Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Верховна Рада України (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив (з врахуванням заяви про зміну позовних вимог): -визнати недостовірною інформацію, яка була розповсюджена (оголошена) [PERSON], з трибуни Верховної Ради України [INFO] на шостому пленарному засіданні Верховної Ради України під час звіту Генерального прокурора України [PERSON] відносно [PERSON], а саме: «Ви шукаєте топ-корупціонерів? Запитайте у своїх заступників, у [PERSON], звідки в нього 6000000грн. задекларованих подарунків…»; -визнати дії відповідача щодо розповсюдження (оголошення) з трибуни Верховної Ради України [INFO] на шостому пленарному засіданні Верховної Ради України недостовірної інформації, вказаної вище, такими, що завдали шкоди честі, гідності та діловій репутації [PERSON]; -зобов'язати відповідача спростувати зазначену недостовірну інформацію, шляхом оголошення з трибуни Верховної Ради України на першому ж пленарному засіданні з дня набрання рішення по цій справі законної сили, резолютивної частини рішення; -стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50 000, 00 грн.; -судові витрати, понесені позивачем, у зв'язку із поданням вказаного позову, покласти на відповідача. 1.Стислий виклад позиції сторін Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] на шостому пленарному засіданні Верховної Ради України під час звіту Генерального прокурора України [PERSON] відповідачем - народним депутатом України від політичної партії «Об'єднання «Самопоміч» [PERSON] з трибуни Верховної Ради України було поставлено Генеральному прокурору України питання наступного змісту: «Ви шукаєте топ-корупціонерів? Запитайте у своїх заступників, у [PERSON], звідки в нього 6000000грн. задекларованих подарунків…». Вказану інформацію позивач вважає недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію як фізичної особи, так і ділову репутацію як посадової особи, оскільки на той момент позивач обіймав посаду заступника Генерального прокурора України. Зазначає, що відносно позивача не порушувалось жодних кримінальних справ, не проводилось кримінальне провадження, не притягався позивач і до адміністративної відповідальності за корупційні діяння. При цьому, відповідач розповсюдив зазначену інформацію, не перевіривши попередньо її правдивість, не звернувшись, відповідно, до позивача щодо позицій, викладених в декларації. Крім того, оцінка даних, наведених в декларації, не відноситься до компетенції відповідача як народного депутата, відтак під час проголошення спірної інформації відповідач вийшов за межі своїх повноважень. При цьому, вказана інформація була поширена під час трансляції засідання ВР України в прямому ефірі телеканалом «РАДА» та була доведена до відмова телеглядачам вказаного телеканалу. За таких обставин, інформація, розповсюджена відповідачем, є недостовірною, а дії відповідача щодо розповсюдженні вказаної інформації про позивача є такими, що завдали шкоди честі, гідності та діловій репутації останнього. Відтак, відповідач зобов'язаний спростувати недостовірну інформацію відносно позивача у такий же спосіб, в який вона була поширена. Відповідач, перевищивши свої повноваження, у стверджувальній формі оголосив інформацію, яка є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, носить наклепницький характер, націлена на дискредитацію ділової репутації позивача, порочить честь, гідність та ділову репутацію останнього. При цьому, вказаними діями позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав у зв'язку з розповсюдженням відповідачем недостовірної інформації щодо нього. Крім того, позивач був змушений залишити займану посаду через поширення вказаної інформації. З врахуванням наведеного, позивачу було завдано моральної шкоди. Відповідач в своєму відзиві заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що посада заступника Генерального прокурора України є публічною посадою, відповідно позивач був публічною особою та суб'єктом владних повноважень, а відтак, позивач повинен був усвідомлювати суспільну значимість своїх дій, а також ту обставину, що перебуває під пильним контролем громадськості. При цьому, вказує, що промова, яку оскаржує позивач, була проголошена відповідачем у зв'язку із реалізацією останнім своїх повноважень як народного депутата України, а відтак відповідач в силу положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про статус народного депутата України», не несе відповідальності за висловлювання у Верховній Раді України, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Промова відповідача не містить образ чи наклепу в бік позивача, а є розумною критикою органу державної влади, зокрема, прокуратури, та особи, що обіймала посаду Генерального прокурора України, у зв'язку із неналежним, на думку відповідача, здійсненням обов'язків. Вказав, що висловлювання відповідача є сукупністю питань до Генерального прокурора України про певні обставини, а не твердженнями як про встановлені факти. Зазначив також, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження завдання останньому моральної шкоди. Відтак, позивачем не доведено факт цілеспрямованого розповсюдження відповідачем оспорюваної інформації з метою приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, а також факт порушення його немайнових прав чи завдання моральної шкоди. Представник третьої особи заперечував проти позову в своїх письмових поясненнях, просив відмовити в його задоволенні в частині. 2.Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання. 20.08.2015 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду. 02.11.2015 в судовому засіданні представником позивача подано заяву про зміну позовних вимог. 03.02.2016 від представника позивача надійшли пояснення. 01.04.2016 в судовому засіданні залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Верховну Раду України. 01.04.2016 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. призначено судово-лінгвістичну експертизу. 02.11.2017 від представника третьої особи надійшли заперечення проти позову. Відповідно до Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-1175 від 22.11.17 року щодо повторного автоматичного розподілу справи, вказана справа була передана до провадження судді Мальцева Д.О. 23.11.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду. 04.01.2018 в судовому засіданні представником відповідача подане клопотання про призначення судово-лінгвістичної експертизи, відзив на позовну заяву. 04.01.2018 в судовому засіданні представником позивача надано письмові пояснення. 04.01.2018 в судовому засіданні ухвалою суду продовжено розгляд справи з підготовчого засідання у зв'язку з набранням чинності змін, внесених до ЦПК України від 15.12.2017 р. 04.01.2018 ухвалою суду по справі призначено судово-лінгвістичну експертизу, провадження по справі зупинено, справу направлено до експертної установи. 19.01.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 27.08.2018 ухвалою суду поновлено провадження по справі, справу призначено до розгляду. 22.10.2018 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. 03.12.2018 в судовому засіданні представником відповідача подані заперечення на заяву про збільшення позовних вимог. 03.12.2018 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. 3.Фактичні обставини справи, встановлені судом, які підтверджені наданими доказами по справі, зміст спірних правовідносин. Оцінка доказів. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] на шостому пленарному засіданні Верховної Ради України під час звіту Генерального прокурора України [PERSON] відповідачем - народним депутатом України від політичної партії «Об'єднання «Самопоміч» [PERSON] з трибуни Верховної Ради України було поставлено Генеральному прокурору України питання наступного змісту: «Ви шукаєте топ-корупціонерів? Запитайте у своїх заступників, у [PERSON], звідки в нього 6000000грн. задекларованих подарунків…», що підтверджується відтвореним в судовому засіданні відеозаписом пленарного засідання Верховної Ради України [INFO] під час заслуховування звіту Генерального прокурора України [PERSON] та стенограмою шостого пленарного засідання Верховної Ради України, яке відбулось [INFO]. Обставини стосовно поширення вищенаведеної інформації та особи, яка її поширила, не заперечувалися відповідачем у наданих ним до суду запереченнях та відзиві. Вказана інформація транслювалась в прямому ефірі телеканалом «РАДА» та була доведена до відмова телеглядачам вказаного телеканалу, тобто невизначеному колу осіб. Позивач звернувся до відповідача з відповідним листом, в якому просив повідомити чи перевірялась відповідачем оголошена ним [INFO] інформація на засіданні Верховної Ради стосовно позивача та повідомити про відомі відповідачу факти, які б давали підстави вважати, що позивач є корупціонером. Крім того, просив спростувати оголошену відповідачем [INFO] інформацію. З наданої до матеріалів справи копії Декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік позивача також не вбачається, що останнім задекларовано подарунків на 6 000 000, 00 грн. З декларації також вбачається, що в графі «дарунки, призи, виграші» зазначено суму одержаного доходу в розмірі 5 862 857, 00 грн. саме членами сім'ї декларанта, а не самим декларантом. При цьому, до членів сім'ї декларанта належать дружина - [PERSON], донька [PERSON], донька [PERSON] Крім того, згідно Висновку про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» від 23.01.2015 №1482/5/99-99-17-05-02-16, вартість майна вказаного [PERSON] в декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік, набутого позивачем за час перебування на посадах, визначених у п.1-10 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади» відповідає наявній податковій інформації про доходи, отримані позивачем із законних джерел. При цьому, відповідачем у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано суду належних і допустимих доказів достовірності оприлюдненою ним інформації, а також не обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. 4.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідності до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1050 року та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до неї, право на свободу вираження поглядів включає в себе свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Поряд з цим, здійснення таких свобод може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав них осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду, та є необхідним в демократичному суспільстві. При цьому, статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п.18 зазначеної постанови, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права Водночас, у п.19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгельса проти Сполученого Королівства повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночним судженням. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. При цьому, відповідно до Правового висновку Верховного Суду України від 29.11.2017 року у справі 3ц6-639цс17 у разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен урахувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість особистого життя. Як зазначено в Резолюції, публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політки, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). При цьому, статтями 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, проголошено наступне: оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Слід зазначити, що, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватися основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості. При цьому, зі змісту рішень Європейського суду з прав людини у справах «Де гаєс і Гійзельс проти Бельгії» від 24.02.1997 року та «Обершлік проти Австрії» від 01.07.1997 року вбачається, що водночас, навіть тоді, коли якесь твердження прирівнюють до оціночного судження, пропорційність втручання може залежати від того, чи ґрунтується твердження, що є предметом спору, на достатніх фактичних підставах, бо навіть суб'єктивна оцінка, яка не має під собою жодної фактичної основи, може виявитися надмірною. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частиною 7 статті 277 ЦК України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. При цьому, слід зазначити, що згідно рішення Конституційного Суду України від 26.06.2003 року у справі №12-рп/2003 за конституційним поданням 56 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень частин першої, третьої статті 80 Конституції України, частини першої статті 26, частин першої, другої, третьої статті 27 Закону України «Про статус народного депутата України» та за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 80 Конституції України стосовно затримання народного депутата України, суд встановив, що народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у парламенті та його органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп (частина друга статті 80 Конституції України), вони не можуть бути без згоди Верховної Ради України притягнені до кримінальної відповідальності, затримані чи заарештовані (частина третя статті 80 Конституції України). Отже, положення частини першої статті 80 Конституції України, за яким народним депутатам України гарантується депутатська недоторканність, та відповідне положення частини першої статті 27 Закону про статус треба розуміти так, що депутатська недоторканність як елемент статусу народного депутата України є конституційною гарантією безперешкодного та ефективного здійснення народним депутатом України своїх повноважень і передбачає звільнення його від юридичної відповідальності у визначених Конституцією України випадках та особливий порядок притягнення народного депутата України до кримінальної відповідальності, його затримання, арешту, а також застосування інших заходів, пов'язаних з обмеженням його особистих прав і свобод. Що стосується строку, на який поширюється депутатська недоторканність, то Конституційний Суд України у своєму Рішенні N 9-рп/99 від 27 жовтня 1999 року зазначив, що депутатська недоторканність поширюється на народного депутата України з моменту визнання його обраним за результатами виборів, засвідченими рішенням відповідної виборчої комісії, і до моменту припинення у встановленому порядку депутатських повноважень. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру завданої моральної шкоди суд зобов'язаний врахувати положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості. 5.Висновки суду. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що інформація, поширена відповідачем відносно нього з трибуни Верховної Ради України [INFO] на шостому пленарному засіданні Верховної Ради України під час звіту Генерального прокурора України [PERSON], є недостовірною та такою що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, при цьому висловлювалась відповідачем у вигляді фактичних тверджень, а не оціночних суджень. В судовому засіданні встановлено, що саме відповідачем поширено оспорювану позивачем інформацію. При цьому, встановлено також, що висловлювання відповідача : «Ви шукаєте топ-корупціонерів? Запитайте у своїх заступників, у [PERSON], звідки в нього 6000000грн. задекларованих подарунків…» не є оціночним судженням, при цьому містить недостовірну інформацію. Так, відповідачем протягом всього розгляду справи не надано доказів того, що позивачем вчинялись корупційні діяння, за які останнього було притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності та за що, відповідно, позивача можна було віднести до категорії осіб, яких відповідач назвав «топ-корупціонерами». Суд зазначає, що, незважаючи на те, що позивач на момент поширення відповідачем оспорюваної інформації, був публічною посадовою особою і межа допустимої критики відносно особи останнього є значно більшою ніж критика відносно пересічного громадянина, така критика не може ґрунтуватися на суб'єктивних, образливих, не підтверджених домислах одної особи, зокрема відповідача у справі. При цьому, зважаючи на те, що боротьба з корупцією є одним із найголовніших напрямків діяльності державної влади України, а саме поняття «корупція» критично сприймається та засуджується суспільством, навіть непрямі вказівки на причетність позивача та його родини до таких незаконних дій, за відсутності при цьому жодних доказів, які б це підтверджували, не може не спричинити порушення особистого немайнового права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації. Також в судовому засіданні встановлено і ту обставину, що інформація щодо наявності у позивача задекларованих подарунків на суму 6 000 000, 00 грн. є недостовірною, оскільки з копії Декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік вбачається, що в графі «дарунки, призи, виграші» зазначено суму одержаного доходу в розмірі 5 862 857, 00 грн. саме членами сім'ї декларанта, а не самим декларантом. Таким чином, аналізуючи інформацію, яку позивач вважає недостовірною, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів, суд вважає, що оспорювана інформація, публічно поширена відповідачем відносно позивача є недостовірною, створює негативне враження про позивача та дає підстави вважати, що позивач є корупціонером, займався незаконною діяльністю, за рахунок чого отримував неправомірну вигоду у вигляді подарунків на значну суму коштів. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на те, що позивач є публічною посадовою особою і межа допустимої критики відносно особи останнього є значно більшою ніж критика відносно пересічного громадянина, така критика не може ґрунтуватися на суб'єктивних, образливих, не підтверджених домислах одної особи, зокрема відповідача у справі. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати недостовірною, такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію, яка [INFO] була розповсюджена (оголошена) відповідачем з трибуни Верховної Ради України під час звіту Генерального прокурора України відповідачем відносно останнього, а саме: «Ви шукаєте топ-корупціонерів? Запитайте у своїх заступників, у [PERSON], звідки в нього 6000000грн. задекларованих подарунків…». Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога щодо зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом проголошення з трибуни Верховної Ради України на першому ж пленарному засіданні з дня набрання рішенням по цій справі законної сили, резолютивної частини рішення, а також стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 000, 00 грн., з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, оспорювана інформація була поширена відповідачем у ході пленарного засідання Верховної ради України. Водночас, спростування недостовірної інформації у такий же спосіб, у який вона була поширена, а саме на пленарному засіданні ВР України, безпосередньо стосується встановлених законодавством внутрішнього розпорядку і порядку діяльності вказаного представницького органу, а відтак, беручи до уваги те, що незважаючи на неодноразові роз'яснення суду, вимоги до Верховної Ради України позивачем не пред'являлись, суд не може зобов'язати вказаний орган влади надати можливість відповідачу спростувати оголошену ним інформацію, оскільки він не був стороною у справі, а був залучений за ініціативою суду третьою особою без самостійних вимог. Відтак, враховуючи положення ст. 80 Конституції України, ст. 277 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про статус народного депутата України», суд не вбачає правових підстав для задоволення позову позивача в частині вимог про зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом проголошення з трибуни Верховної Ради України на першому ж пленарному засіданні з дня набрання рішенням по цій справі законної сили, резолютивної частини рішення, а також стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., а тому у вказаній частині позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 6.Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 243, 60 грн. Виходячи з наведеного, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 34, 40, 68, 129 Конституції України, ст. ст. 23, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», Закону України «Про статус народного депутата України»,

Outcome: partial