Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

[PERSON] 22 вересня 2015 року пред'явила позов до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 7 вересня 2012 року. У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що спільне життя із відповідачем не склалося через розбіжність в характерах, ігнорування її, позивача, як особистості. Відсутність спільних інтересів та почуттів спричиняли постійні сварки та непорозуміння, також відповідач неодноразово зраджував подружній вірності, крім цього він веде спосіб життя, неприйнятний для неї. Під час судового розгляду [PERSON] у підтримання своїх позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позовній заяві, та пояснила, що за наданий судом строк вона з відповідачем не помирилася. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що конфлікти між ним та позивачем носили дріб'язковий характер і вагомих причин для розірвання шлюбу немає. Він бажає зберегти шлюб в інтересах сім'ї та неповнолітньої дитини. Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 61 цього Кодексу обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Із свідоцтв про шлюб та народження відомо, що сторони зареєстрували шлюб 7 вересня 2012 року, від якого мають одну неповнолітню дитину (а.с. 3,4). Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 112 Сімейного кодексу України передбачено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони визнали, що в серпні 2015 року вони припинили подружні відносини разом не проживають та спільного господарства не ведуть, унаслідок того, що між ними загострилися стосунки через розбіжність у релігійних переконаннях та виникали скандали на побутовому грунті. За наданий судом строк примирення між сторонами не відбулося, навпаки, позивачем було пред'явлено позов про стягнення аліментів на дитину. Ураховуючи наведене, а також те, що фактичні взаємини подружжя свідчать про обґрунтованість позову, оскільки у них серйозна розбіжність в характерах, поглядах на побутові проблеми, виховання дитини, а особливо щодо релігійних переконань, суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Outcome: approved