Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

[PERSON] в інтересах якого діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до Генічеської державної нотаріальної контори - про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою Генічеського районного суду від 27 травня 2013 року було визнано мирову угоду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Визнано за [PERSON] право власності на 13/80 частин житлового будинку «А» з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] на земельній ділянці 600 кв.м. Право власності на вказану частину житлового будинку зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що в квітні 2018 року він звернувся до нотаріальної контори для отримання консультації щодо можливості продажу належної йому частини житлового будинку, але нотаріусом йому було роз`яснено, що згідно даних Державного Реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, вказаний житловий будинок, знаходиться під забороною на підставі запису внесеного Генічеською державною нотаріальною конторою 04 жовтня 2005 року. Підставою для внесення вказаного запису був договір довічного утримання б/н від 22 лютого 1996 року, власником (цілої частини будинку) на той час була [PERSON] . Згідно наявної у нього копії рішення Генічеського районного суду від 28 грудня 2010 року, житловий будинок [ADDRESS] на момент розгляду справи належав двом власникам на праві спільної часткової власності, а саме: [PERSON] і [PERSON] . Вказує, що застосовані нотаріальною конторою обтяження на належну йому частину нерухомого майна, власником якої він на той час не являвся і до підстав виникнення заборони не мав ніякого відношення, обмежує його права на розпорядження належним йому майном. У зв`язку з вищевикладеним просить скасувати заборону на відчуження та виключити з реєстру заборон запис про заборону відчуження. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила скасувати заборону на відчуження житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на обставини викладені у позові. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи до судового засідання не з`явився,про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 28 грудня 2010 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку та поділено житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] між [PERSON] і [PERSON] . Ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 27 травня 2013 року визнано мирову угоду в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Визнано за [PERSON] право власності на 13/80 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19938178 від 03 квітня 2014 року, [PERSON] належить 13/80 частин житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , накладено обтяження - заборона (архівний запис) № 2455592, зареєстровано 04 жовтня 2005 року Генічеською державною нотаріальною конторою, підстава обтяження - договір довічного утримання б/н від 22 лютого 1996 року, власник: [PERSON] ). З копії Реєстру для реєстрації заборони відчуження жилих будинків Генічеської державної нотаріальної контори за 1987-2003 року вбачається, що 22 лютого 1996 року накладено заборону на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання, власник - [PERSON] . Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частин 1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За таких обставин, оскільки обтяження у вигляді заборони відчуження нерухомого майна було накладене на підставі договору довічного утриманням, за яким позивач не має прав та обов`язків, та було здійснено 22 лютого 1996 року, тобто у період коли власником вищевказаного житлового будинку була [PERSON] , яка на даний час не є власником цього майна, оскільки право власності на нього перейшло до інших осіб та у подальшому до позивача, достатні правові підстави для збереження заборони відсутні. Враховуючи вищевикладене з огляду на те, що наявність заборони відчуження нерухомого майна за відсутності достатніх правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved