Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] , ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», [PERSON] , [PERSON] (далі - «Відповідачі») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на наступні обставини. Вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 04.05.2018 року, який набрав законної сили, постановленого за результатами розгляду кримінального провадження №12017070130000287, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України встановлено, що 20.07.2017 року син Позивача - [PERSON] , [INFO] , перебуваючи на відпочинку в оздоровчому комплексі «Полонина ДБК - 3» у с.Лумшори, Перечинського району, Закарпатської області, який належить ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», трагічно загинув шляхом утоплення в басейні. Вказаним вироком суду Відповідач [PERSON] визнана винною у тому, що у липні 2017 року будучи заступником директора з навчально-виховної роботи Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №22 та згідно з посадовою інструкцією, вона була відповідальною, зокрема, за організацію літнього відпочинку школярів, організувала поїздку двадцяти семи учнів на відпочинок до с.Лумшори Перечинського району Закарпатської області на Базу відпочинку «Полонина ДБК - 3», де 19.07.2017 року, по прибуттю, уклала з її директором Відповідачем - [PERSON] договір №5 про надання послуг з оздоровлення дітей у літній період та виступила в якості замовника від імені школи. 20.07.2017 року під час туристичного походу з купанням у трав`яних чанах, Відповідач [PERSON] , неналежно виконуючи професійні обов`язки щодо охорони життя та здоров`я дітей, внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, усвідомлюючи небезпеку купання в басейні не пристосованому для дітей, допустила їх самовільне купання без рятувальних плавзасобів та безпосередньої присутності інструктора Відповідача [PERSON] , внаслідок чого настала смерть малолітнього [PERSON] шляхом утоплення. Відповідач [PERSON] не заперечувала фактичні обставини вчинення нею інкримінованого правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України, повністю визнала свою вину. Рішення про оголошення підозри Відповідачам [PERSON] та [PERSON] , у вчинені ними кримінального правопорушення, яке полягає у невиконанні та неналежному виконанні своїх професійних та службових обов`язків по організації безпечного відпочинку дітей та щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого і несумлінного до них ставлення, що потягнуло за собою смерть малолітнього [PERSON] , органом досудового розслідування не прийнято. Під час розгляду кримінального провадження стосовно Відповідача [PERSON] , остання у Перечинському районному суді написала розписку на ім`я Позивача про те, що вона зобов`язується відшкодувати їй матеріальну шкоду у сумі 103 918 грн. до 01.09.2018 року. У зв`язку з чим, Позивачем було відкликано позовну заяву про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не тільки стосовно Відповідача [PERSON] , але і стосовно Відповідачів [PERSON] та [PERSON] Внаслідок трагічної загибелі сина Позивачу заподіяна матеріальна та моральна шкода. Враховуючи те, що між злочинними діями Відповідача [PERSON] , як організатора стихійного відпочинку дітей, а також ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», Відповідача [PERSON] , як керівника бази відпочинку «Полонина ДБК - 3», що не забезпечив належну безпеку життя і здоров`я дітей, Відповідача [PERSON] , працівника цієї бази відпочинку, який безпосередньо відповідав за безпеку дітей та трагічною загибеллю сина Позивача, є прямий причинний зв`язок, враховуючи характер та обсяг завданих Позивачу моральних та фізичних страждань, втрат майнового характеру, просила стягнути з Відповідачів на її користь відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 103 918,00 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 672 000,00 грн., а всього - 775 918,00 грн. Ухвалою суду від 31.10.2018 року було відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. 22.11.2018 року в підготовчому судовому засіданні представником Відповідача ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103» - адвокатом Ліхітченко Г.В., був наданий відзив на позовну заяву. У відзиві той зазначив, що позовні вимоги як до ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», так і до керівника бази відпочинку «Полонина ДБК - 3» Відповідача [PERSON] , і до Відповідача [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи вимоги до ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», Позивач посилається на укладений договір №5 від 19.07.2017 року, де як виконавець фігурує саме ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», що був підписаний, начальником бази відпочинку Відповідачем [PERSON] . Лише тільки факт перебування Відповідача [PERSON] на посаді начальника бази відпочинку не є доказом виконання ним трудових обов`язків щодо організації оздоровлення дітей. В розумінні ст.207 та ст.638 ЦК України договір №5 від 19.07.2017 року є неукладеним, а тому не може мати для виконавця будь-яких юридичних наслідків. Щодо Відповідачів [PERSON] та [PERSON] зазначає наступне. Відповідно до п.2.2 договору №5 виконавець зобов`язувався надати для проживання дітей 3 та 4 місні номери; забезпечити 4 разове харчування; організувати дві екскурсії для дітей, культурно-масове обслуговування, відвідування басейну; надати інструкторів для організації походів, культурних програм, спортивних розваг; інформувати дітей про правила перебування та про правила внутрішнього розпорядку. Отже, на Відповідачів [PERSON] та [PERSON] не покладався обов`язок по забезпеченню безпечного відпочинку дітей та охорону їх життя. Такий обов`язок покладався на осіб, які привезли дітей на відпочинок. Зазначає, що «Полонина ДБК - 3» не є оздоровчим комплексом, це готель, куди приймаються для проживання групи дітей разом з керівниками. І саме керівники груп несуть повну відповідальність за життя, здоров`я дітей, яких вони супроводжують (т.1 а.с. 92-97). 06.12.2018 року на адресу суду від представника Відповідача [PERSON] адвоката - Зінченка П.Л. надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві той зазначив, що Відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. В цивільному позові Позивач посилається на вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 04.05.2018 року, постановлений за результатами розгляду кримінального провадження №12017070130000287, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України. Дійсно, згідно вказаного вироку суду Відповідача [PERSON] визнано винною у тому, що у липні 2017 року вона, будучи директором з навчально-виховної роботи Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №22, та згідно з посадовою інструкцією відповідальною, зокрема, за організацію літнього відпочинку школярів, організувала поїздку двадцяти семи учнів на відпочинок до с.Лумшори, Перечинського району Закарпатської області на базу відпочинку «Полонина ДБК - 3». Там 19.07.2017 року, по прибуттю, уклала з директором - Відповідачем [PERSON] договір №5 про надання послуг з оздоровлення дітей у літній період та виступила в якості замовника від імені школи. 20.07.2017 року під час туристичного походу з купанням у трав`яних чанах, Відповідач [PERSON] неналежно виконуючи професійні обов`язки щодо охорони життя здоров`я дітей, внаслідок недбалого та не сумлінного до них ставлення, усвідомлюючи небезпеку купання в басейні не пристосованому для дітей, допустила їх самовільне купання без рятувальних плавзасобів та безпосередньої присутності інструктора Відповідача [PERSON] , внаслідок чого настала смерть малолітнього [PERSON] шляхом утоплення. Однак, розглядаючи обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні в порядку ч.3 ст.349 КПК України, суд обмежився показаннями обвинуваченої - Відповідача [PERSON] , яка визнала свою вину, та показаннями потерпілої - Позивача [PERSON] . Дослідження решти доказів суд вважав недоцільним. Розмір завданої шкоди та докази під час судового розгляду обвинувального акту судом не досліджувалися, а сума в 103 918 грн. була визначена безпосередньо представником потерпілої. Позивачем не надано суду у встановленому порядку належних та допустимих доказів на підтвердження розміру матеріальної шкоди, не долучено до позову в якості доказів ані іменні рецепти з мокрою печаткою, ані іменні накладні з аптек про закупку ліків, ані листок призначення лікування. Розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Незважаючи на відсутність належних підстав для стягнення моральної шкоди, Відповідач [PERSON] все ж таки частково визнає позовні вимоги, однак вважає, що її розмір має визначатися із врахуванням обставин за яких вони заподіяні, а також її матеріального стану, наявності у неї на утриманні чоловіка-інваліда та ступеня її вини. Окрім того, Відповідач [PERSON] категорично не погоджується з позицією Відповідачів [PERSON] та [PERSON] та вважає, що в даному випадку, має місце факт порушення ними умов договору №5 від 19.07.2018 року, укладеного між нею та ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103» в особі Відповідача [PERSON] , що спричинило такі негативні наслідки (т.1 а.с.125-129). 18.12.2018 року на адресу суду від представника Позивача [PERSON] адвоката - Ільчука І.М. надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням його направлення Відповідачам. У відповіді на відзив той зазначив, що у вироку суду, суд чітко прописав роль кожного Відповідача у даній справі. Зокрема, суд встановив, що Відповідач [PERSON] неналежно виконуючи професійні обов`язки щодо охорони життя та здоров`я дітей, внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, усвідомлюючи небезпеку купання в басейні не пристосованому для дітей, допустила їх самовільне купання без рятувальних плавзасобів та безпосередньо присутності інструктора Відповідача [PERSON] , внаслідок чого настала смерть малолітнього [PERSON] шляхом утоплення. Також, уклавши договір №5 с начальником бази відпочинку «Полонина ДБК - 3» Відповідачем [PERSON] , сторони дійшли згоди, що кожна із сторін бере на себе всі зобов`язання, які були викладені у ньому, і насамперед у даному випадку щодо забезпечення життя дітей. Оскільки ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», від імені якого діяв Відповідач [PERSON] , як начальник бази відпочинку «Полонина ДБК - 3» не виконав свої зобов`язання, щодо роботи басейну, так як такий не працював, то за його пропозицією діти під керівництвом Відповідача - інструктора [PERSON] були відправлені для купання в іншій, не пристосований для дітей басейн. За вказівкою Відповідача [PERSON] за групою дітей був закріплений в якості інструктора Відповідач [PERSON] . Як встановлено вироком Перечинського районного суду від 04.05.2018 року, підчас нещасного випадку з [PERSON] , Відповідача [PERSON] , який відповідно до посадової інструкції ніс персональну відповідальність за безпеку дітей, на місці не було. Тому цілком погодився із відзивом адвоката Відповідача [PERSON] - [PERSON] , у тій частині, що Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», які неналежно виконали свої зобов`язання по договору №5 від19.07.2017 року, щодо забезпечення охорони життя неповнолітніх, є належними Відповідачами по даній справі. Щодо Відповідача [PERSON] , то її неналежне виконання професійних обов`язків по охороні життя та здоров`я дітей, доведено вироком Перечинського районного суду від 04.05.2018 року. Посилання представника [PERSON] , на те, що Відповідач вжила всі заходи щодо життя [PERSON] є нічим не підтвердженими, оскільки, Відповідач [PERSON] навіть не бачила при яких обставинах загинув її учень (т.1 а.с. 169-172). 27.12.2018 року в судовому засіданні адвокат - Ліхітченко Г.В., як представник Відповідачів [PERSON] та [PERSON] надав відзив на позов. У відзиві зазначив, що позов в частині вимог як до Відповідача ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103» так і до Відповідачів [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Юридична особа несе відповідальність за майнову шкоду та моральну шкоду у разі наявності вини свого працівника при виконанні їм своїх трудових обов`язків. Відповідно до п.2.2 договору №5 виконавець зобов`язувався надати для проживання дітей 3 та 4 місні номери; забезпечити 4 разове харчування; організувати дві екскурсії для дітей, культурно-масове обслуговування, відвідування басейну; надати інструкторів для організації походів, культурних програм, спортивних розваг; інформувати дітей про правила перебування та правила внутрішнього розпорядку. Отже, на Відповідачів [PERSON] та [PERSON] не покладався обов`язок по забезпеченню безпечного відпочинку дітей та охорону їх життя. Такий обов`язок покладався на осіб, які привезли дітей на відпочинок. Зазначає, що база відпочинку «Полонина ДБК - 3» не є оздоровчим комплексом, це готель, куди приймаються для проживання групи дітей разом з керівниками. І саме керівники груп несуть повну відповідальність за життя, здоров`я дітей яких вони супроводжують. В кримінальному провадженні Відповідачі [PERSON] та [PERSON] мали і мають статус свідків. (т.1 а.с. 177-183). 22.11.2018 року в ході підготовчого судового засідання судом було задоволено клопотання представника Позивача та витребувано з ГУ Національної поліції в Закарпатській області Перечинського відділення поліції Ужгородського відділу поліції (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) України в Закарпатській області належним чином завірену копію матеріалів кримінального провадження № 120180701300000021 за ч.2 ст.137 КК України відносно [PERSON] та [PERSON] від 09.01.2018 року (т.1 а.с. 104-105). 26.12.2018 року на адресу суду надійшла відповідь №6462106/25/3-2018 від 13.12.2018 року за підписом начальника СВ Перечинського відділення поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області підполковника [PERSON], відповідно до якої надання копії матеріалів кримінального провадження № 120180701300000021, для долучення до цивільної справи за позовом [PERSON] не надається можливим, оскільки у кримінальному провадженні № 120180701300000021 повідомлення про підозру не оголошувалося, відкриття матеріалів сторонам кримінального провадження не здійснювалося. На даний час провадження перебуває на стадії досудового розслідування у якому проводяться слідчі дії і долучення матеріалів провадження до цивільної справи може призвести до розголошення відомостей досудового розслідування, які здобуті в ході слідства та в подальшому ускладнити діяльність органів досудового розслідування щодо всебічного, повного й об`єктивного розслідування даного кримінального провадження та вплинути на хід досудового розслідування, завдати шкоди повноті й об`єктивності встановлення істини обставин кримінального правопорушення. У матеріалах кримінального провадження № 120180701300000021 містяться копії, виділені з матеріалів кримінального провадження № 12017070130000287. Кримінальне провадження №12017070130000287 скероване до Перечинського районного суду та розглянуто по суті (т.1 а.с. 209). 27.12.2018 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи визнано явку Відповідачів у судові засідання обов`язковою (т.1 а.с. 216). 19.03.2019 року ухвалою суду зупинено провадження по справі до розгляду апеляційної скарги у кримінальному провадженні №304/46/18 (т.2 а.с.6-7). 21.05.2019 року ухвалою суду було поновлено провадження по справі (т.2 а.с.17). 22.07.2019 року письмовою ухвалою суду з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи визнано явку позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», відповідача [PERSON] , відповідача [PERSON] у всі наступні судові засідання у даній справі обов`язковою (т.2 а.с.46-47). 26.06.2019 року у судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ільчук І.М. підтримали заявлені позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] зазначила, що за смерть її сина досі ніхто не поніс покарання. Їй дійсно Відповідач [PERSON] через директора школи передала 10 000,00 грн., про що нею було написано розписку. 11.09.2019 року у судовому засіданні Відповідач - [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала згоду про допит її у якості свідка в порядку ст.234 ЦПК України. При цьому, допитана у якості свідка Відповідач [PERSON] пояснила наступне. Вчителем української мови та літератури, а також на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Білоцерківської ЗОШ І-ІІІ ступенів №22 вона працювала з 1997 року. У її посадові обов`язки входило в т.ч. організація та оздоровлення дітей в закладах санаторного типу. З 2013 року заходи по оздоровленню дітей стали відбуватися за ініціативою батьків та вчителів. При цьому, заклад для оздоровлення і відпочинку підбиралися самостійно, по інтернету. Навесні 2017 року Відповідач з [PERSON] - вчителем англійської мови, обговорили питання поїздки групи дітей на відпочинок, і пізніше вона знайшла базу відпочинку «Полонина ДБК - 3» у с.Лумшори Перечинського району Закарпатської області. На сайті цієї бази було зазначено про всі необхідні послуги в т.ч. медичні, про наявність інструкторів. Спочатку Відповідач зателефонувала директору бази - Відповідачу [PERSON] , як контактній особі, яка була вказана на сайті. За кілька днів він зателефонував їй та запевнив в наявності медичних працівників та цілого медичного блоку, інструкторів по басейну та туризму у гори. Повідомив, що у них на базі відпочинку є чани, басейн, кінозал, гуртки з керівником, які працюють з дітьми. Вони узгодили дату поїздки - з 18.07.2017 року по 24.07.2017 року. Потім стали надходити заяви від батьків та стали складатися списки бажаючих поїхати у цю поїздку. Було проведено батьківськи збори. Серед бажаючих була і Позивач. По приїзду у місто Ужгород виникла перша неузгодженість - було відсутнє транспортне забезпечення щодо доставки групи дітей до місця відпочинку в с.Лумшори. По приїзду на базу відпочинку з`ясувалося, що насправді там був не басейн, а порожня та брудна пластмасова посудина, яка не відповідала фото на сайті і у загальному розумінню про басейн. Діти були занепокоєні цим та почали телефонувати і скаржитися батькам. Група складалася із 27 дітей, віком від 9 до 16 років. У якості супроводжуючої поїхала також логопед садочка - [PERSON] зі своєю дитиною (вона була третім дорослим). На базі їх зустрів [PERSON] , який назвався директором бази відпочинку, на її запит надав відомості щодо режиму роботи закладу, перелік послуг і текст договору. Вона попросила Відповідача [PERSON] зібрати дітей та провести інструктаж, надати відповіді на запитання. На цій інструктаж [PERSON] привів [PERSON] , якого представив саме як інструктора. Інструктаж вони проводили вдвох: йшлось про правила поведінки у лісі, під час змагань тощо. На запитання дітей щодо купання в басейні, вони сказали, що поведуть їх до іншого басейну, що знаходиться неподалік. Ввечері в день приїзду дорослі супроводжуючи та [PERSON] обговорили питання дозвілля дітей на наступний день і вирішили, що зранку вони підуть на купання у чанах, бо там була тепла вода і вони не глибокі. Вони наполягали, щоб [PERSON] до виходу провів інструктаж про те, що треба одягати, що брати з собою тощо. Той такий інструктаж провів та вони пішли своїм ходом до цього міста. Це була інша база, а точніше - приватна садиба без назви та пристосована більш для дорослих, куди приблизно о 11 годині 20.07.2017 року їх привели. Там був молодий чоловік, який назвався [PERSON] , і повідомив, що за всім доглядає і буде наглядати за ними. Їм показали чани з настоєм із трав для купання та басейн. [PERSON] сказав, що чани ще не готові, а в басейні купатися можна. Щодо глибини він сказав, що там не глибоко. Вони чекали приблизно до 12 години дня, а потім всі пішли до чанів. [PERSON] ще раз провів інструктаж як треба себе поводити. Вони вирішили першими купати дівчат. Коли дівчата пішли у чани, приблизно 5-6 більш дорослих хлопців пішли купатися у басейн, а після купання - грітися у баню. Потім хлопці середньої вікової групи, серед яких був і син потерпілої - [PERSON] , поділилися на групи: одна з яких збиралася йти купатися до чану, а інша гуляла, а ще одна пішла до басейну. Також біля басейну знаходилася свідок [PERSON] , а також [PERSON] , щодо [PERSON] вона не пам`ятає. Її покликали до чану показати дітям як туди сідати, а потім вона повернулася до басейну, який знаходився приблизно у 5 метрах від чанів. Там стояла [PERSON] , сиділа [PERSON] і вона почула, як її погукала [PERSON] , яка сказала, що нирнув хлопчик, але не винирнув. [PERSON] та ця дівчинка помогли витягти потерпілого із води. Почали шукати інструкторів, але їх не було. [PERSON] почала робити штучне дихання. Скору допомогли викликати дві незнайомі жінки. [PERSON] вона більше не бачила. [PERSON] після її дзвінка з`явився приблизно через 15 хвилин. Почалася паніка. Швидка приїхала не скоро, приблизно через годину, на місце також прийшов і [PERSON] , приїхала поліція. Почалися опитування та оформлення події. Проект наказу по школі щодо відпочинку дітей зазвичай готувала вона, але у даному випадку наказу не було, оскільки це відбувалося в період канікул. Збори батьків перед поїздкою проводила [PERSON] і про те, що загиблий не вміє плавати вона не знала. Щодо процедури укладення договору пояснила, що він був підготовлений приймаючою стороною як шаблонний і був підписаний нею на другій день після трагедії. На той момент він вже був підписаний [PERSON] . [PERSON] вона сприймала саме як інструктора, так як він так і назвався, так його сприймали і діти. Гроші за відпочинок вони хотіли перерахувати на рахунок, але [PERSON] сказав, що треба розрахуватися на місті, що і було зроблено по їх приїзду з ранку 19.07.2017 року. З кожної дитини було зібрано 3 200 грн., враховуючи ціну квитків. 21.07.2017 року після виходу із Перечинського РВ поліції вона віддала конверт приблизно з 3 000 грн. одному із родичів Позивача, але у якості чого ними не обговорювалося. Також вона 20.07.2017 року ввечері, знаходячись у с.Лумшори, через свою знайому, яка знаходилась у м.Біла Церква, передала 10 000 грн. директору школи за його вказівкою для рідних загиблого. На копії примірнику договору №5 від 19.07.2017 року стоїть її підпис (т.1 а.с.13, 138). До дисциплінарної відповідальності вона за цей випадок не притягувалась, від посади не відсторонялася. З роботи була звільнена за аморальну поведінку, але потім, після її звернення до суду було змінено підстави звільнення на формулювання «за угодою сторін». [PERSON] та [PERSON] до відповідальності не притягувалися. При розгляді кримінального провадження вона визнала вину, тому докази по справі не досліджувались. При цьому вона написала Позивачу боргову розписку на 103 918 грн. - це матеріальна шкода, втім, доказів якої вона не бачила. Зазначила, що має на утриманні чоловіка 1 групи інвалідності від аварії на Чорнобильській АС, а їх дитина вже повнолітня. 23.10.2019 року повторно допитана у якості свідка Відповідач [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] вона та інші дорослі й діти сприймали саме як інструктора, оскільки під час першого інструктажу в день прибуття до бази відпочинку [PERSON] його представив всім саме так. З місця події той пішов не повідомивши про це ані їй, ані іншим дорослим. 23.10.2019 року допитаний у судовому засіданні у якості свідка Відповідач [PERSON] пояснив наступне. В с. Лумшори він приїжджає приблизно останні 20 років на відпочинок, а потім по сезонах працює комендантом на турбазі «Полонина», або у наметовому таборі, який знаходиться вище бази. Місцевість за ці роки він вивчив добре. Також він допомагає в інших видах робіт. Наприкінці весни 2017 року він приїхав на запрошення [PERSON] з Києва, де постійно проживає, до с.Лумшори, для господарської роботи у корпусі ДБК «Полонина», який треба було привести в готовність до сезону відпочинку та щоб підтримувати це в належному стані. З початком сезону туди стали приїжджати відпочиваючі. Він допомагав [PERSON] , як директору цього комплексу, на підставі усної домовленості. За це отримував винагороду у розмірі приблизно 5 000, 00 грн. щомісячно. Він пам`ятає, як приїхали діти, серед яких був і загиблий пізніше хлопчик. Дітей поселили у корпус для відпочиваючих. [PERSON] збирав дітей та щось розповідав. Діти переночували, а на наступний день [PERSON] та керівник групи дітей вирішили, що діти підуть у с. Лумшори купатися у чанах. [PERSON] попросив його провести групу дітей на місце. Він провів дітям інструктаж в двох словах про те, як треба поводитися в лісі та в горах. Вони приблизно 40-50 хвилин йшли до приватної садиби, де знаходиться чан для купання. На місті частина дітей з керівником пішла до сауни, а інша чекала поки нагріється вода у чані. Коли нагрілася вода, частина дітей, яка була біля чана, розпочала там купатися. Він знаходився між чаном та банею, діти парилися в чані та бані, а він пішов назад до бази і по дорозі коли він пройшов приблизно 1,5-2 км., йому зателефонував керівник групи дітей - [PERSON] , і сказала, що втопився хлопчик. Він зателефонував [PERSON], повідомив про це, а сам побіг до місця, де залишилася група. Там він побачив, що одна із відпочиваючих робить штучне дихання, непрямий масаж серця дитині. Змінивши її до приїзду швидкої допомоги, він продовжував це робити. Приблизно через 15 хвилин після цього приїхала швидка допомога, а ще приблизно через 10 хвилин приїхала і реанімаційна служба, яка констатувала смерть хлопчика. Потім приїхала поліція, яка розпочала допити присутніх, які закінчились вже на базі. Наказу та договору про його прийом на роботу не складалося. Підпис та паспортні дані в договорі від 02.06.2017 року «цивільно-правового характеру» його, але це було зроблено для фіксації суми заробітної плати. У посадовій інструкцій стоїть хоча і схожий, підпис, але не його. При знайомстві дітям та керівникам його було представлено по імені та по батькові, може [PERSON] і представляв його як інструктора але він в цьому не впевнений. Була лише домовленість про те, що він доводить дітей до чанів, що він і зробив. [PERSON] він сприймав як керівника групи дітей, але крім неї було ще 2 дорослі людини. Інструктаж щодо правил поведінки на воді він не проводив, йому цього і не доручалося, а інструктаж щодо поведінки в лісі та горах проводив. Під час події там був ще [PERSON] , працівник садиби, де знаходився чан. В середині 2016 року у бази відпочинку помінявся власник і будівля стала використовуватися як готель. [PERSON] не є власником, а лише працював там директором. 23.10.2019 року в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду наступне. Вона вже 25 років працює вчителем іноземної мови у Білоцерківській ЗОШ І-ІІІ №22 БМР. Приблизно у березні 2017 року [PERSON] запропонувала організувати поїздку. Вона в інтернеті знайшла базу «Полонина ДБК», зателефонувала туди та уточнила необхідну інформацію. Вони домовилися про час приїзду, провели збори з батьками, вирішили всі організаційні питання. 19.07.2017 року вони з групою дітей в супроводі також [PERSON] і [PERSON] (одна із батьків) приїхали у с.Лумшори на базу «Полонина ДБК». На базі були розселені по кімнатах, було здійснено оплату: вони віддали готівкові кошти керівнику бази [PERSON]. Після обіду їх зібрали в актовій залі для проведення інструктажу. Була їх група, ще був [PERSON] і був ще хтось, точно вона не пам`ятає. Після цього з [PERSON] , якого їм [PERSON] представив як інструктора, вони пішли на прогулянку. Потім вони повернулися на базу та повечеряли. Оскільки басейна, про який була інформація на сайті не було, точніше він був у неробочому стані, то [PERSON] запропонував купання в чанах, для чого вони мали внести оплату і наступного дня після сніданку їх туди повів інструктор [PERSON]. Коли вони прийшли на місце, чани ще не були готові. Частина дітей та вона пішли до сауни і поки вони там були, сталася трагедія. Вона почула крик [PERSON] та вийшла до басейну. Вона бачила, як учень витягував хлопчика з басейну. Потім його поклали на землю і в т.ч. вона надавала першу допомогу. Потім приїхала швидка допомога та поліція, яка почала всіх опитувати. Вона відповідала за 4 дітей - учнів школи та за п`яту - її власну дитину, а за інших дітей відповідала [PERSON] . Після того, як сталася трагедія, [PERSON] був біля [PERSON]. Про басейн до цього вони не знали, оскільки пішли купатися в чанах. [PERSON] проводив інструктаж в цей день перед виходом з бази, але про що вона зараз сказати не може. Розподіл відповідальності за дітей було визначено шляхом усної домовленості з батьками. Хлопчик, який загинув відносився до відповідальності [PERSON] . Збори батьків відбувалися в школі. При цьому батькам повідомлялося, що там буде басейн. Вона не пам`ятає, чи повідомив хтось із батьків, що їх дитина не вміє плавати. Зібрані з усіх гроші за відпочинок [PERSON] віддавала вона в його кабінеті. [PERSON] як інструктора представив [PERSON] . Наскільки вона знає, [PERSON] підписала з [PERSON] договір, так як вона була заступником директора школи та відповідала за більшість дітей. Свідка до будь якої відповідальності за вказану подію притягнуто не було. 23.10.2019 року в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду наступне. З 2013 року вона працює директором Білоцерківської ЗОШ І-ІІІ ст.№22 Білоцерківської міської ради Київської області. Про дану поїздку вона дізналася лише 20 липня, коли їй зателефонувала бухгалтер. Потім їй зателефонувала [PERSON] та повідомила про трагедію і попросила знайти машину щоб перевезти тіло загиблого. Вона повідомила керівництво в управлінні. Потім тітка потерпілих запропонувала зустрітися та при зустрічі сказала, що їм потрібні кошти на перевезення. [PERSON] телефонувала своїм знайомим, знаходячись в с.Лумшори, які передали їй у Білій Церкві, в приміщенні бухгалтерії 10 000, 00 грн., куди приїхала тітка та свідок віддала їй ці кошти. Вона склала повідомлення про подію в обласну раду, спілкувалася з міським головою, батьками дітей. Список дітей вона побачила вже після трагедії, коли в школі проводилось службове розслідування. Жодних документів на цю поїздку не складалося, хоча завжди робилося так: надходила заява від батьків, видавався наказ по школі та відбувалось оформлення відрядження на вчителя. Згідно з посадовою інструкцією [PERSON] , як заступник директора школи, відповідала за літне оздоровлення учнів та безпеку життєдіяльності дітей. Вона робила проекти наказів щодо екскурсій та подорожей. Свідок їх візувала та після вони цього виконувалися. З 2013 року коштів централізовано не виділялося, тому школа займалася лише організацією літніх шкільних таборів. [PERSON] діяла як фізична особа, оскільки перебувала у той час у відпустці. На той час таке ще не було заборонено наказом. За результатами [PERSON] було звільнено з роботи за вчинення аморального проступку, як реакція на заяву потерпілих. [PERSON] як посадова особа. не мала права підписувати договір з «ДБК Полонина», оскільки це було зроблено без її відома, а повноваження на підписання договорів є лише у неї як директора. Також [PERSON] не мала права самовільно проводити збори батьків в школі в літній період. 05.12.2019 року в судовому засіданні Відповідач [PERSON] пояснив наступне. З 1986 року в Закарпатській області існував ЛОК «Полонина», на території якого було побудовано будинок відпочинку «Полонина ДБК-3», який в 2007 році був введений в експлуатацію, а почав працювати з 2012 року. Там був оформлений дитячий оздоровчий табір, який користувався майном ЛОК «Полонина». З 2014 року роботу ЛОК «Полонина», як оздоровчого комплексу, було зупинено і тому ДБК №3 став працювати як готель. З 2016 року ДБК №3 продав будівлю будинку відпочинку ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», але назва БВ «Полонина ДБК-3» - залишилась. При цьому весь штат працівників, в т.ч. і [PERSON] було звільнено з роботи. ЦМК 103 запропонувало йому очолити цей будинок відпочинку та з 03.01.2017 року він працює начальником будинку відпочинку «Полонина ДБК - 3». Йому було вручено Положення про БВ «Полонина ДБК - 3», а він безпосередньо працює на підставі посадової інструкції, згідно з якою база відпочинку працює як готель, який надає лише послуги з проживання. Приблизно за 1-2 тижня до події, на початку липня 2017 року, йому зателефонувала керівник групи дітей з [PERSON] з метою організації відпочинку дітей строком на 5-6 днів, на що він дав свою згоду. В оговорені ними строки приїхала група дітей, на 6 діб - з 19.07.2017 року по 25.07.2017 року, яких було розселено в будинку. Після цього діти були зібрані в актовій залі, де з ними та керівниками було проведено бесіду про правила перебування в будинку відпочинку. Після цього керівники групи прийшли до нього та попросили розказати про місцеву інфраструктуру та місця відпочинку. Він розповів про те хто, що може їм запропонувати. Оскільки чани на травах були дешевше в два рази ніж чани сірководневі, то керівники цієї групи обрали їх. Ці чани знаходяться на відстані близько 3-х км. від бази, тому вони попросили щоб хтось їх провів до цих чанів. [PERSON] у той час працював у [PERSON] особисто як підсобний робочий без оформлення, тому він попросив його провести групу в село Лумшори до чанів, які належали особі, яку він знав як [PERSON] . [PERSON] повів туди цю групу, а він залишився на базі. Через деякий час йому зателефонував [PERSON] та повідомив, що сталося ця страшна подія. Він відразу приїхав туди, де вже були слідчі та швидка допомога. Він дав показання, а після цього в його кабінеті поліцією було вилучено документи БВ «Полонина ДБК-3». На його думку відповідальність за трагедію мають нести власники чанів, з вини яких вона сталася. Також пояснив, що пред`явлений йому судом договір №5 від 19.07.2017 року про надання послуг (т.1 а.с.13) він дійсно підписував, оскільки його про це попросила керівник групи дітей для звітності перед батьками. Хоча там і зазначено «оздоровлення дітей», фактично такого не відбувалося. Харчувалися діти в приміщенні їдальні БВ «Полонина ДБК - 3», яке було здано в оренду. Басейн на базі не працює з 2014 року. Цивільно-правовий договір з [PERSON] він не підписував про його існування дізнався лише зараз, але дійсно при вилученні документів, його могли взяти зі стола, але він міг його роздрукувати як шаблонний. Там дійсно стоїть його підпис, тому робить висновок, що він таки його підписав. Список дітей він складав, оскільки мав повідомити їм правила поведінки як у будинку так і за його межами. Рукописний текст в шапці договору №5 від 19.07.2017 року виконаний ним власноручно. Цей договір було фактично підписано наступного дня після трагедії - 20.07.2017 року. Договори він не мав права підписувати, оскільки, це компетенція директора, який знаходиться в Києві. Печатки у нього також ніколи не було. Басейн їм не належав. У задоволенні позову в частині позовних вимог до нього просив відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши витребувані із Перечинського районного суду Закарпатської області матеріали кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] , а також доказі у даній справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. При розгляді даної справи суд керується наступними нормами матеріального та процесуального права України. Згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. На підставі ч.1, ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За приписами ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 вказаної постанови Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як передбачено іншою нормою цивільного права - ч.1 ст.1201 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника ці витрати. Тобто, приписи цивільного законодавства України не вимагають наявності виключно обвинувального вироку суду задля покладення на винних осіб обов`язку відшкодувати шкоду. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. У липні 2017 року Відповідач [PERSON] , будучи заступником директора з навчально-виховної роботи Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №22 та згідно посадової інструкції відповідальною, зокрема, за організацію літнього відпочинку школярів, організувала поїздку двадцяти семі учнів на відпочинок до села Лумшори Перечинського району Закарпатської області на базу відпочинку «Полонина - ДБК -№», де 19.07.2017 року, по прибуттю, уклала з директором - Відповідачем [PERSON] . Договір №5 про надання послуг з оздоровлення дітей у літній період та виступила в якості замовника від імені школи. Після того, 20.07.2017 року під час туристичного походу з купанням у трав`яних чанах, Відповідач [PERSON] допустила самовільне купання дітей без рятувальних плавзасобів та безпосередньої присутності інструктора Відповідача [PERSON] , внаслідок чого настала смерть малолітнього [PERSON] шляхом утоплення, за що передбачена кримінальна відповідальність відповідно до ч.2 ст.137 КК України. Під час судового розгляду кримінального провадження [PERSON] свою вину визнала. 04.05.2018 року Переченський районний суд Закарпатської області у справі №304/46/18 постановив вирок, яким [PERSON] визнав винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.137 КК України та призначив їй покарання у виді обмеження волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в будь-яких закладах освіти. При цьому суд звільнив її від відбування призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. «е» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» (т.2 а.с.117-120). Оскільки цивільний позов у кримінальному провадженні, яке розглядалося Перечинським районним судом Закарпатської області у справі №304/46/18 був потерпілою [PERSON] відкликаний та не розглядався, остання звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з даним позовом. При цьому, як убачається з листа №6462106/25/3-2018 від 13.12.2018 року за підписом начальника СВ Перечинського відділення поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області підполковника [PERSON] на адресу суду, у кримінальному провадженні №120180701300000021 повідомлення про підозру не оголошувалося, відкриття матеріалів сторонам кримінального провадження не здійснювалося. На даний час провадження перебуває на стадії досудового розслідування у якому проводяться слідчі дії. Тобто, інші Відповідачі у справі, окрім [PERSON] , до кримінальної відповідальності не притягувалися, обвинувальний вирок у їх відношенні не ухвалювався. Втім, вищенаведені норми матеріального права, що регламентують відшкодування матеріальної та моральної шкоди не ставлять таке відшкодування в залежність від наявності обвинувального вироку суду відносно тих чи інших осіб. Вирішуючи дану справу, суд не вдається до правової кваліфікації дій Відповідачів у розумінні Кримінального кодексу України. Тому, на переконання суду, відсутність обвинувального вироку не є перешкодою для вирішення питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Також суд вважає доведеним та таким, що не оспорювався Відповідачами під час розгляду справи, факт завдання Позивачу [PERSON] моральної та матеріальної шкоди, яка була спричинена трагічною загибеллю її малолітнього сина [PERSON] . Не оспорювався й вважається доведеним і факт проживання Позивача [PERSON] разом із її загиблим сином однією сім`єю. Отже, очевидним є факт, що вчиненим [PERSON] кримінальним правопорушенням Позивачу завдано моральної та матеріальної шкоди, що також не оспорювався нею у судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та її представник фактично просили суд відмовити Позивачу у задоволенні позову лише з підстав недоведеності розміру такої шкоди. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 15.11.2018 року у справі №357/10880/18 було затверджено мирову угоду між сторонами у справі: [PERSON] та Управлінням освіти і науки Білоцерківської міської ради Київської області, Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №22 Білоцерківської міської ради Київської області, відповідно до якої, зокрема, формулювання підстав розірвання трудового договору між позивачем та відповідачем-2 змінено з «вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального поступну, несумісного з продовженням даної роботи (п.3 ст.41 КЗпП України)» на «з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП України)» та внесено відповідний запис до трудової книжки Позивача [PERSON] (т.1 а.с. 140-142). Аналізуючи наявність інших складових відповідальності за заподіяну Позивачу шкоду (протиправність діяння, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням, вина) в діях та бездіяльності інших Відповідачів у справі, суд вважає доведеними наступні обставини. Згідно з розпорядженням голови Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області №102 від 03.04.2017 року «Про організацію оздоровлення та відпочинку дітей у 2017 році», додатком до цього розпорядження та актом приймання дитячого оздоровчого табору від 08.06.2017 року, Базу відпочинку «Полонина ДБК-3» було визначено як дитячий оздоровчий стаціонарний табір на 96 місць, літнього функціонування, який готовий для експлуатації та прийому дітей (т.2 а.с. 58, 59, 60-61). При цьому суд не бере до уваги надану представником Відповідачів - адвокатом Ліхітченко Г.В. відповідь Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області №1-20/1018 від 11.10.2019 року на його адвокатський запит, оскільки в ній йде мова лише про те, що впродовж 2017 року від ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103» до державної адміністрації листів та заяв не надходило, що не спростовує висновків суду по суті. Даний лист не містить будь-яких відомостей щодо предмета доказування, а тому є неналежним доказом у розумінні ч.1 ст.77 ЦПК України (т.2 а.с. 116). Крім того, відповідно до договору №5 від 19.07.2017 року, який згідно з п.6.3 набрав чинності з дня його підписання та діяв до 02.08.2017 року, виконавець ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103» (б/в «Полонина ДБК-3») в особі [PERSON] та замовник Білоцерківська СШ №22, група дітей 27 чол., 3 керівника, від імені яких діяла [PERSON] , домовилися, зокрема, про наступне. Виконавець зобов`язується надати у відповідності з умовами цього договору послуги з оздоровлення дітей у будинку відпочинку «Полонина ДБК-3» в с.Лумшори, Закарпатської обл., а замовник зобов`язується сплатити вартість та прийняти відповідні послуги з оздоровлення дітей. Виконавець надає замовникові послуги за цінами та у терміни, які зазначені у цьому Договорі. Ціни на послуги встановлюються в національній валюті України. Обсяг послуги: вартість однієї ліжко-доби та всіма зобов`язаннями згідно Договору - 280,00 грн. (двісті вісімдесят гривень 00 копійок); кількість днів перебування - 6 діб; строк заїзду з 19 липня по 25 липня 2017 року. Загальна сума договору складає 46200,00 грн. (розділ 1 «Предмет договору»). При цьому, виконавець надає послуги з оздоровлення замовнику відповідно до цього Договору. Виконавець зобов`язується надати: надає для проживання дітей 3 та 4-місні номери; забезпечує 4-разове харчування; організовує дві екскурсії для дітей, культурно-масове обслуговування, відвідування басейну та інше; надає інструкторів для організації походів, культурних програм, спортивних розваг; інформує дітей, про правила перебування та правила внутрішнього розпорядку б/в «Полонина ДБК-3»; ремонтує і готує до початку заїзду дітей корпус, кімнати та підсобні приміщення (розділ 2 «Обов`язки виконавця»). Таким чином, договір, укладений між Відповідачем ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», в особі начальника бази відпочинку [PERSON] з одного боку, та Відповідачем [PERSON] , яка представляла інтереси групи дітей Білоцерківської СШ №22, з іншого боку, який ніким у встановленому законом порядку не оспорений та недійсним не визнаний, прямо передбачає обов`язок виконавця з надання послуг по оздоровленню дітей, для чого той організовує відвідування басейну та надання інструкторів (т.1 а.с. 138). Відповідно до цивільно-правового договору від 02.06.2017 року, посадової інструкції організатора подорожей та дозвілля відпочиваючих, а також показань свідків [PERSON] , [PERSON] таким інструктором, що відповідає за безпеку відпочиваючих, у даний період часу був саме Відповідач [PERSON] (т.2 а.с. 121-122, 152-153). Тобто, на переконання суду, саме Відповідачі [PERSON] , як організатор поїздки, [PERSON] , як начальник бази відпочинку, [PERSON] , як інструктор та саме ТОВ «Цілісний майновий комплекс 103», як власник майна та роботодавець, мали своїми спільними діями забезпечувати безпечний відпочинок та оздоровлення дітей на базі відпочинку «Полонина ДБК-3». Проте, вказані особи допустили спільну бездіяльність, внаслідок якої настала смерть малолітнього [PERSON] шляхом утоплення, в результаті якої його матері - Позивачу [PERSON] , було завдано матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню солідарно. Враховуючи, що Позивачу була завдана моральна шкода, виходячи із засад виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про те, що позовну вимогу про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що Позивач зазнала сильних фізичних, душевних та психічних страждань через передчасну трагічну смерть своєї єдиної дитини, внаслідок того змушена була проходити лікування та реабілітацію. Те, що Відповідачі (окрім [PERSON] ) продовжують заперечувати свою вину у смерті її сина та всі вони не приймають жодних заходів на відшкодування шкоди, лише поглиблює страждання Позивача. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнала Позивач та враховуючи конкретні обставини справи, глибину та тривалість таких страждань, з урахуванням принципу розумності та справедливості і вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню у розмірі 600 000,00 грн. Стосовно вимоги Позивача про відшкодування матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Свої позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди позивач [PERSON] обґрунтувала тим, що у зв`язку зі смертю її сина їй була заподіяна значна матеріальна шкода, загальний розмір якої складає 103 918,00 грн. Втім, суд не може погодитися з такою сумою, оскільки вона не підтверджена належними, достовірними та допустимими доказами. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що завдана Позивачу матеріальна шкода складається з наступних витрат: - квиток на автобус Київ-Біла Церква 60,00 грн. (т.1 а.с.24); - посадочний документ для проїзду Київ-Ужгород 340,07 грн. (т.1 а.с.26); - квиток на автобус Київ-Біла Церква 3 шт. по 50,00 грн. = 150,00 грн. (т.1 а.с.27-29); - проїзний документ Ужгород-Київ 130,59 грн. (т.1 а.с.34); - накладна №20 від 22.07.2017 року на поминальний обід 9 920,00 грн. (т.1 а.с.37); - накладна б/н від 28.11.2017 року на надгробний пам`ятник у комплектації 46 750,00 грн. (т.1 а.с.20); - рахунок замовлення №1135 від 22.07.2017 року та чек №0003 від 22.07.2017 року на оплату хреста та інш. 1 534,00 грн. (т.1 а.с.38, 39); Призначені Позивачу на підставі виписки із історії хвороби ТОВ «Санаторій-профілакторій «Діброва» №310 від 11.10.2017 року медикаменти із наступних товарних чеків: - товарний чек №1188161 від 09.09.2017 року на 103,04 грн. (т.1.а.с.40); - товарний чек №70 від 26.08.2017 року на 440,62 грн. (а.с. 41); - товарний чек №1195550 від 22.09.2017 року на 524,18 (т.1 а.с. 57); - товарний чек №1198825 від 28.09.2017 року на 216,55 грн. (т.1 а.с. 58); - товарний чек №1194995 від 21.09.2017 року на 100,60 грн. (т.1 а.с. 63); - товарний чек №1187506 від 08.09.2017 року на 205,72 грн. (т.1. а.с. 69); - рахунок-замовлення №1240 від 22.07.2017 року та чек №00001 від 22.07.2017 року (копка могили) на 2 334,00 грн.(т.1 а.с.42, 43); Розрахункові документи, що містять прізвище позивача: - рахунок - фактура №ДБ-0006559 від 26.09.2017 року (5 сеансів психотерапевта) на суму 1 000,02 грн. (представник Позивача пояснив в суду, що сплачені за чеками від 21.09.2017 року та від 22.09.2017 року суми по 200,00 грн. кожний включені та охоплюються сумою1000,02 грн. (т.1 а.с. 46, 47, 48, 49) ; - рахунок - фактура №ДБ-0006424 від 21.09.2017 року (курсівка на проживання та харчування) 4 950,00 грн. (т.1 а.с.50); - рахунок - фактура №ДБ-0006608 від 27.09.2017 року (в/в крапельне введення ліків) 100,01 грн. (т.1 а.с.52); - рахунок - фактура №ДБ-0006445 від 22.09.2017 (масаж ручний) року 50,00 грн. (т.1 а.с.66); - рахунок - фактура №ДБ-0006437 від 21.09.2017 року (в/в крапельне введення ліків) 250,02 грн. (т.1 а.с.67). Таким чином, Позивачем доведено завдання матеріальної шкоди на загальну суму 69159,42 грн. Приймаючи до уваги те, що дії та бездіяльність Відповідачів знаходяться в причинному зв`язку з негативними наслідками, які настали для Позивача [PERSON] у виді заподіяння матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про те, що вони зобов`язані відшкодувати таку шкоду, завдану потерпілій у зв`язку зі смертю її сина [PERSON] . При цьому суд відмовляє Позивачу в іншій частині відшкодування матеріальних витрат, оскільки, як було встановлено із змісту наданих нею письмових доказів та пояснень її та її представника, такі витрати були понесені не нею, а її матір`ю [PERSON] , яка не є позивачем у справі (витрати на ліки, транспорт тощо). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з Відповідачів в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (669 159,42 грн. х 1% / 4 = 1672,90 грн. з кожного). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial