Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє представник [PERSON], звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що 31.07.2004 року між нею - [PERSON] та [PERSON] у виконавчому комітеті Сторожницької сільської ради Ужгородського району зареєстровано шлюб за актовим записом № 8, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 31.07.2004 року серії [NUMBER]. Зазначає, що після укладення шлюбу на неодноразову пропозицію матері чоловіка [PERSON] вона з відповідачем, з огляду на наявність у них коштів, які були подаровані їм на весілля, погодилися з метою будівництва будинку для їх сім'ї купити в межах с. Сторожниця земельну ділянку. Вона з відповідачем оглянули декілька варіантів земельних ділянок, які були виставлені на продаж та зупинилися на варіанті за адресою по [ADDRESS]. 10.06.2005 року вона особисто з їх спільних грошей, які були їм подаровані на весілля, передала відповідачу кошти в сумі 25000 грн. на купівлю вказаної земельної ділянки. Вона не заперечувала оформити право власності на земельну ділянку за відповідачем. Під час укладення договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки вона присутньою не була. В кінці дня 10.06.2005 року відповідач їй повідомив, що земельну ділянку оформлено на нього, а вона, як дружина останньому вірила. Договір купівлі-продажу відповідач їй не показував і до травня 2018 року вона договір не бачила. На момент та після укладення шлюбу вона з відповідачем працювали, проте у них не було достатньо коштів, щоб самостійно будувати будинок, а тому її батьки, обміркувавши звідки можуть взяти кошти, погодилися спільними зусиллями будувати будинок для їх сім'ї. Зокрема, її мати отримала кредит в сумі 35000 грн., за які купила будівельні матеріали, передала їй та завезла на куплену її чоловіком земельну ділянку [ADDRESS] для будівництва житлового будинку. Також у її батька [PERSON] на праві приватної власності була квартира [ADDRESS], яку він зі згоди її матері [PERSON] продав згідно з договором купівлі-продажу від 27.02.2007 року за суму 54004 грн., яку також батьки передали їй для будівництва житлового будинку для їх сім'ї. Крім того, вона сама отримувала кредит і всі кредитні кошти вкладала у будівництво житлового будинку для їх сім'ї. Будівництво спірного житлового будинку ними здійснювалося по мірі можливості та наявності коштів протягом 2005-2014 років. В 2015 році будівництво спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами завершено та здано в експлуатацію. Об'єкту присвоєно номер та адресу [ADDRESS]. З того часу вони з відповідачем та з дітьми проживають у спірному житловому будинку. Відповідач 05.02.2016 року особисто сам провів реєстрацію їх місця проживання за вказаною адресою. Вказує, що за час шлюбу у них народилося двоє дітей - син [PERSON], [INFO], та донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження від 12.06.2012 року серії [NUMBER] та серії [NUMBER]. Позивач зауважує, що у травні 2018 pоку, у період перебування відповідача за кордоном на сезонних роботах, здійснюючи прибирання у житлових приміщеннях будинку, у схованці вона виявила наступні документи: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2005 pоку, укладений між [PERSON] та [PERSON] - матір'ю чоловіка, договір дарування земельної ділянки площею 0,1080 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], та договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS], укладені між [PERSON] - матір'ю чоловіка та її чоловіком [PERSON], технічний паспорт від 24.09.2015 року на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок [ADDRESS] на ім'я матері відповідача - [PERSON], а також інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на вказані земельну ділянку та житловий будинок за її чоловіком [PERSON] У телефонній розмові з відповідачем на вимогу пояснити чому право власності на земельну ділянку та на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було зареєстровано першопочатково на його матір, а потім останньою подаровано йому, відповідач заявив, що так розпорядилася його мати і відмовився що-небудь ще пояснювати. На прохання подарувати їй як дружині 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки під ним, оскільки земельна ділянка куплялася та житловий будинок будувався за спільні кошти, відповідач категорично їй відмовив. На прохання прибути додому не прибув. Таким чином, врегулювати спір і поділити житловий з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку з відповідачем мирним шляхом стало неможливим, тому з наведених вище обставин вона вимушена була за захистом своїх порушених прав 12.06.2018 року звернутися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою про припинення права власності на земельну ділянку та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами шляхом визнання недійсними договорів дарування, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ шляхом виділу по 1/2 частині кожному та визнання права власності на частки. У даній позовній заяві детально описано всі обставини даного спору, копія якої додається. Водночас, з позовною заявою нею подано до суду заяву про забезпечення позову, яку ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.06.2018 року в справі № 308/6556/18 задоволено та накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1080 га, кадастровий номер: [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що їй ніколи не спадало на думку, що чоловік - батько двох дітей спільно із своєю матір'ю так жорстоко ошукають, обмануть її (позивача) і її батьків. Вона втратила повну довіру та повагу до нього. Звертає увагу, що вищенаведені обставини спричинили їй сильні душевні страждання, що вплинуло і на психологічний стан дітей. З цього моменту через такі дії та подальшу поведінку відповідача сімейне життя між нею та відповідачем різко погіршилося. Зокрема, відповідач не підтримує сприятливу моральну атмосферу в сім'ї, не піклується про дітей, про побудову сімейних відносин на порозумінні, почуттях поваги, взаємодопомоги, взаємної любові, дружби, як передбачено вимогами ст. 55 СК України. Неодноразові її спроби примирення як в телефонному режимі, поки відповідач перебував за кордоном, так і після його повернення додому, до позитивних результатів не призвели, що в кінцевому результаті призвело до остаточного припинення між ними шлюбних відносин. Вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини з відповідачем не має. У неї через те, що відповідач її обманув, чим спричинив їй сильні душевні страждання, втрачено почуття любові та довіри до нього. Відносини відповідача до неї як до дружини, які ґрунтуються на обмані, його відмова від матеріального утримання дітей, не відповідають її уявленню про сімейне життя. Погляди відповідача на сімейне життя на даний час стали відрізняються від її поглядів, а тому вважає розлучення єдиним виходом із ситуації, що склалася. Вважає, що за таких обставин шлюб зберігати недоцільно, такий суперечить її інтересам та інтересам дітей, як і недоцільно надавати їм строк для примирення. Обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу саме в такий спосіб немає. Щодо вимог про визначення місця проживання неповнолітніх дітей позивач зазначає, що вона любить своїх дітей, постійно піклується про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, виховує їх. Діти відвідують садок, обліковані в медичній установі, у неї з дітьми повний психологічний контакт, прив'язаність одне до одного. З огляду на досвід, який є в суспільстві, проживання дітей саме з матір'ю є для дітей більш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації, можливостей та часу приділяти дітям увагу. В свою чергу відповідач ухиляється від виконанням своїх батьківських обов'язків по матеріальному утриманню дітей. Повернувшись із сезонних робіт категорично відмовився надавати їй кошти для придбання дітям всіх необхідних речей та харчування, у виховуванні, фізичному, духовному і моральному розвитку дітей участі не бере, про їхнє здоров'я не піклується. Вона, як мати малолітніх дітей - сина [PERSON] та доньки [PERSON], усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров'я, духовного та розумового розвитку, вважає за доцільне, що після розірвання шлюбу з відповідачем діти повинні проживати разом з нею. Крім того, звертає увагу, що відповідач постійно їздить на сезонні роботи за кордон і тому діти проживати з ним не можуть. При цьому, повідомляє, що вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов'язків щодо участі у вихованні їх спільних дітей. З приводу вимог про стягнення аліментів на дітей позивач зауважує, що відповідач ухиляється від виконанням своїх батьківських обов'язків, в добровільному порядку дітей матеріально не забезпечує, не бере участь у вихованні дітей. Вона довгий час перебувала у декретній відпустці і в повному обсязі самостійно не мала можливості утримувати дітей. На її прохання надати кошти на утримання дітей відповідач відмовляє. При цьому, весь дохід, який отримує за кордоном, витрачає на свої власні потреби. В утриманні дітей їй допомагали її батьки, надавали кошти, купляли продукти та одяг для них. Наведені обставини щодо ухиляння відповідача від матеріального утримання дітей змусили її влаштуватися на роботу. Однак, необхідний прожитковий рівень матеріального забезпечення двом дітям вона забезпечити сама не може. Батьки продовжують їй допомагати в матеріальному утриманні дітей. Зазначає, що відповідач є молодою, працездатною особою, без якихось вад зі здоров'ям. Працює на сезонних роботах за кордоном, а відтак, із нього слід стягнути аліменти в розмірі 3000 грн. на кожну дитину щомісячно, що відповідатиме принципу добросовісності, розумності та справедливості і забезпечить відповідний рівень життя дітей, необхідний для гармонійного їх розвитку. Таким чином, при сплаті відповідачем аліментів у вказаній сумі на кожну дитину забезпечується їх рівність при несенні обов'язку утримання дитини. Відповідач інших утриманців немає, працездатний, отримує дохід, його стан здоров'я працювати дозволяє, а тому вважає, що він може сплачувати такий розмір аліментів. На підставі наведеного позивач просить суд: розірвати шлюб між нею - [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований 31.07.2004 року у виконавчому комітеті Сторожницької сільської ради Ужгородського району за актовим записом № 8; прізвище після розірвання шлюбу залишити їй [PERSON]; малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON]., [INFO], залишити проживати з нею - [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON]., [INFO], у розмірі 3000 грн. на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення ними повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 1409,60 грн. та витрати на оплату правничої допомоги адвоката. Ухвалою судді від 13.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Цією ж ухвалою постановлено залучити до участі у даній справі орган опіки та піклування - Ужгородську районну державну адміністрацію, якому до наступного судового засідання з метою розв'язання спору подати суду письмовий висновок. Ухвалою суду від 06.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені у позовний заяві та просила їх задовольнити. Наполягала на розірванні шлюбу, стверджуючи, що підставою для розірвання шлюбу дружина зазначає обман чоловіка щодо оформлення права власності на будинок та земельну ділянку, де проживає подружжя. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав позов у частині розірвання шлюбу, при цьому наголосивши, що причиною розірвання шлюбу є подружня зрада його жінки, про яку йому стало відомо після повернення з Чехії 03.03.2018 року. Також відповідач у судовому засіданні не заперечив щодо відновлення дошлюбного прізвища дружини та щодо визначення місця проживання спільних дітей разом з матір'ю. Повідомив, що перебував у Чехії з 26.11.2017 року та неодноразово туди виїжджав, оскільки лікує псоріаз. Заперечив розмір аліментів, визначений позивачем, так як його майновий стан та відсутність роботи унеможливлюють сплату таких значних коштів. Ствердив, що ніде не працює, йому допомагають батьки, в тому числі надають допомогу в лікуванні. При цьому, відповідач зазначив, що буде сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом. Представник органу опіки та піклування - Ужгородської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. При цьому, подав до суду висновок про визначення місця проживання дитини від 05.10.2018 року № 689/03-31. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки (ч. 1 ст. 64 ЦПК України). Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31.07.2004 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], укладено шлюб, який зареєстровано у Сторожницькій сільській раді Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 8, що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Сторожницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 31.07.2004 року. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей - син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження від 12.06.2012 року серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно, де їх батьком значаться [PERSON], а матір'ю - [PERSON]. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, який у судовому засіданні позов у частині вимог про розірвання шлюбу визнав. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони остаточно втратили почуття поваги, любові і довіри один до одного, їхня сім'я розпалася остаточно. Умови для примирення позивача та відповідача відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження може суперечити інтересам сторін, а відтак, на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як встановлено судом, спільні діти сторін проживають з матір'ю та потребують матеріального забезпечення. Сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за малолітніми сином та донькою, вік дітей, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою працездатного віку, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у нього аліментних зобов'язань та інших утриманців, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п'ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов'язку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільних дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON]., [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. на кожну дитину щомісячно і до досягнення ними повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01.07.2018 року установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років - 1944 грн., а з 01.12.2018 року - 2027 грн., така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дітей хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. За приписами ст. ст. 13 ч. 1, 76 ч. 1, 80, 81 ч. ч. 1, 5, 6 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн. щомісячно на спільних дітей, позивач суду не надала, а відтак, суд вважає, що у решті позовних вимог щодо стягнення аліментів слід відмовити. З приводу вимоги позивача про відновлення їй дошлюбного прізвища, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Водночас, вирішення питання щодо прізвища особи, яка змінила своє прізвище внаслідок укладення шлюбу, яким вона буде іменуватися після розірвання шлюбу, виключно залежить від її бажання, а тому, суд вважає позовну вимогу про відновлення позивачу дошлюбного прізвища - [PERSON] підставною та такою, що підлягає до задоволення. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання спільних дітей сторін, суд констатує наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 161 СК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з положеннями ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Із змісту ч. 4 ст. 19 СК України випливає, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування надає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Відповідно до висновку органу опіки та піклування - Ужгородської районної державної адміністрації від 05.10.2018 року № 689/03-31 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. На переконання суду, проживання спільних дітей сторін з матір'ю відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Беручи до уваги наведене, а також визнання відповідачем позовних вимог у частині визначення місця проживання дітей з позивачем, з урахуванням віку дітей і висновку органу опіки та піклування, в інтересах дітей, суд вважає за необхідне визначити місце проживання сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON]., [INFO], разом з матір'ю. Разом з тим, суд зауважує, що батько дітей не обмежений у своєму праві на спілкування з сином та донькою, турботу відносно останніх та участь у вихованні дітей, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини суд приходить до переконання, що позов є обґрунтованим та підлягає до частково задоволення. При цьому, оскільки позов пред'явлений 19.07.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Позовних вимог щодо порядку виховання дітей та поділу спільного майна сторін у межах даного позову не заявлено. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений останньою судовий збір у розмірі 1409,60 грн. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача витрати на оплату правничої допомоги адвоката у сумі 7000 грн. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За положеннями ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір-доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Така позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. З матеріалів справи вбачається, що представник [PERSON] діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності. На підтвердження витрат на послуги адвоката додано світлокопію квитанції серії ААМА № 204114 від 28.07.2018 року про сплату [PERSON] адвокату [PERSON] 7000 грн. за представництво її інтересів в суді по справі № 308/8133/18. Інших належних та допустимих доказів щодо складу та розміру витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, не подано. Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, а також у порушення приписів ст. 137 ЦПК України документально не підтверджено понесення позивачем витрат на правничу допомогу, відсутній розрахунку таких витрат (детальний опис робіт), відтак, з огляду на викладене, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на правничу допомогу адвоката. У судовому засіданні 14.12.2018 року на підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 18.12.2018 року.

Outcome: partial