Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

[PERSON] 28.12.2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: [PERSON] , Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. Вказана справа перебувала в провадженні судді Нижнього А.В. На підставі розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 130 від 27.04.2018 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, з метою запобігання порушення процесуальних строків розгляду справ, відповідно до п.п. 2.3.17, 2.3.50 Положення про АСДС та рішення зборів суддів від 17.04.2018 року, яким вирішено передати нерозглянуті справи та матеріали, що перебувають у провадженні судді Нижнього А.В. (у в зв`язку з тривалим відрядженням судді до Національної школи суддів України з 11.04.2018 року по 11.09.2018 року) для здійснення повторного автоматизованого розподілу, призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2018 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», треті особи - [PERSON] , Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. [PERSON] 24.01.2019 року надав до суду уточнену позовну заяву до ПАТ «ОТП Банк», [PERSON] , третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 15.02.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-310/028/2008, предметом якого є надання позивачу валютного кредиту в сумі 38230,37 доларів США зі сплатою 3,99 % річних та FIDR на придбання нерухомості. Щомісячний ануїтетний платіж та орієнтовну сукупну вартість кредиту не визначено. В забезпечення зобов`язань за кредитним договором 15.02.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № SR-310/028/2008, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед Банком за виконання зобов`язань за кредитним договором в томі ж розмірі, що і позичальник. Позивач вважає, що кредитним договором не виконано умови ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не надано позичальнику всієї інформації про умови кредитного договору. Оспорюваний кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, є недійсним. Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № ML-310/028/2008 від 15.02.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір поруки № SR-310/028/2008 від 15.02.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк». Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2019 року призначено у справі судово-економічну експертизу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2019 року відновлено провадження по даній справі. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них надходило. Представник відповідача АТ «ОТП Банк» у клопотанні від 27.09.2019 року просив розгляд справи проводити за його відсутності. У відзиві на позов просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що Банк має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а резидент отримувати кредити. При укладенні кредитного договору були дотримані вимоги щодо форми кредитного договору, волевиявлення сторін було вільним. Крім того, позивачем було пропущено строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї надходило. Представник третьої особи Головного управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, у заяві від 19.02.2019 року просив розглядати без його участі. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що неявка учасників справи у судове засідання 27.09.2019р. не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 27.09.2019р. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 15.02.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-310/028/2008, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 38230,37 доларів США зі сплатою 3,99 % річних та FIDR на придбання нерухомості з остаточною датою повернення кредиту - до 17.02.2031 року (а.с. 4-12 том 1). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15.02.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № SR-310/028/2008, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед Банком за виконання зобов`язань за кредитним договором в томі ж розмірі, що і позичальник (а.с. 13-14 том 1). Кредитні кошти в сумі 38230,37 доларів США були надані [PERSON] 15.02.2008 року, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 1 від 15.02.2008 року (а.с. 63 том 1). Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. № 6-1341цс15. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику. Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Як вбачається з матеріалів справи, у ПАТ «ОТП Банк» наявна банківська ліцензія на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п.5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 58-60 том 1). Доводи позивача про те, що у відповідача відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому при отриманні від позичальника коштів в іноземній валюті банк порушив статтю 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», є необґрунтованими, оскільки на час укладення оспорюваного кредитного договору з позивачем, банк мав належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті. При укладенні 15.02.2008 року спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами. Крім того, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо надання йому додаткової інформації та у подальшому виконував його умови, 16.03.2009 року уклав з банком додаткову угоду до кредитного договору, а з цими позовними вимогами звернувся до суду тільки в грудні 2016 року. На підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, за змістом ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Згідно ст. ст. 77-80 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, [PERSON] в порушення вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України не надано суду доказів, які підтвердили б наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману. Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2019 року призначено у справі судово-економічну експертизу, яка не була проведена через несплату позивачем її вартості. Доводи [PERSON] в частині несправедливості та суперечливості положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з його особистих суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов`язань. При цьому на час укладання договору [PERSON] був згодний з його умовами та взяв на себе відповідні зобов`язання добровільно. Щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд зауважує наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що строк позовної давності про визнання кредитного договору та договору поруки від 15.02.2008 року недійним сплив 16.02.2011 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 28.12.2016 року, а представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності, що є також підставою для відмови у позові. Врахувавши зазначені вимоги закону, умови кредитного договору та інші докази, подані сторонами, суд дійшов висновку про те, що правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними відсутні, оскільки банком перед укладенням кредитного договору позичальника було ознайомлено з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, за які позивач придбав нерухомість. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору свідчить про те, що ним схвалені умови кредитного договору та підтримувались правовідносини, які виникли між ним і банком на підставі оспорюваного кредитного договору. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed