Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

[PERSON] 19 лютого 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» про захист прав споживача, зобовязання вчинити певні дії по виконанню умов попереднього договору та визнання права на користування і набуття права власності на квартиру, стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що з березня 2006 року по квітень 2015 року працював на інженерних та керівних посадах у будівельних підрозділах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та афільованих з ним підприємствах; свого житла позивач не мав, тому ним 01 березня 2012 року був укладений попередній договір купівлі-продажу житла через акредитив з відповідачем, цей договір стосувався житла в житловому комплексі «Дует» в м. Дніпро по вул. Рогальова, 28, що на той час ще будувався; майнові права на отримання у власність квартири у вказаному житловому комплексі були, що є предметом вказаного договору, належать відповідачу ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал». Вказаний договір визнається сторонами і почав виконуватися, позивач по цьому договору сплатив значні кошти. Укладалися додаткові угоди. 27 лютого 2013 року вказаний будинок завершено будівництвом і в передбаченому законом порядку введено в експлуатацію, право власності на квартири в цьому будинку зареєстроване ні за ким не було, позивач узгодив свої дії з відповідачем і забудовником та заселився в обрану ним раніше квартиру, став там мешкати з сімєю, проводив ремонт і облаштування житла, вважаючи його вже своїм. Але через непорозуміння між відповідачем та третьою особою і позивачем, а також забудовником, ТОВ «Добробуд», в квітні 2015 року його з сімєю було безпідставно виселено з вказаного житла, в вересні 2015 року в банку відкрито на його імя рахунок і туди перераховано всі сплаченим ним по попередньому договору кошти, а банк списав вказані кошти в рахунок інших його зобовязань з ним. Після цього відповідач офіційно продав вказану його квартиру третій особі, уклавши нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу і зараз позивач залишився і без роботи в банку, без своїх коштів і без вказаного житла. Вважає вказане неправомірним. Звернувся до відповідача і намагався зясувати обставини всього вищезазначеного та інформацію про договори і рахунки сплати коштів та інш., але відповідальні особи відповідача та банку відмовилися надавати таку інформацію і вказані документи без пояснень і позивач немає можливості користуватися своїми житлом та рахунками і розпоряджатися наявними там своїми коштами. Позивач вважає вказане обмеження неправомірним і звернувся з заявою до ТОВ КУА «Фінансовий капітал» і ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перевірку обставин незаконного, на його думку, обмеження його прав. Після перевірки працівники відповідача і банку повідомили, що їх всі дії стосовно позивача були правомірними. Позивач вважає попередній договір, вказане житло і кошти, не отримані ним, своїми. На звернення позивача до відповідача з питанням надання повної інформації про причини такого і вирішення спірного питання позивачем фактично отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії відповідача і банку протиправними і просив зобовязати відповідача видати їй належним чином виконати умови вказаного попереднього договору купівлі-продажу житла від 01 березня 2012 року з урахуванням додаткових угод, визнати за ним право на користування та набуття права власності на квартиру № 120 у секції 3 житлового будинку № 28 по вул. Рогальова в м. Дніпро на умовах попереднього договору з урахуванням додаткових угод та судові витрати покласти на відповідача, чим фактично захистити його права як споживача, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ КУА «Фінансовий капітал» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно ними 01 березня 2012 року був укладений попередній договір купівлі-продажу житла через акредитив з позивачем, цей договір стосувався житла в житловому комплексі «Дует» в м. Дніпро по вул. Рогальова, 28, що на той час ще будувався; майнові права на отримання у власність квартири у вказаному житловому комплексі були і належали лише відповідачу ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал». Вказаний договір сторонами почав виконуватися, позивач по цьому договору сплатив значні кошти. Укладалися додаткові угоди. Але в порушення умов вказаного договору позивачем допущені грубі порушення умов цього договору, вони повернули всі сплачені ним по договору кошти і продали вказане житло в передбаченому законом порядку. За ініціативою позивача судами вже розглянуто багато його вимог стосовно вказаного попереднього договору, виселення, речей і коштів. Але рішеннями судів вказані вимоги визнані безпідставними. Належних доказів на підтвердження цього позову позивач не надав, підтверджень вказаного немає, доказів не надано, позивач дійсно звертався до них з заявою, вони перевірку провели, відповідь надали, розяснили подальші дії позивача, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористалася. На звернення позивача вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Проти зобовязання їх вчинити певні дії на виконання умов вказаного попереднього договору купівлі-продажу житла від 01 березня 2012 року з урахуванням додаткових угод, визнання за позивачем права на користування та набуття права власності на квартиру № 120 у секції 3 житлового будинку № 28 по вул. Рогальова в м. Дніпро на умовах попереднього договору з урахуванням додаткових угод та стягнення з них судових витрат заперечують, вимоги належними доказами позивачем не доведено. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в судовому засіданні не погодився з позовними вимогами, заперечував проти них, підтримав позицію і всі пояснення та заперечення відповідача, На звернення позивача і до них вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і його представника, представників відповідача і третьої особи, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно з березня 2006 року по квітень 2015 року позивач [PERSON] працював на інженерних та керівних посадах у будівельних підрозділах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та афільованих з ним підприємствах; свого житла позивач не мав, тому ним 01 березня 2012 року був укладений попередній договір купівлі-продажу житла через акредитив з відповідачем, цей договір стосувався житла в житловому комплексі «Дует» в м. Дніпро по вул. Рогальова, 28, що на той час ще будувався; майнові права на отримання у власність квартири у вказаному житловому комплексі були, що є предметом вказаного договору, належать відповідачу ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал». Вказаний договір визнається сторонами і почав виконуватися, позивач по цьому договору обарв конкретну квартиру (№ 120 в секції № 3), сплатив передбачені договором значні кошти. Укладалися додаткові угоди. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Позивач стверджує, що 27 лютого 2013 року вказаний будинок завершено будівництвом і в передбаченому законом порядку введено в експлуатацію, право власності на квартири в цьому будинку зареєстроване ні за ким не було, позивач вказує, що він узгодив свої дії з відповідачем і забудовником та заселився в обрану ним раніше квартиру, став там мешкати з сімєю, проводив ремонт і облаштування житла, вважаючи його вже своїм. Але через непорозуміння між відповідачем та третьою особою і позивачем, а також забудовником, ТОВ «Добробуд», в квітні 2015 року його з сімєю було безпідставно виселено з вказаного житла, в вересні 2015 року в банку відкрито на його імя рахунок і туди перераховано всі сплаченим ним по попередньому договору кошти, а банк списав вказані кошти в рахунок інших його зобовязань з ним. Після цього відповідач офіційно продав вказану його квартиру третій особі, уклавши нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу і зараз позивач залишився і без роботи в банку, без своїх коштів і без вказаного житла. Вважає вказане неправомірним. Звернувся до відповідача і намагався зясувати обставини всього вищезазначеного та інформацію про договори і рахунки сплати коштів та інш., але відповідальні особи відповідача та банку відмовилися надавати таку інформацію і вказані документи без пояснень і позивач немає можливості користуватися своїми житлом та рахунками і розпоряджатися наявними там своїми коштами. Позивач вважає вказане обмеження неправомірним, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачають вимоги до звернення адресованого громадянином органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, а саме, вимогу направлення письмового звернення поштою чи через уповноважену ним особу. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Судом зясовано, що 01 березня 2012 року між позивачем та відповідачем був підписаний попередній договір купівлі-продажу з оплатою через акредитив № Р-3-9-25-2 (3), згідно з яким сторони зобов'язуються в строк до 31 грудня 2020 року укласти договір купівлі-продажу квартири будівельний № 3-25-2 (3), розташованої на 9 поверсі у секції 3 загальною площею 123.03 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Рогальова, 28. 15 липня 2013 року між позивачем та відповідачем був підписаний попередній договір № Р-78п/1 купівлі-продажу нерухомості, згідно з яким сторони зобов'язуються в строк до 31 грудня 2020 року укласти договір купівлі-продажу нерухомості, за яким сторона-1 (позивач) продає стороні-2 (відповідачу) паркувальне місце № 78 загальною площею 12.3 кв. м., яке розташоване на 1-му поверсі в буд.28 по вул. Рогальова у м. Дніпропетровську (п. 1) (попередній договір купівлі-продажу паркувального місця від 15 липня 2013 року). 02 червня 2015 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» про визнання вищезазначених попередніх договорів купівлі-продажу дійсними. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» про визнання вищезазначених попередніх договорів купівлі-продажу дійсними, з тих підстав, що в силу вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України дані попередні договори є нікчемними. Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновків, що за умовами даних попередніх договорів сторони зобов`язувались укласти договори купівлі-продажу нерухомого майна в майбутньому. Оскільки до основного закону законом встановлена нотаріальна форма (ч. 1 ст. 657 ЦК України), то і попередні договори повинні бути нотаріально посвідчені. Договори не були нотаріально посвідчені, тому в силу вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України дані попередні договори є нікчемними. В обґрунтуванні позову та під час розгляду справи судами трьох інстанцій позивач не посилався на обставини, які могли б свідчити про удаваність укладених сторонами попередніх договорів. 21 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» та ТОВ «Добробуд» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на укладення між ним та ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» вищезазначених попередніх договорів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетроська від 27 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» та ТОВ «Добробуд» про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням та речами. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що, на його думку, крім положень про купівлю-продаж жилого приміщення, попередній договір купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року містить елементи договору житла з викупом, правовідносини за яким регламентовано ст. 810-1 ЦК України, ч.2 ст. 825 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке: право власності на спірну квартиру 120, секція 3 будинку 28 по вул. Рогальова у м. Дніпропетровську належить на час розгляду справи ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал»; право користування чужим майном може виникати на підставі договору або закону, але жодним положенням попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року не передбачено право користування житловим приміщенням; попередній договір не містить істотних умов договору оренди житла з викупом, передбачених ч.5 ст. 810-1 ЦК України. Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій враховано факт недійсності попередніх договорів та зроблено висновки про недоведеність позивачем підстав користування спірним майном. В обґрунтуванні позову та під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій позивач не посилався на обставини, які могли б свідчити про удаваність укладеного сторонами попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року. 23 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на підписання між ним та ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» вищезазначених попередніх договорів купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року та попередній договір купівлі-продажу паркувального місця від 15 липня 2013 року, які є нікчемними, оскільки сторонами правочинів не було дотримано вимог законодавства щодо нотаріальної форми укладання таких договорів ( ст. 220 ЦК України). Таким чином сам позивач у своєму позові у цивільній справі № 201/17241/15ц визнав факт нікчемності правочинів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2016 року у справі позовну заяву залишено без розгляду на підставі поданої позивачем заяви. В обґрунтуванні позову та під час розгляду справи судом першої інстанції позивач також не посилався на обставини, які могли б свідчити про удаваність укладеного сторонами попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року. Щодо вимог позивача про зобов'язання ТОВ «КУА «Фінансовий капітал» належним чином виконувати умови попереднього договору купівлі-продажу квартири будівельний № 3-25-2 (3) від 01 березня 2012 року - відповідно до ст. 635 ЦК України\~\~попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Нормами ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно зі ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Рішеннями судів, що набрали законної сили, встановлено попередній договір купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року нікчемним в силу вимог ч. 1 ст. 220 УК України. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, будь-які підстави для задоволення судом позовних вимог в частині зобов`язання ТОВ «КУА «Фінансовий капітал» належним чином виконувати умови нікчемного договору відсутні з огляду на положення ст. 216 ЦК України. Щодо вимог про визнання права [PERSON] на користування та набуття права власності на квартиру № 120 у секції 3 житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Рогальова, 28 - під час розгляду цивільної справи № 201/13718/15-ц судами першої та апеляційної інстанцій враховано факт нікчемності, зокрема, попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року та зроблено висновки про недоведеність позивачем підстав користування спірним майном. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим, під час розгляду судом даної цивільної справи суттєвим є питання, чи має позивач право користування квартирою № 120 у секції 3 будинку № 28 по вулиці Рогальова у м. Дніпропетровську. Право користування чужим майно може виникати на підставі договору або закону. 02 червня 2016 року між ТОВ «КУА «Фінансовий Капітал» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір купівлі-продажу квартири № 120 у секції 3 будинку № 28 по вулиці Рогальова у м. Дніпропетровську, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4484. На момент вчинення правочину відомості про будь-які обтяження, заборону відчуження вказаної квартири були відсутні, в Державному реєстрі іпотек не перебувала, що підтверджується а.с. 180, 181, том № 2. Таким чином, з 02 червня 2016 року право власності на квартиру № 120 у секції 3 будинку № 28 по вулиці Рогальова у м. Дніпропетровську належить Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» , який є єдиним власником вказаної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З вищевикладеного вбачається, що жодним положенням попереднього договору купівлі продажу квартири № Р-3-9-25-2(3) від 01 березня 2012 року не передбачене право позивача на користування житловим приміщенням; з 02 червня 2016 власником спірного майна є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який не є стороною попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року, та не має перед позивачем жодних зобов`язань за цим попереднім договором купівлі-продажу квартири № Р-3-9-25-2(3) від 01 березня 2012 року, відповідно ТОВ «КУА «Фінансовий капітал» не має права користування майном, зазначеним у попередньому договорі купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року, чи передавати таке право третім особам; нікчемність зазначеного попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року встановлена рішеннями судів, що набрали законної сили. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання\~\~(частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). У зв'язку з відсутністю у позивача права, на захист якого він вимагає, то воно й не може бути порушене, і, як наслідок, не підлягає захисту. Відповідно до ст. 60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України: доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач не підтвердив належними доказами у справі, що в нього існує право, визнання чи усунення порушення якого він вимагає. Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України: обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Щодо удаваності попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2016 року: позовні вимоги позивача ґрунтуються також на твердженні, що укладений попередній договорів купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року є удаваним, оскільки, на думку позивача, насправді між сторонами відбулось укладання договору купівлі-продажу, предметом якого є майнові права на квартиру. Проте з викладеним в позовній заяві обґрунтуванням такого твердження погодитись не можна. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Аналіз норм глави 54 «Купівля-продаж» дає підстави стверджувати, що визначення «товар» та «майно» застосовуються законодавцем як синоніми. Статтею 656 ЦК України містить перелік різновидів предмету договору купівлі-продажу, при цьому зазначений перелік не є вичерпним. Так, згідно ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом купівлі-продажу може бути товар, що є у продавця на момент укладення договору або буде створений продавцем у майбутньому. Також, згідно ч. 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. Таким чином, майнові права є окремим різновидом предмету договору купівлі-продажу. Отже, укладений сторонами попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з умовами якого сторони зобов`язались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу нерухомого майна (в тому числі, такого, яке буде побудоване, введено в експлуатацію та зареєстроване у майбутньому) на умовах та за ціною, визначеною попереднім договором, є окремим та самостійним різновидом попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна та не може розглядатись як удаваний договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно виключно з тих підстав, що нерухоме майно не було введено в експлуатацію та зареєстроване в передбаченому законодавством порядку. Крім того, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Зазначена позиція, зокрема, викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ у рішенні від 07 вересня 2011 року у справі № 6-13035св11. В обґрунтування позову позивачем не надано доказів, що обидві сторони, в момент укладання попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року бажали приховати договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, який вони насправді мали намір вчинили, отже підстави визнання попереднього договору купівлі-продажу від 01 березня 2012 року удаваним, на підставах, передбачених ст. 235 ЦК України, відсутні. Крім того, як вже зазначалось вище, під час розгляду цивільної справи №201/8818/15-ц, цивільної справи 201/13718/15-ц та цивільної справи № 201/13718/15-ц за позовами [PERSON] до ТОВ «КУА «Фінансовий капітал», обставинами яких також є укладання між сторонами даної цивільної справи попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року, в обґрунтуванні позову та під час розгляду справи судами позивач не посилався на обставини, які могли б свідчити про удаваність укладеного сторонами попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року. З вищезазначеної позиції ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ вбачається, що умисел на укладення удаваного правочину має бути наявним та усвідомлюваним сторонами правочину саме в момент його укладання, і не може виникнути в подальшому. Викладені вище обставини свідчать про відсутність умислу на укладання попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 року як удаваного правочину навіть у позивача. Крім викладеного в позовній заяві твердження про удаваність цього правочину жодними засобами доказування позивачем це твердження не доводиться. Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року та є частиною національного законодавства кожний має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Статтею 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право користування чужим майно може виникати на підставі договору або закону. 02 червня 2016 року між ТОВ «КзУА «Фінансовий Капітал» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір купівлі-продажу квартири № 120 у секції 3 будинку № 28 по вулиці Рогальова у м. Дніпропетровську, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4484. На момент вчинення правочину відомості про будь-які обтяження, заборону відчуження вказаної квартири були відсутні, в Державному реєстрі іпотек не перебувала. Договір купівлі-продажу від 02 червня 2016 року недійсним в судовому порядку не визнавався. ПАТКБ «ПРИВАТБАНК» з 02 червня 2016 року є єдиним власником вказаної квартири. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 рік) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено статтею 41 Конституції України, якою встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. На непорушність права приватної власності також звертає увагу судів Верховний Суд України. Зокрема, в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, підготовлених в 2013 році, Верховний Суд України зазначив, що «згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed