитку по вул. Тітова, 29 в м. Дніпро; суд не може прийняти до уваги вказаний акт, оскільки він складений не уповноваженою особою (вахтер чомусь і опитав свідків, сусідів, і встановив дату відсутності відповідача в кімнаті, і навіть визначив чиї речі знаходяться в кімнаті /мабудь йому були надані документи про ці речі/ та інш.), ця особа зібрала підписи сусідів позивачки (невідомо, чи це дійсно сусіди /документів про це не надано/ і навіть встановила місце фактичної реєстрації заявника, акт не містить печатки чи штампу організації, до житлового фонду чи обслуговування якої відноситься гуртожиток та інш.. Ставлячи питання про режим окремого мешкання з відповідачем, позивачка чомусь взагалі не говорить про те, з ким в такому разі буде мешкати їх неповнолітній син, як буде приймати участь в його вихованні та утриманні відповідач та інш.. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобовязує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів неповнолітнього позивач повинна була в такому разі вирішити питання про батьківські права сторін, що погодити з орган опіки та піклування. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. З пояснень представника позивача слідує, що позивачка ставить питання позовом про можливе найбуття прав на майно, придбане в шлюбі, але не говорить про встановлення режиму окремого використання цього майна зараз, укладання передбаченого законом правочину чи угоди про поділ майна того, що є і можливо буде, шлюбного контракту та інш. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до шлюбу, неповнолітньої дитини, спірного питання, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позивачем наведено не достатньо доказів на підтвердження неправомірної умисної винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ним своїми подружніми і батьківськими обовязками, суд не погоджується з викладеними у позові доводами, у звязку із чим доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків чи інше, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання або незаконні дії стосовно позивача чи дитини по вихованню цієї дитини, а позивач цього не довів, можливе твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності дій відносно неї чи цієї дитини є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя та стягнення судових витрат відмовити. Таким чином позовні вимоги про встановлення режиму окремого проживання подружжя та стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed