Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з даним позовом до Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради (далі - «Відповідач»), третя особа - Комунальний заклад Білоцерківської міської ради «Білоцерківська музична школа №3» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. Наказом №19 від 01.08.1991 року її було призначено на посаду викладача Білоцерківської дитячої музичної школи №3 по класу скрипки, дотепер вона безперервно перебувала у трудових відносинах з КЗ БМР БМШ №3, обіймаючи в тому числі адміністративну посаду заступника директора по організаційно-виховній роботі з 01.09.2009 року по 01.09.2016 рік. Зазначає, що відстоювання інтересів викладачів музичної школи та учнів стали передумовами виникнення особистих неприязних стосунків керівника відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради [PERSON] до Позивача. Вона спільно з працівниками Білоцерківської школи мистецтв №3 систематично створювали провокаційні дії для передумов які б стали підставою для звільнення Позивача. 06.02.2020 року Позивач разом з іншими працівниками музичної школи №3 виявив зникнення стенду, який був виготовлений за кошти Позивача та містив фото її творчої діяльності та інформацію щодо досягнень музичної школи. Для з`ясування ситуації стосовно зникнення стенду, Позивач разом з іншими працівниками музичної школи зайшла в каб.№2 Білоцерківської школи мистецтв №3, в якому перебували [PERSON] і [PERSON] . При цьому було виявлено, що розшукуваний стенд знаходиться в цьому приміщенні. Ввечері 06.02.2020 року о 19 год., через 3 години після розмови, [PERSON] викликала наряд поліції з метою інсинуації якоїсь бійки. Позивач надала наряду поліції свої пояснення. За наслідком виклику жодних кримінальних чи адміністративних проваджень не порушувалось. Наказом №17-к від 24.04.2020 року відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради Позивача було звільнено із займаної посади викладача КЗ БМР БМШ № 3 по класу скрипки з 24.04.2020 року відповідно до п.3 ст.41 КЗпП України, а саме - за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи та подальшого виконання виховних функцій. Однак, звільнення Позивача відбулось під час тимчасової її непрацездатності, оскільки з 24.04.2020 року по 29.04.2020 рік вона перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» серія АДЮ №836158. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки аморального проступку не вчиняла. Уточнивши позовні вимоги, Позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради від 24.04.2020 року №17-к; поновити її на посаді викладача Комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська музична школа №3 по класу скрипки з 23.04.2020 року; стягнути з Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до 01.03.2021 року в сумі 233 808,44 грн. та компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. (т.1 а.с. 1-13, т.5 а.с. 20-33, т.6 а.с. 1). Ухвалою суду від 25.05.2020 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (т.1 а.с.75-76). 11.06.2020 року на адресу суду від Відповідача - Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві той зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (т.1 а.с.81-111). 23.06.2020 року на адресу суду від Позивача надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням його направлення Відповідачу. У відповіді та зазначила, що відзив є безпідставним та необґрунтованим, не спростовує жодне порушення чинного законодавства, яке було наведено у позовній заяві ( т.5 а.с.4-10). 30.06.2020 року на адресу суду від Відповідача - Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради надійшли заперечення на відповідь на відзив, разом із підтвердженням їх направлення Позивачу. В запереченнях зазначено, що звільнення Позивача з підстав вчинення нею аморального проступку відбулося з дотриманням процедури, визначеної для цього КЗпП України, а тому підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним та скасування наказу відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради Київської області №17-к від 24.04.2020 року відсутні. Повноваження Відповідача підтверджуються Розпорядженням засновника закладу, Статутом закладу, Посадовою інструкцією та законом, що регулює правові відносини про працю. Тому порушення процедури звільнення не має. У задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі ( т.5 а.с.173-188). 28.07.2020 року на адресу суду від Відповідача - Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких той просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі ( т.5 а.с.121-130). 28.07.2020 року, 21.01.2021 року в судових засіданнях представник Відповідача - Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради Ковальська Ю.І. та представник третьої особи КЗ БЦМР «Білоцерківська музична школа №3» - Кучерук О.П. заперечували проти позову, у його задоволенні просили відмовити повністю. 02.03.2021 року представник Відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 26.02.2021 року через канцелярію суду представником Відповідача - Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради Ковальською Ю.І. та представником третьої особи КЗ БЦМР «Білоцерківська музична школа №3» - Кучерук О.П. було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вони не можуть бути присутніми в судовому засіданні у зв`язку з хворобою та підозрою на коронавірус (т.6 а.с.19). Втім, жодного документу, який би підтверджував вказані обставини, або неможливість прибути до суду іншого представника установи до заяви додано не було. А тому, ухвалою суду, проголошеною на місті за занесеною до протоколу судового засіданняЮ у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи було відмовлено. 02.03.2021 року у судовому засіданні Позивач [PERSON] вимоги позову підтримала, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просила її задовольнити. Додатково пояснила, що її звільнення відбулося без погодження первинної профспілкової організації та під час особливого періоду, коли діяли обмеження, пов`язані з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), що суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року №256 «Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в якій рекомендовано державним органам, органам місцевого самоврядування дотримуватись вимог цієї постанови з метою забезпечення трудових прав працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома; підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності на час встановлення карантину не звільняти працівників. Про своє звільнення Позивач дізналася з електронного повідомлення яке надійшло 27.04.2020 року на електронну адресу школи. Також пояснила, що звільнення відбулось під час її тимчасової непрацездатності, оскільки з 24.04.2020 року по 29.04.2020 рік вона перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Серія АДЮ №836158. Ніяких пояснень по суті нібито скоєного проступку, ані перед прийняттям рішення про звільнення, ані після - від неї ніхто не відбирав. Трудову книжку та копію наказу про звільнення їй було направлено «Укрпоштою» та отримано нею 02.05.2020 року. 02.03.2021 року в судовому засіданні представники Позивача - адвокат Травянко О.І. та адвокат Запаскін М.Р. підтримали її доводи, просили позов задовольнити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення Позивача та її представників, представників Відповідача та третьої особи, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Наказом №19 від 01.08.1991 року Позивач була призначена на посаду викладача Білоцерківської дитячої музичної школи №3 по класу скрипки, що підтверджується записом №1 у трудовій книжці (т.1 а.с.14). Як убачається з повідомлення від 13.03.2020 року №106 начальника відділу культури і туризму Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області [PERSON] на ім`я голови первинної профспілкової організації комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська музична школа №3» Гримашевич Л.С., відділ звернувся до профспілкової організації та просить розглянути подання про звільнення викладача КЗ БМР БМШ №3 [PERSON] за аморальний проступок на підставі ст.43 КЗпП. (т.1 а.с.35). Відповідно до відповіді голови первинної профспілкової організації комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська музична школа №3» Гримашевич Л.С. для проведення об`єктивного і неупередженого розгляду даної справи, та просила надати в 3-х денний термін копії документів: наказ відділу культури і туризму №12 від 07.02.2020 року; положення про відділ культури і туризму БМР від 30.08.2018 року №2569-55 VII; документи, що підтверджують законне функціонування КЗ БМР БШМ №3 і скасовують рішення ШААС від 29.05.2019 року у справі 810/4996/18; договір оренди на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , площею 1025,4 м.кв. між управлінням комунальної власності БМР (орендодавець) і КЗ БМР БШМ №3 (орендар); заяви батьків, доповідні записки викладачів КЗ БМР БШМ №3 (т.1 а.с.36). Як убачається з копії наказу №17-к від 24.04.2020 року про звільнення [PERSON] - викладача КЗ БМР БМШ №3 по класу скрипки, її було звільнено з займаної посади за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи та подальшого виконання виховних функцій, відповідно до п.3 ст.41 КЗпП (т.1 а.с. 17-18, 129-130 ). Згідно з листком непрацездатності, виданим Комунальним некомерційним підприємством Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» серії АДЮ №836158, копія якого міститься в матеріалах справи, а оригінал був досліджений у судовому засіданні, Позивач з 24.04.2020 року по 29.04.2020 рік перебувала на амбулаторному лікуванні (а.с.33). 27.01.2021 року представником Відповідача через канцелярію суду було подано заяву про поновлення процесуального строку та приєднання доказів до матеріалів справи. Причиною пропуску процесуального строку в зазначеній заяві представник Відповідача вказує те, що про хворобу Позивача стало відомо лише в судовому засіданні 12.06.2020 року, у якому йому було надано можливість ознайомитися з листом непрацездатності від 24.04.2020 року. Щоб не порушувати право Позивач на хворобу і тимчасову непрацездатність, було зроблено зміни до наказу про звільнення - зазначає представник Відповідача. При цьому просить суд прийняти до розгляду дану заяву, поновити і продовжити процесуальний строк для долучення додаткових доказів та заяви по суті. Розглядаючи таку заяву Відповідача, суд наголошує на тому, що після судового засідання 12.06.2020 року у даній справі було проведено чотири судових засідання: 28.07.2020 року за присутності представників Відповідача та третьої особи, 30.09.2020 року за присутності Позивача та її представника, 20.11.2020 року за присутності представника третьої особи, 21.01.2021 року за присутності Позивача, представника Позивача, а також двох представників Відповідача та представника третьої особи, що підтверджується відповідними протоколами судових засідань (т.5 а.с. 212-213, 219-220, 228-229, 239-250). Втім, дану заяву представником Відповідача було подано суду лише 27.01.2021 року, що містить ознаки зловживання процесуальними правами. Крім того, відповідно до ч.3, ч.4. ч.8, ч.9 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Судом встановлено, що такі додаткові докази відсутні у Позивача, не є речовими, вони не є електронними та публічно доступними. Проте, підтвердження надсилання (надання) їх копій Позивачу та третій особі представниками Відповідача не надано, а тому вони судом до уваги не приймаються. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з практикою Суду до такого майна відносяться й грошові кошти (заробітна плата), відносно яких є достатньо конкретне і передбачуване відповідно до національного закону легітимне очікування (законне сподівання) (п. 31-46 рішення у справі «Будченко проти України»). Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з приписами ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92 року, за загальним правилом індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах (КТС). Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені у Кодексі законів про працю України (далі КЗпП України). Відповідно до ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом п.4 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст.38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст.40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст.45). Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Відповідно до п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником. До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», в редакції чинній на час винесення спірного розпорядження (далі - Закону України «Про освіту»), а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти. Згідно з ч.1 ст.23 Закону України «Про позашкільну освіту», трудові відносини в системі позашкільної освіти регулюються законодавством України про працю, Законом України «Про освіту», цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Частиною 3 ст.26 Закону України «Про освіту» передбачено, що керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень, зокрема, призначає на посаду та звільняє з посади працівників, визначає їх функціональні обов`язки. З вищенаведених норм випливає, що звільнення Позивача з посади викладача КЗ БМР БМШ №3 належить до компетенції керівника цього закладу, а не начальника відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради. Таким чином, приймаючи оскаржуваний наказ, Відповідач діяв поза межами наданих йому повноважень, що є беззаперечною підставою для визнання протиправності наказу та його скасування. Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного наказу про звільнення, Позивача було звільнено з займаної посади з 24.04.2020 року відповідно до п.3 ст.41 КЗпП України. Згідно з ч.3 ст.41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог ч.3 ст.40, а у випадках, передбачених п.п. 2 і 3 ч.1 цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. З 24.04.2020 року по 29.04.2020 рік, тобто на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення, Позивач перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Серія АДЮ №836158, оригінал якого було досліджено у судовому засіданні, а копія міститься у матеріалах справи (а.с. 33). Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо у день звільнення Позивач знаходився на лікарняному, а тому оскаржуваний наказ №17-к від 24.04.2020 року видано з порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України. Термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, а тому суду, як правозастосовному органу, надано можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи щодо того, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. Зокрема, аморальним проступком можна вважати діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції конкретного працівника. Так, аморальним проступком можна вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо. Освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави. За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні працівники зобов`язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати у дітей повагу до батьків, жінки, старших за віком. Така підвищена відповідальність педагогічних працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливих відносинах та виконують специфічні функції, які не обмежуються лише формальним виконанням трудових обов`язків вчителя (педагога, вихователя), а й здійснюють виховну функцію, не властиву іншим категоріям працівників. Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію. Звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Отже, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими учасниками навчально-виховного процесу, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як педагог, що унеможливлює досягнення мети навчально-виховного процесу, він підлягає звільненню з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. Підставою для звільнення за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України є не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи. Оскільки законодавцем не визначено критеріїв визначення межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, тому суд зобов`язаний з метою виконання завдання цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити чи є вчинений аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи. Такі висновки правозастосування викладені у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 560/893/17. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як зазначалось судом вище, аморальний проступок повинен бути підтверджений достовірними фактами (обставинами), які встановлені на підставі належних та допустимих доказів, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та мають значення для вирішення справи. Надаючи правову оцінку відеоматеріалам, як доказам у справі, суд приділяє увагу поведінці Позивача з метою перевірки наявності в її діях факту аморальної поведінки. Представники Відповідача та третьої особи акцентували увагу суду на тому, що Позивач є педагогом. Втім, лише факт присутності Позивача під час конфлікту не свідчить про аморальність її поведінки. При цьому, представниками Відповідача та третьої особи не вказано конкретно, які ж саме дії безпосередньо Позивача є аморальними. Суд не приймає до уваги посилання представників Відповідача на факт виклику працівників поліції до навчального закладу, як доказ аморальності поведінки Позивача, оскільки останні не довели в судовому засіданні причинно-наслідковий зв`язок між викликом вказаних служб та поведінкою Позивача. З огляду на встановлені обставини, суд вважає висновок Відповідача про наявність підстав для звільнення Позивача з роботи на підставі п.3 ст.41 КЗпП України безпідставним та не обґрунтованим. Позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради від 24.04.2020 року № 17-к про звільнення Позивача підлягають задоволенню з поновленням останньої на раніше займаний посаді. Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. З врахування викладеного, розраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу яка підлягає до стягнення з Відповідача на користь Позивача, суд погоджується з розрахунком Позивача та виходить з виплат Позивачу за останні два місяці перед звільненням, тобто за лютий та березень 2020 року. Середньоденна заробітна плата Позивача у вказаний період складала 1 102,87 грн. З 24.04.2020 року по дату поновлення на роботі, тобто 03.03.2021 року, Позивач перебувала у вимушеному прогулі 212 дні, отже розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться з розрахунку: 212 ( кількість днів вимушеного прогулу) * на 1 102,87 (сума середньоденного заробітку позивача), що складає 233 808,44 грн. Розрахунок проведено за вирахуванням вихідних та святкових днів. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Тому безспірним є право позивача на відшкодування йому моральної шкоди, яка заподіяна винними діями Відповідача. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст.80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, слід зазначити, що виходячи з положень ст.ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав Позивач та враховуючи конкретні обставини справи, глибину та тривалість таких страждань, з урахуванням принципу розумності та справедливості і вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню у розмірі 5 000,00 грн. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] до Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради, третя особа - Комунальний заклад Білоцерківської міської ради «Білоцерківська музична школа №3» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Судові витрати, які поніс Позивач при зверненні до суду, підлягають стягненню з Відповідача відповідно до приписів ч.1 ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial