Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

[PERSON] 29 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом посилаючись, що [INFO] помер [PERSON], якому належав земельний пай на території Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області. Вона є спадкоємцем його майна за заповітом від 05 травня 1990 року, але 19 квітня 2016 року державний нотаріус Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з пропущенням нею встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини. Вважає, що вона прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління майном, оскільки після смерті вітчима [PERSON] вона проживала в будинку, де він помер, продовжувала володіти та користуватися його майном та речами. Просила встановити факт прийняття нею спадщини, яка складається з земельного паю розташованого на території Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області після померлого [INFO] [PERSON] та визнати за нею право власності на зазначений земельний пай. Представник позивача адвокат Чорнуха Ю.В. в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, про підстави та обставини якого пояснила так, як це викладено в заяві. Представник третьої особи Відділ Держгеокадастру у Кременчуцькому районі Полтавської області за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Відповідач Максимівська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання свого представника не направили, надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечують. Третя особа Третя кременчуцька державна нотаріальна контора Полтавської області в судове засідання свого представника не направили, надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечують. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши надані матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах встановлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Судом встановлено, що [INFO] в с. Максимівка Кременчуцького району Полтавської області помер [PERSON], що підтверджується належним чином завіреною копією запису акта про смерть № 47 виданим 23 грудня 1996 року Максимівською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області. Відповідно до заповіту посвідченого секретарем виконкому Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області 05 травня 1990 року та зареєстрованого в реєстрі за № 23 [PERSON] заповідав все своє майно [PERSON]. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Позивач [PERSON] звернулася до Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але 19 квітня 2015 року державний нотаріус Гуртова О.С. їй відмовила з посиланням на те, що вона не подала в держнотконтору у встановлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. Згідно положень п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР, чинної на час виникнення правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном та зазначені в цій статті повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 548 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, в даному випадку [INFO], а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця - [ADDRESS]. Як слідує з довідки виконавчого комітету Недогарківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області [PERSON] на день смерті [INFO] згідно запису погосподарської книги за 1996-2000 рр. був зареєстрований та проживав одиноко в [INFO], який згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної Полтавської області Сапко О.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 151 від 16 січня 1996 року належав [PERSON]. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] є вітчимом [PERSON], вона здійснила його поховання, залишилась проживати в будинку, де він помер, та продовжувала володіти і користуватися його майном та речами. Статтею 256 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З огляду на викладене та враховуючи те, що встановлення факту прийняття спадщини має для позивача юридичне значення, для отримання свідоцтва про право на спадщину, і цей факт ніким не оспорюється і не спростовується, суд приходить до висновку що позивач [PERSON] прийняла спадщину після померлого [INFO] [PERSON]. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) виданого 26 грудня 1996 року [PERSON] на підставі рішення Кременчуцької районної державної адміністрації від 23 грудня 1996 року № 696 належить право на земельну частку (пай) в КСП «Колос» в с. Максимівка Кременчуцького району Полтавської області розміром 3,55 га. В пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року зазначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1,2 ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. При таких обставинах суд приходить до висновку, що оскільки земельна частка (пай) площею 3,55 га розташована на території Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області належала спадкодавцю [PERSON], то і позивач [PERSON] набуває на неї право власності. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Outcome: approved