Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Крецул Л. М., на підставі договору про надання правової допомоги № 23 від 16 липня 2019 року та ордеру серії ПТ № 084389, звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області, в якій просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона є бабусею неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Його батьками є відповідач по справі - [PERSON] та [PERSON] , шлюб між яким зареєстрований не був. Мати [PERSON] померла [INFO] . Починаючи з 24 червня 2019 року [PERSON] постійно мешкає разом зі своєю сестрою, [PERSON] , у бабусі зі сторони матері - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як зазначила позивач, з цього часу дитина перебуває на повному її утриманні, [PERSON] у вихованні сина участі не приймає, матеріальної допомоги на утримання не надає та більше року перебуває за межами України. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються [PERSON] , самостійно, без участі та підтримки відповідача, який, за версією сторони позивача, не цікавиться здоров`ям сина, його успіхами, навчанням, не піклується про фізичний та духовний розвиток. Рішенням виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Харківської області від 27 лютого 2017 року за № 02-30/486 було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] . На думку позивача, вказані факти можна розцінювати як ухилення батька - [PERSON] від виховання сина [PERSON] , що змусило позивача звернутися до суду із відповідним позовом. Відповідачем у справі, [PERSON] , відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, на адресу суду був надісланий відзив на позовну заяву, зареєстрований за вхідним № 8764/19-вх. від 11 грудня 2019 року, у якому відповідач з позовними вимогами [PERSON] не погодився, просив суд в задоволенні позову відмовити. Як вказав відповідач, факти, викладені у позовній заяві в частині відсутності піклування з його боку відносно свого сина [PERSON] , не відповідають дійсності. У відзиві [PERSON] зазначив, що його син [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , проживав разом з ним до червня 2019 року. Як і всі підлітки [PERSON] дуже імпульсивний хлопець, тому на початку літа між ними виник конфлікт через заборону купівлі дитині мотоцикла. Позивач, знехтувавши забороною батька, купила [PERSON] мотоцикл, і тому хлопчик у червні 2019 року пішов жити до неї. На даний час відповідач виїхав на заробітки за межі України через відсутність можливості працевлаштування за місце проживання, проте весь цей час він спілкується по телефону зі своїми дітьми та висилає кошти своїй матері з якою проживав його син для утримання дітей. Щодо поданої ним заяви до Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області про згоду на позбавлення його батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] , що мало місце на початку 2017 року, відповідач зазначив, що ним було відразу подано іншу заяву про спростування раніше поданої заяви, після чого вони з сином проживали разом. Позбавлення батьківських прав відповідач вважає передчасним та таким, що суперечить приписам Сімейного кодексу України. В порядку статті 179 Цивільного процесуального кодексу України 17 грудня 2019 року представником позивача - адвокатом Крецул Л. М. на адресу суду було надано відповідь на відзив [PERSON] , що був зареєстрований за вхідним № 8846/19-вх від 17 грудня 2019 року, в якому представником ставиться під сумнів автентичність підпису [PERSON] на відзиві на позовну заяву через перебування останнього за межами України. Також адвокат наполягала, що на даний час відповідач зі своїм сином не спілкується та матеріально його не забезпечує, а також спростовує наявність конфлікту через придбання мотоциклу між батьком та дитиною. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 листопада 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, про позбавлення батьківських прав прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 03 червня 2020 року закрито підготовче провадження в цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, про позбавлення батьківських прав та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 лютого 2021 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області на Нововодолазьку селищну раду Харківської області. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області, про позбавлення батьківських прав, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , та її представник - адвокат Крецул Л. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та пояснили, що відповідач по справі, [PERSON] , не піклується життям свого сина [PERSON] , не цікавиться як дитина навчається, чим вона захоплюється та що любить. Відповідачу не цікавий фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема, він не здійснює необхідного матеріального забезпечення сина. Зі слів представника позивача, батько [PERSON] та син [PERSON] взагалі не перестали спілкування після сварки, яка відбулася між ними влітку 2019 року. Також адвокат акцентувала увагу суду на тому, що відповідач притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, що характеризує його як неблагонадійну людину, іноді зловживає алкогольними напоями та не платить аліментів на утримання дитини. Сторона позивача вважає, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх обов`язків батька. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог Цивільного процесуального законодавства України, шляхом направлення судових викликів на адресу місця реєстрації та здійснення відповідного оголошення на сайті Судової влади України. Уповноважений представник Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області - Несміян В. В., яка діяла на підставі довіреностей № 02-30/1930 від 16 липня 2018 року та № 02-30/2891 від 16 грудня 2019 року, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] та вважала за доцільне в інтересах неповнолітньої дитини позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В подальшому після заміни третьої особи відповідно ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 лютого 2021 у судове засідання представник Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. За таких обставин суд бере до уваги приписи частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якими визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, враховуючи, відсутність підстав для визнання явки відповідача та представника третьої особи обов`язковою для надання особистих пояснень, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності останніх. Вислухавши пояснення та доводи позивача й її представника, думку неповнолітньої дитини та представника третьої особи, дослідивши відзив на позовну заяву відповідача, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже у ході розгляду справи в межах заявлених позовних вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 09 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області, вбачається, що [INFO] у селищі міського типу Бірки Нововодолазького району Харківської області народився [PERSON] , про що Бірківською сільською радою Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис за № 11 від 21 жовтня 2003 року; батьками дитини зазначено громадян України: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а. с. 10). Відповідно до копії Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00018263488, сформованого 24 червня 2017 року об 11 годині 38 хвилин 46 секунд Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] у селищі міського типу Фащівка Перевальського району Луганської області, батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 16). Отже, з огляду на викладене встановлено, що позивач [PERSON] є рідною бабусею [PERSON] . Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Бірківської селищної ради Нововодолазького району Харківської області 10 січня 2017 року убачається, що [INFO] у віці 34 років у селищі міського типу Бірки Нововодолазького району Харківської області померла [PERSON] , про що 10 січня 2017 року Бірківською селищною радою Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис за № 01 (а. с. 15). Як убачається з копії Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 6347-1580887-2018, виданого Нововодолазьким районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Харківської області 02 травня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою № 0000082770 від 10 січня 2017 року. Законним представником, що супроводжує малолітню дитину є [PERSON] ; зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а. с. 14). Відповідно до копії акту про підтвердження проживання від 11 липня 2019 року, складеного комісією в складі: депутата Бірківської селищної ради Нововодолазького району Харківської області Шуліки Тетяни Анатоліївни, мешканців [PERSON] та [PERSON] , підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , з 24 червня 2019 року і по даний час проживає за адресою: [ADDRESS] разом із бабусею [PERSON] , [INFO] , та своєю сестрою [PERSON] , [INFO] , та знаходиться на її утриманні (а. с. 9). Разом із тим, згідно акту про підтвердження проживання від 06 грудня 2019 року, складеного комісією в складі: депутата Бірківської селищної ради Нововодолазького району Харківської області Шуліки Тетяни Анатоліївни, мешканців [PERSON] та [PERSON] , підтверджено, що [PERSON] , [INFO] після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , проживав в домоволодінні своєї бабусі - [PERSON] , 1951 року народження, за адресою: [ADDRESS] . Проживав разом із бабусею і батьком, [PERSON] , 1979 року народження до [INFO] , до від`їзду батька на заробітки. У період з 13 червня 2018 року по 24 червня 2019 року проживав разом зі своєю бабусею [PERSON] (а. с. 40). Відповідно до копії Висновку Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 27 лютого 2017 року за № 02-30/486 було визначено про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 8). Нововодолазькою районною державною адміністрацією Харківської області 24 лютого 2020 року за № 02-30/339 було надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] . Згідно даного висновку, було встановлено, що батьками неповнолітньої дитини, [PERSON] , є [PERSON] та [PERSON] . Мати дитини, [PERSON] , померла [INFO] . Неповнолітній [PERSON] проживає з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та має статус внутрішньо переміщеної особи. 12 лютого 2020 року відбулося засідання комісії з питань захисту дитини, на якій були присутні: неповнолітній [PERSON] , бабуся [PERSON] , бабуся [PERSON] , секретар Бірківської селищної ради Нововодолазького району Харківської області. Батько дитини на засідання комісії не з`явився. [PERSON] пояснила, що її син [PERSON] постійно проживає за кордоном, тому не може бути присутнім на засіданні комісії. Зазначила, що її син щомісяця перераховує кошти на її розрахунковий рахунок. Але коштів онуку не надає, оскільки має на нього образу, як і його батько. Вважає, що кошти вона отримує від сина лише як допомогу на своє утримання. На засіданні комісії неповнолітній [PERSON] зазначив, що має образу на батька, тому він не бажає з ним спілкуватися, налагоджувати стосунки, батько не цікавиться його життям, не спілкується з ним, навіть не телефонує йому. Просив надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Секретар Бірківської селищної ради на засіданні комісії дала пояснення, що протягом останнього часу неповнолітній [PERSON] постійно проживає з бабусею [PERSON] , яка забезпечує його матеріально, займається його вихованням та навчанням. [PERSON] зазначила, що батько дитини ніяким чином не приймає участі у вихованні дитини, хлопчик весь час проживає з нею. Вона забезпечує його усім необхідним, займається його вихованням. Враховуючи зазначене районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] (а. с. 61). Також на підтвердження позовних вимог представником позивача надані копії вироку Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року, відповідно до якого [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді арешту на строк 3 місяця (а. с. 211 - 212); копію рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, згідно якого були задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень 00 копійок (а. с. 213 - 214) та копії постанов Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а. с. 215), від 25 листопада 2015 року та від 28 листопада 2013 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а. с. 216, 217). Аналізу іншим письмовим доказам суд не наводить, оскільки такі докази не є належними, тобто не стосуються предмета спору. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. З приписів статтей 51 та 52 Конституції України, пункту 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей 6, 8 та 11 - 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідальну роль у захисті таких дітей Держава поклала на суди. Відповідно до положень частини 1 статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Серед батьківських обов`язків чинне законодавство України відокремлює обов`язки з виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а також поважати дитину (частини 1 - 4 статті 150 Сімейного кодексу України). Частиною 5 цієї ж статті визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. З огляду на положення частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. У свою чергу, положення частини 4 зазначеної статті передбачають, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Положення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України обумовлюють, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Аналогічне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 20 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У абзаці 3 пункту 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України надані роз`яснення, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Таким чином, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це санкція, застосовувана в тих випадках, коли здоров`я, фізичний, психічний і моральний розвиток дитини піддається небезпеці внаслідок застосування батьками неправомірних способів здійснення батьківських прав, неналежного їхнього поводження або злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Положеннями статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено правило, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 наведеного процесуального закону України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. При розгляді даної справи судом не встановлено та позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що відповідач, [PERSON] , свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до свого сина. У справі відсутні докази застосування до [PERSON] заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ та інших уповноважених органів, притягнення до адміністративної відповідальності з накладанням стягнення за неналежне виконання батьківських обов`язків, проведення бесід, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, тощо. Доказів того, що відповідач жорстоко поводився зі своїм сином суду також не надано. Посилання сторони позивача на те, що [PERSON] у 2013 році та 2015 році притягувався до адміністративної відповідальності за статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (хуліганство) та частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння), ніяким чином не свідчить про ухилення останнього від виконання батьківських обов`язків. Крім того, з того часу пройшло більше п`яти років, а отже у відповідності до положень статті 39 Кодексу України про адміністративні правопорушення, [PERSON] вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню. Також не може свідчити про ухилення з боку [PERSON] від обов`язків по вихованню [PERSON] й те, що відповідач притягувався до кримінальної відповідальності у 2015 році за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України з огляду на те, що дане кримінальне правопорушення було вчинено у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та ніякого відношення до позбавлення батьківських прав не має. Доказів того, що відповідач перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом, матеріали справи не містять. Разом із тим, суд зауважує, що на підставі статті 89 Кримінального кодексу України [PERSON] вважається таким, що не має судимості. Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Водночас, однією з підстав для позбавлення батьківських прав позивачка вказувала ухилення відповідача від сплати аліментів, проте оцінивши у відповідності із вимогами статті 89 Цивільного процесуального кодексу України надані учасниками справи докази, суд вважає, що факт наявності рішення суду про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина, не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав, з огляду на відсутність даних щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання до територіального органу державної виконавчої служби та доказів наявності заборгованості по сплаті аліментів. Також, суд вважає, що твердження [PERSON] та її представника про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, адже [PERSON] останнім часом не проживає разом із сином, оскільки перебуває на заробітках у Республіці Польща, теж не є законною підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Адже батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. При визначенні найкращих інтересів дитини необхідно враховувати, що інтересам дитини якнайкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною. Матеріали справи не містять даних про порушення з боку [PERSON] правил співжиття з сином, негативну характеристику його особистих якостей та способу життя. Як вже зазначалося, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. [PERSON] не доведено, що поведінка відповідача, [PERSON] , відносно сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб; а в даному конкретному випадку ще і конфлікт, що виник між батьком та сином та відсутність порозуміння й бажання примирення. Разом із тим, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права слід дійти висновку, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З цього приводу слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) висловив таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, пункт 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, пункт 78). У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Положення частини 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачають, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Потрібно з`ясувати, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, параграф 50). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Отже, звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При цьому за приписами частини 6 статі 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного із батьків батьківських прав. Як вже зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який потрібно йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як осіб, які становлять реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, слід зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід потрібно як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року, у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 Сімейного кодексу України на даний час є усталеною. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Статтею 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно зі статтею 13 названої Конвенції дитина має право вільно висловлювати свої думки. Крім того, положеннями статті 3 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, що ратифікована Україною Законом від 03 серпня 2006 року № 69 - V, передбачено права дитини бути проінформованим та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (частина 1 статті 171 Сімейного кодексу України). Тлумачення частини 2 статті 171 Сімейного кодексу України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України). Аналогічна норма також міститься у пункті 1 частини 1 статті 45 Цивільного процесуального кодексу України. Суд у судовому засіданні, що відбувалося 08 липня 2021 року, безпосередньо вислухав думку неповнолітнього [PERSON] , який вказав, що не заперечує проти того, щоб суд позбавив його батька - [PERSON] батьківських прав. Хлопчик підтвердив той факт, що після смерті матері - [PERSON] він проживав разом із батьком та бабусею [PERSON] , але після конфліктної ситуації, що мала місце у 2019 році почав проживати разом із іншою бабусею - [PERSON] , яка повністю про нього піклується. Останні часом [PERSON] з батьком не спілкується, оскільки той знаходиться за межами України, грошові кошти йому не надає. Разом із тим, хлопець повідомив, що під час їх спільного проживання з батьком, останній купляв йому речі та надавав гроші на дрібні витрати, засобів фізичного впливу до нього не застосовував. З цього приводу суд наголошує, що думка дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати та сприяти захисту її прав та інтересів. Ураховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що неповнолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у їх сукупності. В даній справі суд виходить з принципу «найкращих інтересів дитини», який був докладно розтлумачений Комітетом ООН із прав дитини у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів». Зокрема, Комітет акцентує увагу на тому, що призначенням концепції найкращих інтересів дитини є забезпечення повномасштабної та ефективної реалізації всіх прав, проголошених у Конвенції, усебічний розвиток дитини (пункт 4), оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу «усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей» (пункт 46). Визначення того, яке саме рішення буде прийнято в «найкращих інтересах дитини», має починатися з оцінки конкретних обставин, що роблять дитину унікальною. Це означає врахування судом одних та ігнорування інших елементів, а також впливає на те, яким чином вони будуть ураховані один щодо одного (пункт 49). В даному випадку, на думку суду, захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини, який вже лишився без матері, і при позбавленні батька прав відносно нього взагалі залишиться позбавленим батьків. Тому такий захід підлягає до застосування лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращий бік взагалі неможливо і лише при наявності вини в його діях. Згідно з частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд враховує, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. В даному випадку суд не погоджується з висновками органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачів, виходячи з наступного. Аналізуючи наданий Нововодолазькою районною державною адміністрацією Харківської області висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] № 02-30/339 від 24 лютого 2020 року судом було встановлено, що вищевказаний висновок було винесено на підставі наданих на засіданні комісії з питань захисту дитини пояснень неповнолітнього [PERSON] , бабусі [PERSON] , бабусі [PERSON] , секретаря Бірківської селищної ради Нововодолазького району Харківської області. Сам [PERSON] на засіданні комісії присутнім не був, своїх пояснень не надавав, а отже думка батька та його бачення щодо вирішення питання про позбавлення його батьківських прав врахована не була. Даний висновок ґрунтується на тому факті, що неповнолітній [PERSON] проживає з бабусею [PERSON] з 24 червня 2019 року та перебуває на її утриманні. З пояснень неповнолітнього [PERSON] вбачається, що син має образу на батька, тому і не підтримує з ним ніяких стосунків. Викладені у висновку твердження ніяким чином не підтверджують факт свідомого, систематичного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками або того, що винна поведінка [PERSON] може нести загрозу неповнолітньому [PERSON] . Крім того, з наданого висновку не вбачається, що з боку органу опіки та піклування до [PERSON] застосовувалися будь-які заходи попередження та впливу, в також, що органом опіки та піклування проводились будь-які заходи щодо вирішення конфліктної ситуації, що склалась між батьком й сином та примирення їх. У матеріалах справи відсутні докази, що орган опіки та піклування якимось чином аналізував, якою мірою стверджувана незадовільність виховання дитини зумовлювала саме непоправною нездатністю відповідача забезпечувати належну опіку і піклування сину. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише в тому випадку, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, що не можна стверджувати в даному конкретному випадку, оскільки з боку органу опіки та піклування не було проведено будь-яких заходів щодо зміни ставлення [PERSON] до своїх батьківських обов`язків у відношенні сина [PERSON] . Натомість, як встановлено в ході судового розгляду справи, [PERSON] категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав та бажає спілкуватися зі своїм сином - [PERSON] , але на даний час перебуває за межами України, про що зазначив у відзиві на позовну заяву. Вказане свідчать про наявність інтересу відповідача до сина та бажання опікуватися ним. За таких обставин, суд приходить до переконання, що доказів свідомого нехтування відповідачем [PERSON] своїми батьківськими обов`язками щодо своєї дитини [PERSON] , [INFO] , не є наслідком винної поведінки відповідача та не є підставою для позбавлення його батьківських прав, а також не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Доказів зворотного суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. Отже, стороною позивача не доведено шляхом надання належних та допустимих доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання [PERSON] його батьківських обов`язків створило загрожу життю чи здоров`ю дитини. Враховуючи встановлені обставини про недоведеність навмисного ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. Однак, враховуючи поведінку відповідача, [PERSON] , щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина, його слід попередити, що, у разі, продовження протиправної поведінки він буде позбавлений батьківських прав по відношенню до свого сина [PERSON] . Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Нововодолазької селищної ради Харківської області, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином судові втрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed